HUDEBNÍ ROZHLEDY ročník 59 cena 40 Kč. Jan Hasenöhrl Pražský podzim 2006 Teatro alla Scala v Miláně Soňa Červená - PDF\nHUDEBNÍ ROZHLEDY ročník 59 cena 40 Kč. Jan Hasenöhrl Pražský podzim 2006 Teatro alla Scala v Miláně Soňa Červená\nDownload "HUDEBNÍ ROZHLEDY 11. 2006 ročník 59 cena 40 Kč. Jan Hasenöhrl Pražský podzim 2006 Teatro alla Scala v Miláně Soňa Červená"\n1 HUDEBNÍ ROZHLEDY ročník 59 cena 40 Kč Jan Hasenöhrl Pražský podzim 2006 Teatro alla Scala v Miláně Soňa Červená\n2 Cyklus I Rudolfinum, Dvořákova síň pondělí v /11/06 MOZART LUKÁŠ FAURÉ Klavírní kvarteto Bohuslava Martinů 4/12/06 BEETHOVEN LISZT SZYMANOWSKI PROKOFJEV klavír Garrick OHLSSON 8/1/ RICHTER FELD DVOŘÁK Pražákovo kvarteto 5/2/07 MOZART CLARKE GEMROT BRAHMS housle Annette UNGER viola Antonello FARULLI violoncello Margit KLEPÁČOVÁ klavír Jaromír KLEPÁČ 5/3/07 TEML ZEMLINSKY BEETHOVEN Zemlinského kvarteto 2/4/07 BRAHMS klavír Boris KRAJNÝ Pražákovo kvarteto Cyklus II Rudolfinum, Dvořákova síň středa v /11/06 K poctě Dmitrije Šostakoviče housle Roman PATOČKA violoncello Jiří BÁRTA klavír Martin KASÍK 6/12/06 MOZART ZEMLINSKY BRAHMS Pražákovo kvarteto 17/1/07 K 30. výročí založení kvarteta Martinů BORODIN MARTINŮ MENDELSSOHN-BARTHOLDY klavír Karel KOŠÁREK housle Petr MACEČEK housle Zuzana HÁJKOVÁ viola Libor KAŇKA violoncello Michal KAŇKA Kvarteto Martinů 14/2/07 DOHNÁNYI HINDEMITH BRAHMS Kocianovo kvarteto 14/3/07 HAYDN KVĚCH BEETHOVEN soprán Zdena KLOUBOVÁ Schulhoff Quartet (Rakousko) 17/4/07 úterý HAYDN SCHULHOFF SCHUBERT Pražákovo kvarteto Hudební podvečery Rudolfinum, Sukova síň středa /11/06 BEETHOVEN BRAHMS DEBUSSY TICHÝ MARTINŮ violoncello Tomáš JAMNÍK klavír Ivo Kahánek 24/1/07 SCHUMANN HANUŠ PAZOUR klavír Karel KOŠÁREK M. Nostitz Quartet 21/2/07 ARRIAGA TORROBA TURINA - BOCCHERINI kytara Maximilian MANGOLD Vlachovo kvarteto Praha 21/3/07 MOZART BEETHOVEN MENDELSSOHN-BARTHOLDY FARKAS KUBÍK FRANÇAIX In modo camerale 25/4/07 RAMENU SCHNITTKE DVOŘÁK Janáčkovo trio Č ČESKÝ SPOLEK PRO KOMORNÍ HUDBU CZECH CHAMBER MUSIC SOCIETY Rudolfinum, Alšovo nábřeží 12, Praha 1 Informační servis / Information Service Tel./Phone: , Fax: Generální partner České filharmonie Partner Hlavní mediální partner Mediální partneři Podporovatelé\n3 obsah 1 V posledních čtrnácti letech si česká hudební veřejnost spojuje jméno trumpetisty Jana Hasenöhrla především s existencí a činností Českého národního symfonického orchestru, který v roce 1993 založil. V rozhovoru, který vám tentokrát předkládáme, se však tomuto tématu včetně další Hasenöhrlovy aktivity, festivalu Prague Proms, záměrně vyhneme: zajímá nás především Jan Hasenöhrl osobně. Obecně se o něm ví, že vystudoval obor hry na trubku na Pražské konzervatoři a na Akademii múzických umění a že získal ceny v mezinárodní soutěži Concertino Praga a v Mezinárodní soutěži festivalu Pražské jaro. Co ho ale ke hře na trubku přivedlo a kdo má největší pedagogickou zásluhu na jeho interpretačních úspěších, se už tak všeobecně neví strana 3 Mezinárodní hudební festival Pražský podzim se již na našich pódiích plně etabloval, a tak tři týdny v září, kdy se pravidelně koná, patří svou dramaturgickou nabídkou i účastí domácích a světových orchestrů a sólistů k tomu nejlepšímu, co hlavní město v této době nabízí. Jakožto festival privátní, pořádaný bez větší státní či městské podpory, musí mít samozřejmě trochu jinou tvář než festivaly typu Pražského jara, ale to neznamená, že by posluchače nějak ochudil. Myslí více na diváka, vyhýbá se velkým experimentům, ale jeho dramaturgie vždy najde něco zajímavého. Letos se soustředil zejména na díla jubilanta Dmitrije Šostakoviče, z nichž na své programy zařadil především ty opusy, které v koncertních síních buď nezní vůbec, nebo jen velmi sporadicky strana 8 Dnes se v našem seriálu o světových operních divadlech vydáme do Itálie, kde bylo v Benátkách v roce 1637 postaveno vůbec první veřejné divadlo na světě. Postupně si však svoji operní scénu vybudovalo každé větší italské město, byť se v ní hrálo jen příležitostně. K těm nejslavnějším patří bezesporu Teatro La Fenice v Benátkách, otevřené v roce 1792, Teatro di San Carlo v Neapoli, Teatro della Pergola ve Florencii, Teatro Costanzi v Římě, Teatro Regio v Turíně, Teatro Massimo v Palermu či divadla v Janově, Terstu a v Parmě, k nimž nelze nepřiřadit představení ve slavné veronské Aréně. Ovšem nejslavnějším divadlem v Itálii je Teatro alla Scala v Miláně, které zároveň patří k nejvýznamnějším operním scénám světa strana 30 Je poněkud opovážlivé zvolit jako jedno z témat našeho cyklu historických ohlédnutí hudbu v prostředí české šlechty. Nikoliv však z toho důvodu, že by bylo nedostatečně zajímavé či málo nosné, ale proto, že o hudební kultuře české šlechty, byť v ostatních zemích provázel tento druh umění život nejvyšší a nejvlivnější vrstvy tehdejší společnosti v podstatě každý den, toho víme žalostně málo. Chybí nám základní výzkum pramenů a doklady, které by naše představy a dílčí informace dotvořily do ucelenější podoby. Nicméně zcela bez informací nejsme, a tak se pokusíme alespoň o nástin několika zajímavostí a postřehů, které jsou spjaty především s nástupem Habsburků na český trůn ve dvacátých letech 16. století. strana 40 ROZHOVOR 3 Jan Hasenöhrl: Nesledoval jsem příliš žádné vzory UDÁLOSTI 6 Šedesát let Supraphonu FESTIVALY, KONCERTY 8 Pražský podzim Výroční Svatováclavské slavnosti Sukův hudební Štiřín 16 Dvořákův karlovarský podzim 18 Festival Baroko a Societas Incognitorum 19 Jiří Kout zahájil sezonu Pražských symfoniků skvěle 20 Pardubická hudební hostina HORIZONT 24 Vzpomínka na Dalibora C. Vačkáře DIVADLO OPERA BALET MUZIKÁL 25 Černobílá Traviata ve Státní opeře Praha 26 Verdiho Macbeth v Liberci 26 Manon Lescaut poprvé ZAHRANIČÍ 30 Světová operní divadla XI. Teatro alla Scala v Miláně 32 Festival staré hudby v Innsbrucku Opera na Bodamském jezeře STUDIE, KOMENTÁŘE 38 Zlatá éra české opery XI. Aby se nezapomnělo Soňa Červená 40 Co snad nevíte o starší české hudbě XI. Hudba v prostředí předbělohorské šlechty 42 Janáčkovy cesty za slovenským hudebním folklorem 46 Nadace Bohuslava Martinů KNIHY 51 Volkmar Braunbehrens: Mozart ve Vídni SVĚT HUDEBNÍCH NÁSTROJŮ 52 S Petrofem od kolébky 58 Hudební nástroje evropského středověku XI. Aerofony jazýčkové REVUE HUDEBNÍCH NOSIČŮ 60 Od firmy k firmě 62 Recenze CD\n4 2 editorial podzim plný barev Vážení a milí čtenáři, podzimně barevný měsíc říjen vystřídal, jak nám to ukazuje nejen kalendář, ale vypráví o tom i poetická česká pohádka O dvanácti měsíčkách, neméně barevný listopad. Podzim je prostě obdobím barev. Jakoby byl posledním vzepětím jejich jásavé pestrosti, kterou zakrátko vystřídá černobílý zimní film. S barvami ovšem dokáže svá kouzla nejen moudrá matka příroda, umíme to i my lidé. A z nás všech nejlépe asi malíři a hudebníci. Je totiž barva obrazu i barva tónu, obojí stejně uchvacující, fascinující a nádherné. Když jsem, pod vlivem otázky, kterou pokládali donedávna redaktoři jednoho oblíbeného magazínu svým zpovídaným hostům, přemýšlela, v kterém uměleckém díle bych ráda strávila nějaký čas, napadly mne hned dva obrazy. Byť osobnost Clauda Debussyho, nejvýznamnějšího představitele a dovršitele impresionismu směru, charakterizovaného v hudbě zvláštní, těkavou a jemnou poezií okamžiku podtrženou svůdným zvukovým kouzlem bývá spojována s Monetovým obrazem Impression, soleil levant (i když pouze prostřednictvím novináře Louise Leroye, který tehdy podle něho posměšně označil nový způsob malby!), já před sebou vidím spíše jiná výtvarná díla. Na místě prvním skvost těžko do jakékoliv škatulky zařaditelného mistra nejen úžasných barev, ale i skrytých významů, Eduarda Maneta Koncert v Tuileriích. Ono fascinující rozevláté lidské hemžení v podzimním pařížském parku roku 1862, navždy zakleté do oleje a plátna. Pánové v černých svátečních kastorech a dámy v dlouhých, elegantně splývavých róbách. Stejně měla móda druhé poloviny 19. století něco do sebe, nemyslíte? Na místě druhém pomyslného žebříčku stojí Hastrmanův podzim malíře z nejčeštějších Josefa Lady. Zadumaný vodník s červenou čepičkou v zeleném kabátku mocně dýmající ze své nerozlučné dýmky a pod ním i nad ním a kolem, prostě všude zlaté penízky zřejmě březového listí. Zdá se vám, že jsou to dva pohledy naprosto nesourodé? Domnívám se, že tomu tak není. Z obou obrazů vyzařuje ona zvláštní a tklivá atmosféra podzimu s takovou silou, jakou se podařilo ve svých dílech vykouzlit jen málo komu. A pokud uměl Manet do svých pláten rafinovaně zašifrovat celou řadu skrytých sdělení, dokázal to i Josef Lada ve svých zdánlivě prostých obrázcích. Ne nadarmo se o jeho kresbách, jak už jsme se jednou zmiňovali, velmi pochvalně vyjádřil i jeden z velikánů moderního umění Pablo Picasso Listopad jako každý měsíc je ale samozřejmě spjat i s celou řadou více či méně významných událostí. Já dnes zmíním pouze jednu, na níž mě přivedlo nevšední vystoupení německé houslistky Arabelly Steinbacher, která Šostakovičovým prvním houslovým koncertem zahájila společně s Pražskými symfoniky a Jiřím Koutem jejich novou koncertní sezonu. Tato třiadvacetiletá křehká dívenka, vítězka houslové soutěže Josepha Joachima a stipendistka Nadace Anny Sophie-Mutter, v zahraničí před časem debutovala Beethovenovým houslovým koncertem a to s takovým úspěchem, že od té doby spolupracovala již s celou plejádou těch nejvěhlasnějších dirigentů. A jak to souvisí s onou listopadovou událostí? Velmi prostě. Podobný úspěch totiž tímto dílem slavil 25. listopadu roku 1927 v New Yorku tehdy teprve jedenáctiletý Yehudi Menuhin jeden z největších géniů houslové hry, jakého kdy tato planeta zrodila. V listopadovém čísle Hudebních rozhledů se ale samozřejmě dočtete také o dalších vystoupeních, jež obohatila naše vnímání, a to jak o těch, která připravil MHF Pražský podzim či letos jubilující Svatováclavské slavnosti, tak i o koncertech pořádaných mimo Prahu. A protože zorganizovat jakýkoliv festival vůbec není jednoduché, rozhodli jsme se tentokrát vyzpovídat člověka, jenž se do takového úkolu pustil a přitom se naplno věnuje ještě dalším, minimálně dvěma náročným profesím. Je jím v minulém čísle avizovaný Jan Hasenöhrl, zakladatel pražských PROMS, generální manažer Českého národního symfonického orchestru a současně i vynikající trumpetista. Zavítáme ovšem také do zahraničí, a to nejen do slavné milánské La Scaly, ale rovněž na festivaly do Innsbrucku a Bregenzi, dozvíme se něco o hudbě v prostředí předbělohorské šlechty, a v seriálu Zlatá éra české opery poodhrneme roušku životních osudů Soni Červené. Samozřejmě, že jsme nezapomněli ani na operní premiéry, kterých si budeme po prázdninovém divadelním volnu opět užívat mírou vrchovatou, a tak připomenu alespoň Verdiho La traviatu ve Státní opeře Praha, Verdiho Macbetha v Divadle F. X. Šaldy v Liberci či Pucciniho Manon Lescaut v Divadle Antonína Dvořáka v Ostravě. Je to až neuvěřitelné, ale máme před sebou už jen pár dní na to, abychom odevzdali do tisku poslední číslo tohoto roku a opět vykročili do kolotoče dalších dvanácti měsíců. Nebudeme ale předbíhat, stále jsme ještě v roce 2006, v jehož závěrečném čísle se můžete těšit na rozhovor s mladým talentovaným houslistou Miroslavem Ambrošem, prostřednictvím kritiky se vžít do premiéry Smetanova Tajemství v Národním divadle v Praze a opět se něco dozvědět o středověkých nástrojích, s nimiž nás poutavě seznamuje Lukáš Matoušek. Přeji vám hezké chvíle s Hudebními rozhledy a hodně štěstí v našich obou soutěžích Hana Jarolímková, šéfredaktorka HUDEBNÍ ROZHLEDY číslo ročník 59 Měsíčník pro hudební kulturu Vydává: Společnost Hudební rozhledy, člen AHUV, za finanční podpory MK ČR, Nadace ČHF, Nadace B. Martinů, Nadace Leoše Janáčka, Nadace OSA Šéfredaktorka: Hana Jarolímková Tajemnice redakce: Marcela Šlechtová Redakční rada: Lubomír Brabec, Lucie Dercsényiová, Roman Dykast, Milan Hořínek, Ivan Štraus, Jan Vičar Externí spolupráce: Jitka Slavíková Výtvarné řešení: František Štorm Adresa redakce: Radlická 99, Praha 5 tel. šéfredaktor: (+420) tel. redakce: (+420) (+420) tel. sekretariát: (+420) fax: (+420) Nevyžádané rukopisy se nevracejí. Distribuci a předplatné v České republice provádí v zastoupení vydavatele firma SEND Předplatné, P. O. Box Praha 4 tel.: (+420) fax: (+420) SMS: (+420) Cena jednoho výtisku: 40 Kč Cena výtisku pro předplatitele: 30 Kč Distribuce a předplatné ve Slovenské republice: Magnet-Press Slovakia, s. r. o. Šustekova 8, P. O. Box Bratislava tel.: (+421) ,-2 časopisy (+421) ,-3 předplatné fax: (+421) Cena jednoho výtisku: 60 SK Cena výtisku pro předplatitele: 50 SK Objednávky do zahraničí vyřizuje redakce a MEDIASERVIS, s. r. o. administrace vývozu tisku Sazečská 12, Praha 10 tel.: (+420) fax: (+420) Časopis Hudební rozhledy pro potřeby zrakově postižených zajišťuje prostřednictvím internetového serveru Sjednocená organizace nevidomých a slabozrakých ČR tel.: (+420) Sazba: studio Togga, Praha Tisk: Dvořák & syn, Dobříš Odevzdáno do sazby: Evidenční číslo MK ČR E1244 ISSN Na titulní straně Jan Hasenöhrl Foto Jiří Skupien\n5 jan hasenöhrl nesledoval jsem příliš žádné vzory Petar Zapletal V posledních čtrnácti letech spojuje si česká hudební veřejnost jméno trumpetisty Jana Hasenöhrla především s existencí a činností Českého národního symfonického orchestru, který v roce 1993 založil. V dnešním rozhovoru se ale tomuto tématu záměrně vyhneme: zajímá nás především Jan Hasenöhrl osobně. Obecně se o něm ví, že vystudoval obor hry na trubku na Pražské konzervatoři a na Akademii múzických umění, že získal ceny v mezinárodní soutěži Concertino Praga a v Mezinárodní soutěži festivalu Pražské jaro. rozhovor 3 Kdo nebo co Vás ke hře na trubku vůbec přivedl(o)? V počátcích mne ovlivnil můj strýc, trumpetista Jan Burian, který byl členem orchestru opery Národního divadla a Symfonického orchestru Československého rozhlasu. Nerad bych příliš zveličoval skutečnost, že jsem příliš mnoho vzorů nesledoval, ale pravda je, že jsem slyšel jen několik koncertů se sólovými vystoupeními předních trumpetistů. Mnozí moji kolegové navštěvují koncerty a čerpají z nich poučení pro svou vlastní hru já jsem se takovým zážitkům sice nevyhýbal, ale ani jsem je nevyhledával. Říkám to upřímně a po pravdě. Možná, že to byla chyba ale někdy je lepší zůstat tak říkajíc neovlivněn A kdo má největší pedagogickou zásluhu na tom, že jste se stal předním českým instrumentalistou ve svém oboru? Odpověď je snadná a zcela jednoznačná: byl to dlouholetý sólista České filharmonie Václav Junek, jehož žákem jsem byl po plných dvanáct let na konzervatoři i na Akademii múzických umění. Start Vaší umělecké kariéry se odehrál v roce 1978 ve Filmovém symfonickém orchestru v Praze, kde jste působil do roku Orchestr ale počátkem devadesátých let zanikl. Nemyslíte si, že je to škoda? Filmový symfonický orchestr svým způsobem zmutoval. Díky Františku Belfínovi a dr. Štěpánu Koníčkovi to bylo těleso, které si v každém případě po léta udržovalo svou relativně vysokou úroveň. Důvody jeho zániku byly nepochybně především ekonomické. Já se ale domnívám, že tu svou roli mohly sehrát i právní spory kolem loga atd., které propukly v době největších společenských a politických změn, tj. na konci osmdesátých a na počátku devadesátých let. V době mého působení ve Filmovém orchestru (FISYO) existovala v Praze čtyři významná symfonická tělesa: Česká filharmonie, orchestr FOK, orchestr rozhlasový a FISYO. Ta reprezentovala špičku českého, potažmo pražského hudebního života. Pro mne byla léta, strávená v řadách FISYO, velmi příjemná, ale byla to tvrdá škola: v devět hodin ráno jsme zasedli k pultům, na nichž ležely čerstvé, ještě neoschlé rozepsané party filmové hudby, s nimiž jsme si museli poradit. Teď je k obdobným účelům používán orchestr tak říkajíc na zavolání, tj. ad hoc sestavované těleso. Myslím si, že to je tak dobře: vezmeme-li totiž v potaz fakt, že FISYO tehdy málo jednou nebo dvakrát do roka vystoupil na veřejném koncertu, pak to jistě byl účelně využívaný soubor, ale vyšší ambice neměl a ani mít nemohl. Potom jste byl po tři sezony ( ) členem orchestru opery Národního divadla v Praze a pak až do roku 1991 členem Pražského komorního orchestru. Cítil jste se líp v divadelním koloběhu nebo v komorním tělese? foto Jiří Skupien Z divadla, kde denní provoz klade tak vysoké nároky na čas hráčů (zkoušky a večerní představení), jsem odešel právě proto, že jsem chtěl být na pódiu a zejména proto, že jsem chtěl hrát sólově. V Pražském komorním orchestru jsem díky Oldřichu Vlčkovi takové možnosti měl. K zásadní změně došlo po listopadové revoluci. V roce 1988 jsem měl roztočenou desku pro Supraphon; s příchodem změn jsme sice natáčení dokončili, ale deska už vydána nebyla. Proto jsem tehdy sehnal peníze půjčil jsem si, prodal jsem auto atd., koupil jsem od Supraphonu snímek a vydal jsem ho sám. Od roku 1993 jste prvním trumpetistou Českého národního symfonického orchestru. Sám jste si ho založil, sám organizujete jeho činnost; vybíráte taky sám jeho členy, dirigenty a sólisty? Dalo by se to tak říci. Rozhovor pro Hudební rozhledy přichází vlastně shodou okolností v pravý čas: teď právě podepisujeme devadesát dvouletých smluv s hráči. Česká filharmonie, FOK i SOČR mají kolem sto dvaceti členů. Málokdy sedí na pódiu všichni: mají dvojité obsazení dechových skupin, hráči se mohou střídat, navíc mohou použít výpomocné hráče. Dlouho jsem tomu nevěnoval pozornost, až mě někteří významní vedoucí pracovníci zmíněných těles označili za svého druhu parazita, protože se prý přiživuji na členech jejich orchestrů, jimž dávám práci. Vyčítali mi, že někteří z nich používají nástroje, které jsou majetkem firmy. Nabídl jsem, že za to budeme orchestrům platit: potřebujeme od spolupracujících hráčů jejich umění, nikoli hmotné statky. Zjistil jsem při tom, že jsme v průběhu sezony měli na našich abonentních koncertech stabilnější obsazení, nežli jmenované orchestry: u nás hráli vždycky titíž hráči, zatímco u nich se obsazení často měnilo. Bude nás tedy devadesát a všichni budeme pracovat pod jednou hlavičkou, hrát na\n6 4 rozhovor foto archiv pódiu v pětasedmdesáti a střídat se. Nejde ovšem o uzavírání pracovních poměrů, ale o pouhé dohody o spolupráci; pokud nebude některá z obou stran spokojena, má možnost bez jakýchkoli sankcí od spolupráce odstoupit. Zaměstnavateli být nemůžeme; proto jsme také celou věc konzultovali s právníky. Pokud pak jde o výběr spolupracovníků: dirigenti pánové Pešek, Rota a Freeman se teď už definitivně přimkli k orchestru pro příštích tři až pět let, a jsou to nepochybně špičkoví umělci. Sólisty ale nevybírám sám: máme jakousi radu, která kolektivně rozhoduje, a nejde nám tolik o lesklá atraktivní jména, ale o kvalitu. Tu podle mě nezřídka zaručují takoví umělci, jakými jsou například cellista Miloš Jahoda nebo houslista Jiří Hurník. Zároveň se ovšem po dlouhá léta uplatňujete jako sólista (na desky jste například od roku 1991 nahrál skladby Antonia Vivaldiho, Georga Philippa Telemanna, Gustava Holsta, Gustava Mahlera ad.). Kde k tomu při plnění zaměstnaneckých povinností v ČNSO a při množství organizátorské práce berete čas? Cvičím po nocích; když mám před sebou nějaký umělecky náročný úkol, zařídím si časově volný blok. Teď právě připravuji jazzovou desku, která se bude točit v lednu 2007, a jednu desku klasickou, na níž budou skladby Zdeňka Lukáše (ten pro mě před dvěma lety napsal krásný Koncert pro trubku a orchestr a koncertantní skladbu pro trio v obsazení trubka, trombon, lesní roh ty budeme prezentovat posluchačům v příštím roce), a ještě píše skladbu pro soprán (pro Evu Urbanovou) a trubku. Ta by měla zaznít v programu příštích Pražských Proms. Rád bych, aby deska s těmito třemi skladbami vyšla v roce 2008 k Lukášovým osmdesátinám. Na přípravu takových úkolů si zpravidla vymezím tři týdny až měsíc volna; na tu dobu předám téměř všechny povinnosti ve firmě a zavřu se; bývají to pro mne velice příjemná období Ve Vaší diskografii figurují i skladby z oboru populární hudby a jazzu mj. Procházka po Broadwayi, Swing Party a dokonce originální soundtrack k filmu, který neexistuje THE BRASSSPY Procházka po Broadwayi jsou americké úpravy písní z muzikálů; BRASSSPY byla prvním mým sólovým jazzovým projektem, a zatím poslední je LA PARADA. Nejsem jediným jejím autorem; na obsahu desky se podílel i skladatel a především vynikající kytarista Lukáš Chejny. Některá aranžmá vypracoval Vladimír Popelka, ostatní jsme dělali sami. Co Vás jako trumpetistu čeká v nejbližší budoucnosti? Za dva týdny (rozhovor se konal 6. října, pozn. autora) budeme s Bigbandem Sv. Blažeje natáčet kompaktní disk pro britskou firmu EMI. Pak je to především příprava nové desky pro lednové natáčení; budu hrát na trubku, křídlovku, piccolu, a uplatní se tu jak bigband, tak symfonický orchestr. Dál mě v květnu 2007 čeká turné v Anglii, kde budu na osmi z dvaceti koncertů hrát Tartiniho Koncert. 20. prosince 2006 budu ve Dvořákově síni hrát svůj řekněme recitálový koncert, na němž bude jedním z hostů legendární černý americký zpěvák Simon Estes, a americký gospelový sbor provede mj. i Dvořákovo Te Deum. Na programu máme i skladbu, která měla koncem září 2006 premiéru v Chicagu: koncert amerického skladatele Davida Baeckera pro mobilní telefony a symfonický orchestr: zhruba tisíc mobilů se propojí se zvukem orchestru. Vznikne tak chaos, který má paradoxně jistý pevný řád. Třináctiminutová skladba je zajímavým experimentem v oblasti hudby pro 21. století Na pozvánkách a na plakátech bude výzva, aby si všichni vzali s sebou mobilní telefony a ponechali je v provozu NADACE ČESKÝ HUDEBNÍ FOND vypisuje grantové řízení k získání příspěvku NČHF z prostředků Nadačního investičního fondu k podpoře vydávání hudebního periodika v r s uzávěrkou Předkladateli projektů a žadateli o příspěvek nadace mohou být fyzické i právnické osoby. Z účasti na výběrovém řízení jsou vyloučeny: a) fyzické osoby - podnikatelé; b) právnické osoby založené za účelem podnikání, politické strany a politická hnutí a společenství vlastníků jednotek, církve a náboženské společnosti, církevní právnické osoby vyjma církevní právnické osoby poskytující sociální, zdravotnické, vzdělávací a kulturní služby; c) nadace, jsou-li součástí jejich nadačního jmění prostředky kategorie NIF; d) stát, jednotky územní samosprávy; e) právnické osoby veřejného práva s výjimkou příspěvkových organizací a veřejných vysokých škol. Budou-li třetími osobami, kterým bude poskytován nadační příspěvek, příspěvkové organizace, potom vždy jen za podmínky, že samy vloží nejméně 50% finančních prostředků na předmětný projekt. Do grantového řízení NIF jsou přijímány výhradně čitelně vyplněné formuláře Žádost o příspěvek NČHF z prostředků Nadačního investičního fondu, doplněné o příslušné přílohy (soupis obligatorních příloh je součástí formuláře). Formulář žádosti je k dispozici na internetových stránkách NČHF případně jej na požádání zašleme poštou. Adresa kanceláře: Nadace Český hudební fond, Praha 1, Besední 3 tel.: , ,\n8 6 události šedesát let supraphonu Jiří Pilka III. Na cestě k současnosti ( ) V minulém článku jsme sledovali rozrůstání Supraphonu do neobvyklé šíře. Sdružoval do roku 1988 aktivity nakladatelské, vydavatelské, výrobní i prodejní v oblasti gramofonových desek, not, videa a knih o hudbě. Byl to gigant hudebního průmyslu. V posledních necelých dvaceti letech, především pak po roce 1989, se mnoho změnilo. Nebudeme připomínat jednotlivá data, ale jen konstatovat některé procesy. Oddělilo se nakladatelství a vydavatelství knih a not pod titulem Editio Supraphon. Vydalo i několik jedinečných titulů jako Slovník české hudební kultury (1997). Mělo časem ekonomické potíže a později zaniklo. Oddělila se výroba gramofonových desek v Loděnicích a stejně tak prodejny desek. Osamostatnila se Lyra Pragensis, podobně vznikla samostatná firma BVA pro produkci videa vážné hudby. Jiří Hubač mladší ji postupně zformoval do BVA International Bright Vision Agency. Se Supraphonem trvale spolupracuje, využívá mnohé nahrávky (cenné portréty dirigentů Václava Talicha, Václava Neumanna, dále Smetanova kvarteta, Emy Destinnové, Wolfganga Amadea Mozarta, Bedřicha Smetany, Antonína Dvořáka ad). Přestaly vycházet zavedené časopisecké tiskoviny, skončil svou činnost Gramofonový klub a postupně zanikala Divadla hudby. Firma podstatně zeštíhlela a nakonec v roce 1992 vznikla akciová společnost Supraphon, součást holdingu Bonton. Veřejnost nemusí zajímat právní a organizační detaily, protože pro ni je důležitý stav produkce gramofonových desek, která tvoří dnes jediné těžiště jejích aktivit. Podobné procesy zeštíhlení procházely po roce 1990 i jinde. Orchestry například ze svých organizačních svazků oddělily sólisty, komorní soubory a sbory. Ke slovu přicházela nyní větší účelnost a menší byrokracie. Otevřením se světu se dostaly na náš trh nejrůznější zahraniční nahrávky, všechny typy desek jsou na trhu běžně dostupné. Proto Gramofonový klub a stejně Divadla hudby ztratily svůj význam. Je otázka, zda všechny fáze těchto změn byly vždy kladné. Netroufáme si situaci hodnotit již dnes, ve hře je složitější proces: exploze zájmu o populární hudbu, rezervovanost části veřejnosti a některých médií (TV) vůči vážné hudbě, ekonomické otázky, jistá hodnotová krize společnosti. Tato problematika postihuje především natáčení velkých těles symfonických orchestrů a operních souborů. Nemalý vliv má také závratný rozvoj techniky kladoucí zcela nové otázky (týkají se ovšem i televize a jiných podniků). Velice důležitou novinkou se stal růst konkurence. Gramofonové desky vydává nyní velký počet firem, jmenujme namátkou Multisonic, Lotos, Studio Matouš, Arcodiva, Popron, Globus, Direkt, Arta, Music Vars, Clarton a některé další, mnohé ještě vznikají, jiné bankrotují. To vše vytváří složitější podmínky pro podnikání a vyžaduje nové přístupy. Současně zestárla nebo odešla řada slavných umělců, kteří pro Supraphon nahrávali v předchozích letech, a objevila se nová generace. V pěveckém oboru to jsou například Dagmar Pecková, Eva Urbanová, Magdalena Kožená a Roman Janál. Z dalších významných osobností působí dnes výrazně dirigenti Jiří Bělohlávek, Libor Pešek, Vladimír Válek, Petr Altrichter, violoncellista Jiří Bárta, klavírista Igor Ardašev, houslisté Václav Hudeček, Pavel Šporcl, Gabriela Demeterová, Bohuslav Matoušek, nepochybně i celá řada výborných smyčcových kvartet, například Panochovo kvarteto, Škampovo kvarteto a četná další kvartetní i komorní sdružení, často velmi mladá. Ani v této době nechyběla mezinárodní ocenění. Janáčkova opera Káťa Kabanová s Gabrielou Beňačkovou, Dagmar Peckovou, Evou Randovou a dalšími, pod vedením dirigenta Charlese Mackerrase, dostala v roce 1999 v Cannes Classical Award. V roce 2002 byla nominována rovněž v Cannes na tutéž cenu a také na Grammy Award nahrávka opery Šárka od Leoše Janáčka. Excelovala v ní sopranistka Eva Urbanová, dirigoval rovněž Charles Mackerras. Ke slovu se dostala i historická hudba. Zuzana Růžičková za nahrávku Bachových Koncertů pro cembalo s Pražskými komorními sólisty a Václavem Neumannem, nově vydanými v roce 2003, dostala cenu hudebního měsíčníku Harmonie a též cenu za celoživotní přínos pro českou kulturu. V roce 1999, rovněž cenou časopisu Harmonie, byla vyznamenána Schola Gregoriana Pragensis pod vedením Davida Ebena za natočení památek z Franusova Codexu. Počet CD tohoto souboru je již rozsáhlý a umělecky reprezentativní. Řadu gramofonových nahrávek z produkce Supraphonu najdeme také pod labelem Panton. Původně samostatná firma tohoto názvu zanikla, přesněji řečeno byla včleněna do Supraphonu. Dramaturgicky je tato supraphonská edice orientována převážně na českou hudbu 20. století. Proto se zde nabízí díla Jaroslava Ježka, Jana Klusáka, Jindřicha Felda, Klementa Slavického, Luboše Fišera, Miloslava Kabeláče, Viktora Kalabise a mnoha dalších autorů. Supraphon v posledních letech využívá zejména bohatě svůj archiv. Nahrávky dokonale zpracují vynikající technici firmy pro nové ediční řady. Pozornost se soustředila například na tituly řízené dirigentem Václavem Talichem, ale především vznikla reprezentativní série více než 40 CD se skladbami, které natočil dirigent Karel Ančerl. Začaly vycházet v roce 2000 jako takzvaná Gold edition Zlatá edice. V roce 2006 byla tato série oceněna po letech Grand Prix du Disque de l Academie Charles Cros ve Francii. Nabídka skladeb v této Zlaté edici je obrovská: díla moderní i tradiční, domácí i světová. Úctyhodný je také výkon zachycených orchestrů, zvláště České filharmonie. Česká hudba v nahrávkách Supraphonu získává ve světě stále dobrý ohlas. Dokonce i autoři, o nichž se kdysi tvrdilo, že nemají v cizině naději na uplatnění, vstupují na světová pódia. To platí například o hudbě Josefa Suka. Byl vydán velký komplet jeho děl, čtyři CD. Nabízí symfonie Asrael, Zrání, Epilog, Pohádku léta a Pohádku o Radúzi a Mahuleně. Orchestr České filharmonie řídí Václav Neumann a Libor Pešek. Za pozornost stojí i nahrání kompletního klavírního díla Vítězslava Nováka Martinem Vojtíškem (Panton), v nabídce jsou dále skladby Zdeňka Fibicha, Josefa B. Foerstra, Ervína Schulhoffa a dalších českých autorů tedy rozměrný pohled na českou hudbu 19. a 20. století. Firma Supraphon se stále opírá o vynikající profesionální pracovníky ve všech oborech. Bohužel jsme nestačili sledovat rozsáhlou a vynikající produkci mluveného slova, jazzu a populární hudby. Šéfproducentem vážné hudby je dr. Petr Vít, v čele celého podniku působí úspěšně od roku 1998 ředitelka Jana Gondová. Situace na gramofonovém trhu není dnes jednoduchá, hovoří se dokonce o postupném odlivu CD nosičů, do popředí se dostávají DVD, trh komplikují pirátské nahrávky zaplavující všechny evropské země, jeden technický objev střídá druhý. Jsou i prognostici hovořící o zániku CD vůbec. I přes komplikovanost této situace musíme však konstatovat, že Supraphon v náročné ekonomické situaci světového gramofonového trhu obstává. V oblasti vážné hudby, kterou jsme sledovali, zaručují kvalitu vynikající čeští interpreti. K největším oporám firmy patří světově proslulý dirigent Jiří Bělohlávek. Supraphon vydal například reprezentativní komplet Brahmsových skladeb (včetně všech čtyř symfonií), na němž Českou filharmonii řídí právě on.\n9 Novinky na CD a DVD Je radostné, že v mnoha hudebních oborech u nás dorůstá nová generace. Právě nahrávky pomáhají mladým umělcům vytvářet jejich image, otevírají jim cestu na domácí i zahraniční pódia. Novým jménem, do něhož se vkládá mnoho nadějí, je například dirigent Jakub Hrůša. Supraphon s ním připravil již několik CD. Šedesátka vrátila firmu k počátečním stádiím vývoje pouze k výrobě gramofonových desek. Úspěchy slaví jak nahrávky popu (Gott, Vondráčková, Hegerová aj.), tak produkce mluveného slova, ocenění nechybí ani hudbě vážné. Nelze si však zastírat, že titulově je produkce vážné hudby menší. Způsobují to mimo jiné i finanční nároky (honoráře sólistů i dirigentů, zvláště zahraničních, honoráře orchestrů a sborů, nájmy studií, půjčovné za noty, režie techniky a výroby apod.). Naše země je malá a firma se při odbytu nemůže spoléhat na statisícové odběry titulů, jako je tomu u velkých evropských států. Ani o vývozu české hudby do zahraničí si nesmíme dělat přehnané iluze. Být úspěšní na zahraničním trhu je nadmíru obtížné. Přesto Supraphon i v této oblasti dosáhl pozoruhodných obchodních úspěchů. Šedesátka je u firmy výročím zralosti. Proto Supraphonu můžeme přát další úspěšná léta. Jsou důležitá především pro nás, kteří milujeme hodnotné nahrávky, tvořící pohodu a radost našeho života. SU Firma Supraphon a Hudební rozhledy vypisují v souvislosti se 60. výročím naší nejvýznamnější vydavatelské firmy SLAVNOSTNÍ ČTENÁŘSKOU SOUTĚŽ Ti, kteří odpoví správně na všechny tři soutěžní otázky, jež budou trojici článků provázet, zařadíme v listopadu do slosování o celých šedesát CD! Vítěz tak dostane opravdu krásný dárek pod stromeček. SU Otázka třetí: Které smyčcové kvarteto, jež u firmy Supraphon svoje nahrávky vydává již celou řadu let, působí jako residenční soubor v londýnské Wigmore Hall? Své písemné odpovědi zasílejte do 16. listopadu 2006 na adresu redakce Hudební rozhledy, Radlická 99, Praha 5 nebo na ovou adresu SU Objednávat CD a DVD lze následovně poštou: Supraphon Music a. s. Palackého 1, Praha 1 faxem:\n10 Gianandrea Noseda festival zahájil. Sopranistka Sally Matthews se stala hvězdou festivalu. foto Pavel Horník foto Pavel Horník pražský podzim 2006 Praha, Rudolfinum, Kongresové centrum festival se šostakovičem, filmem i balalajkami Vladimír Říha V šestnácti se stávají děti již dospělými a totéž platí i o hudebních festivalech. Pražský podzim již dávno vyrostl z dětských kalhot a tři týdny v září, kdy se pravidelně koná, patří svou dramaturgickou nabídkou, účastí domácích i světových orchestrů a sólistů k tomu nejlepšímu v hlavním městě. Jakožto festival privátní, pořádaný bez větší státní či městské podpory, musí mít samozřejmě trochu jinou tvář než festivaly typu Pražského jara, ale to neznamená, že by posluchače nějak ochudil. Myslí více na diváka, vyhýbá se velkým experimentům, ale dramaturgické oko ředitele Pavla Špirocha vždy najde něco zajímavého z hudební historie, něco zasutého či neprávem opomenutého. Svědčila o tom letos i velice dobrá návštěva drtivá většina koncertů byla vyprodána a zájem byl veliký. Letošní 16. ročník Pražského podzimu mezi 12. září a 1. říjnem musel být v roce velkých hudebních výročí ve jménu Mozarta a Šostakoviče. Spíše toho druhého, protože Mozartovi věnoval jen jeden koncert, kdežto Šostakoviče si dal i do druhého názvu jako Pocta Šostakovičovi. Trochu zamrzelo, že zcela vypustil třetího oslavence Jaroslava Ježka, ale je třeba přiznat, že jeho dílo bylo v minulosti na festivalu uváděno. Začátek festivalu letos patřil britskému BBC Philharmonic z Manchesteru s italským šéfdirigentem Gianandreem Nosedou. Jeden ze čtyř zahraničních rozhlasových orchestrů se v Rudolfinu, kde se konaly všechny koncerty festivalu, dokonce představil dvakrát a za napínavých okolností. První den již nachlazený dirigent Noseda sice český program oddirigoval a jeho Dvořák (Pátá symfonie) určitě nezklamal stejně jako sólista Jaroslav Svěcený, i když v Martinů Houslovém koncertu č. 2 jsme ho slyšeli již hrát lépe. Druhý den však již Noseda musel ulehnout, a tak místo něho řídil orchestr Rus Vasilij Sinajskij, hlavní hostující dirigent orchestru. Původní program se Šostakovičem i Brittenem dodržel, a tudíž jsme vedle expresívního pojetí Šesté slyšeli i filmovou hudbu ke Střečkovi (1955) s proslavenou Romancí ruského jubilanta. Senzací druhého dne se stala ale skladba Brittena, cyklus písní Iluminace, kde jsme poprvé slyšeli v Praze zpívat Angličanku Sally Matthewsovou, sopranistku s nádherným hlasem a výborným přednesem, jejíž jméno patří k velkým objevům festivalu. Sinajskij hned další den dirigoval znovu a to Českou filharmonii, kvůli které vlastně přijel. Zejména jeho provedení další méně známé Šostakovičovy skladby baletní hudby Šroub plné komiky a groteskních momentů (z roku 1931) publikum i hráče samotné pobavilo. Více než chladný výkon ruské cellistky Niny Kotovové v Schumannově violoncellovém koncertu potěšil náš klavírista Jan Simon v klavírním koncertu Schumannovy manželky Clary a dirigent pak se Simonem a sborem Pražských pěvců i velkým orchestrem dali vyznít filozofickému poselství Skrjabinova Prométea. Po dvanáctileté pauze se vrátil do Prahy Dánský rozhlasový orchestr (DNSO) z Kodaně a hned na dvou koncertech se postaral o snad nejlepší letošní festivalový výkon. Vedený mladým dirigentem Thomasem Dausgaardem nadchl vyrovnaným výkonem všech skupin, celkovým kultivovaným tónem a stylotvornou ohebností, se kterou podával jak díla Skandinávců, tak klasiků. Dánové měli i výborné\n11 Závěr festivalu patřil Symfonickému orchestru Středoněmeckého rozhlasu z Lipska pod taktovkou Fabia Luisiho. foto Pavel Horník sólisty na prvním ze dvou koncertů dánskou sopranistku Sine Bundgaardovou, která podala písně Griega i Strausse s jistotou, výrazovou kulturou a téměř slavičím hlasem. Největší hvězdou byl ale druhý den švédský trumpetista Hakan Hardenberger zcela excelující Haydnovým koncertem a přidávající Grubera a jazzový standard My Funny Valentine. Dausgaardovo pojetí obou symfoniků (Nielsen a Sibelius) bylo čítankově ukázkové a školou skandinávské hudby. Pražský podzim nezapomíná ani na další žánry, a tak jsou jeho pravidelnou součástí i mezižánrové projekty. Letos takové akce byly hned dvě a obě zcela vyprodané. První tzv. Svět balalajek se dokonce pro zájem ještě jednou přidával odpoledne. Druhým bylo promítání Chaplinova filmu Světla velkoměsta s živou hudbou režiséra a hlavního protagonisty tuláka Charlieho v podání SOČRu s anglickým dirigentem Carlem Davisem v Kongresovém centru. Svět balalajek s ruským Státním lidovým souborem Osipova zaplnil sál hudbou orchestru složeného z mnoha druhů balalajek, ale i dalších lidových ruských nástrojů (domry, harmoniky a zoufale falešné dřevěné trubky). Více než národní písně zaujaly úpravy klasiky (dokonce i Šostakovičovy Jazzové suity č. 2!), záporem byl nevkusný hlas zpěvačky souboru Taťány Petrovové. Z tištěného programu, který se dost odlišoval od skutečnosti, jsme se nedozvěděli autora úprav (možná dirigent Vladimír Ponkin?). Chaplinův film z roku 1930 zapůsobil opět po tolika letech nejen Chaplinovou hudbou, ale i synchronizací, která byla perfektní. Každopádně se jednalo o jeden z vrcholů festivalu snad jen plátno mohlo být o něco větší, aby vyprodaný Kongresový sál viděl i z nejvzdálenějších míst. Závěr festivalu patřil třetímu z německých orchestrů na festivalu a pátému rozhlasovému vůbec Lipskému MDR Sinfonie Orchestra, jenž řízen šéfdirigentem Švýcarem Fabiem Luisim přednesl jeden z nejkvalitnějších festivalových výkonů, možná hned po zmíněných Dánech. Ve Dvořákově violoncellovém koncertu h moll zaskakující mladý Němec Jan Vogler přednesl dílo velice netradičně, a rozdělil tak publikum na dvě poloviny, pro a proti. Stejně jako na svém dvořákovském CD staví totiž více na amerických inspiračních zdrojích autora, než na vroucnosti jeho hudby. Luisi naopak Brahmsovu Symfonii č. 3 pojal natolik citově, že zejména ve třetí větě, kterou musel dokonce opakovat, místy připomínala svět Dvořáka. Závěrečný koncert byl vydařenou tečkou za celým 16. ročníkem a do toho příštího přejme organizátorům i lepší tištěné programy, které letos měly až překvapivě mnoho nedostatků. tentokrát Čajkovskij, rachmaninov a opět šostakovič Vít Roubíček Je příjemné, že lze v Praze i mimo jarní období konfrontovat úroveň našich orchestrů s nejlepšími orchestry zahraničními. Pražský podzim do Prahy mimo jiné 20. září dovezl Čajkovského moskevský symfonický orchestr s dirigentem Vladimirem Fedosejevem. Pamětníkům to není těleso neznámé: jde o nástupnický soubor po někdejším Všesvazovém symfonickém orchestru sovětského rozhlasu a televize, jehož produkce jsme jako normalizační studenti občas konzumovali z elpíček i rozhlasových vln a jehož výkonnost byla kolísavá. Již první tóny Čajkovského Ročních dob však téměř zaplněnému Rudolfinu naznačily, že orchestr ve světové konkurenci vyrostl do špičkové interpretační úrovně. Balzámem pro muzikantské uši byl zejména lahodně tklivý, mimořádně kultivovaný a bezchybně sehraný zvuk smyčců (ze třetiny v držení žen), a také přejemná, a přesto slyšitelná pianissima. Orchestrální úprava pro informaci, jež v programu chyběla: obratná a vkusně nepřehuštěná orchestrace je z roku 1942 a pochází z pera Alexandra Gauka, skladatele\n12 10 festivaly, koncerty a meziválečného šéfa Leningradské filharmonie čtyř Čajkovského původně klavírních miniatur op. 37 měla zvláštní punc konejšivé dokonalosti, kterou pociťujeme vždy, když profesionál hraje příliš snadný part. Občas nebezpečně výrazná agogická zvrásnění udržel dirigent pevně v ruce. Přestože nejsem obdivovatelem mnohomluvné, trochu vnějškové a formálně nepřesvědčivé Čajkovského fantazie Francesca da Rimini, musím uznat, že v podání zručných Moskvanů jsem si ji docela užíval. Brilantní hráčská technika (nedostižný sóloklarinetista, jednoznačně hrdina večera!) spolu s nenapodobitelnou nostalgií ruských smyčců ze skladby vytvořily dokonalé drama se vším patosem a okázalostí, která k ruské hudbě patří. Opojení zvukovostí mi dokonce po zádech rozeběhlo mravenčí nožičky, a to se věru často neděje. Po přestávce následovala suita ze Šípkové Růženky, jíž se sice objektivně nedalo nic vytknout, ale ze židle už posluchače nezvedla. Asi již přivykli vysokému hráčskému standardu a nasytili se vší romantiky. V příliš učesané dramaturgii koncertu citelně chyběl osten novější hudby (každý na obou koncertech ruských hostí být nemohl). Ani hráči sami již nebyli tak soustředěni, dirigentovo trochu zvláštní plavecké gesto přineslo i pár kazů v souhře. Koncert 27. září byl v Rudolfinu zasvěcen dílu jubilujícího Dmitrije Šostakoviče. Výběr z hudby k filmové trilogii Maxim, op. 50a naznačil, jak si také musel skladatel ve třicátých letech vydělávat na živobytí. Již žesťový úvod, připomínající bombastické americké znělky filmových megastudií, a poté nefalšovaná masová píseň se sborem v unisonu nás nenechaly na pochybách, jakou hudbu asi tehdy Mosfilm požadoval: břesknou, plnozvučnou, durovou, rozjásanou, symetrickou, prakticky trvale v nejvyšší dynamice, vedenou žesti a bicími. Prvoplánovost ale nezakryla mistrnou instrumentaci, nosné melodické a kontrapunktické nápady a ve čtvrté části i typické skladatelovo poněkud bizarní symfonické výrazivo. Přestože se neobávám, že by tato hudba na moderních a svobodných pódiích zdomácněla, pokládám její volbu za posluchačsky podnětnou a pro hráče dozajista inspirativní. Vrcholem večera se stal výběr z Šostakovičovy písňové Suity na verše Michelangela Buonarrotiho op. 145a, jednoho z posledních skladatelových dokončených děl. Toto zralé, hluboce přemýšlivé a hudebně pozoruhodně oproštěné dílo je myšlenkovým koncentrátem a autorovou filozofickou summou. Všeho toho si byl vědom jeho sólista, charizmatický ukrajinský basista Taras Štonda, jehož nosný, intonačně jistý a srozumitelný staroruský bas si skvěle poradil s dramatickými i lyrickými pasážemi. Pokorně úsporný, většinou v blokové sazbě napsaný doprovod bezpečně ovládal dirigent Alexander Anisimov, muzikální dirigent s výbornou manuální technikou. Jediná opravdu hodnotná skladba z celého programu ovšem stála a padala na textové stránce, jíž nás pořadatelé v tištěném programu (s lajdáckými chybami a drasticky nedosázeným výkladovým textem) z nepochopitelných důvodů ušetřili. Patrně pro tyto kvality si ji museli zakoupit i recenzenti. Smutným plodem Šostakovičova existenciálního strachu po neblahém ždanovovském roce 1948 je bombastické oratorium Píseň o lesích op. 81, apoteóza Stalinova téměř maoistického úsilí o zalesnění kavkazských stepí. Dokonalý kontrast k předchozí skladbě: čím méně myšlenek, tím více zvuku. Tematicky plytká komunistická agitka ovšem nezakryla Šostakovičovo řemeslné mistrovství, takže se v rozsáhlém partu mohl blýsknout výtečně připravený Český filharmonický sbor Brno (sbm. Petr Fiala), v celém programu znamenitě obstála sympaticky nadšená Filharmonie Brno, stručným, ale mile barevným vstupem z levého balkonu potěšil Kühnův dětský sbor, opět dominujícímu sólobasistovi Štondovi svým jasným a kultivovaným tenorem zdatně sekundoval Tomáš Černý. Téměř dvousethlavému interpretačnímu aparátu se podařilo přemírou decibelů přímo fyzicky oblouznit (z valné části turistické) obecenstvo a přivést jej do frenetického vytržení. Posluchače oplývající historickým vědomím a znalostí pravých hodnot v Šostakovičově díle však spíše mrazilo. Velmi poučný zážitek! Koncert následujícího dne (28. 9.) zahájil další z Šostakovičových úletů, čtyřdílná suita z operety Moskva-Čerjomušky (v programu uveden podivný tvar Moskevské Čeremušky ). Tentokrát ale šlo o jednoduchost dobrovolnou, v souladu s lehkonohou operetní poetikou. Skladatelův duchaplný instrumentační humor natahuje na skřipec slavné operetní autory a všechny romantiky, chvílemi je prostota faktury až povážlivá a hudba má, jistě záměrně, parametry předměstské odrhovačky. Únavnou rytmickou trivialitu naštěstí posléze zpestří řada citátů z dobových sovětských šlágrů. Hráčsky vděčnou čistokrevnou parodii zahráli Rozhlasoví symfonikové dobře a se zjevnou chutí (více než chvalitebná dechová sóla, trochu nervózní houslová), a i pro Vladimíra Válka, muzikanta rozhodně se neomezujícího na kožený střední proud, to musel být příjemný exkurz. Přiznám se, že jsem Rachmaninovův Čtvrtý klavírní koncert g moll na koncertě nikdy neslyšel a byť bylo jeho provedení Michailem Petuchovem vysoce suverénní, pravda, v duchu ruské školy trochu těžkoatletické pochopil jsem, proč je na pódiích málo vítaným hostem. Technicky veleobtížná a klavíristicky nepříliš vděčná pozdní (revize 1938) skladba totiž ke své škodě rezignuje na širokodechý romantický patos svých dvou předchůdkyň (c moll a d moll), nutí se do složité chromatiky, a navíc ani nemá štěstí na výraznou melodickou invenci. Po přestávce se hrála Čajkovského První symfonie, kterou SOČR zná, nedávno ji nahrál na CD, a podal ji tedy zaujatě, vysoce profesionálně, s pěknými dřevěnými sóly. Je však na místě se ptát, zda je relativně zdařilé juvenilium opravdu schopné účinně korunovat prestižní festivalový koncert. Budou-li dramaturgové lákat platící návštěvníky na druholigová díla tržně osvědčených autorů, pak mnozí návštěvníci zaplatí kromě DPH další daň z šoubyznysu v podobě uctivě potlačovaného zívání. orchestry ze salcburku, bonnu, moskvy a výmaru Miloš Pokora Mladá, teprve v roce 1992 založená Salcburská komorní filharmonie se na Pražském podzimu představila ve dvou tematicky koncipovaných večerech, z nichž ten první (17. 9.) zůstal po repertoárové stránce názvu Mozart a 20. století hodně dlužen. Není pochyb o tom, že Astor Piazzolla dovede komponovat muzikantsky okouzlenou, přitažlivou a sdělnou hudbu. Nicméně vyvozovat jenom z tohoto faktu nějakou paralelu k Mozartovi a konfrontovat vídeňského klasika po celý večer výhradně s libozvučně sekvencovitými pásmy tangových variací, navíc v kýčovitých úpravách převádějících lidový instrumentář do zvuku klasického komorního orchestru, mi připadalo lehkomyslné. Tím nechci říci, že by se hosté v této hudbě nepohybovali přirozeně, naopak zvláště Piazzollův cyklus s názvem Serie del Angel, kompozičně ze všech prezentovaných skladeb autora polyfonicky nejsložitější, jim zněl pod rtuťovitým dirigentským gestem Korejce Yoon Kuk Lee sympaticky spontánně. Pokud si odmyslíme kolísavou intonaci v až příliš dogmaticky chápaném bezvibratovém držení dlouhých tónů smyčců, počínal si orchestr citlivě ve spolupráci s flétnistou Michaelem Koflerem a harfistkou Kateřinou Englichovou v Mozartově Koncertu C dur pro flétnu a harfu. Také oba sólisté jako by se\n13 festivaly, koncerty 11 vzájemně inspirovali svými osobnostními vklady harfistka svou tendencí k maximálně harmonicky prožívanému a nádherně uvolněně přednášenému cantabile a flétnista šarmem své figurativní hry a úžasnou rytmičností, i když po akustické stránce se zdála harfa trochu utlumená. V Mozartově Pražské symfonii se salcburský orchestr blýskl více svou dechovou harmonií než sice vzorně modelovanými (inspirativně frázované téma Andante!), ale zvukově méně prezentními smyčci a určitý rozpor jsem postřehl i mezi dirigentovým přesvědčivým dynamický plánem a jeho málo diferencovaným zacházením s dynamikou. Dramaturgicky hodnotný počin představoval druhý večer salcburských hostů (18. 9.) s názvem Mozart svobodný zednář. Zvlášť silným zážitkem bylo poslouchat Mozartovu Zednářskou smuteční hudbu, niternou, chorálově okouzlenou kompozici, rozvinutou do duchaplné pavučiny hlasů, byť k její dokonalé interpretaci (roztřepané vertikály) rovněž něco chybělo. Protože Mozartův Klavírní koncert B dur KV 595 v podání legendárního Paula Badury-Skody byl spíš lekcí nádherně vyrovnaného klasicistního projevu než plnokrevným pianistickým zážitkem, dočkali jsme se nakonec hlavní gradace večera v Mozartově kantátě Kající David, jejíž nastudování za spolupráce rozhlasového komorního sboru a sólistického trojlístku Alexandra Zamojska, Susannah Haberfeld, Patrick Garayt mělo až na některé dirigentem uspěchané partie (Duet), násilná tvoření nejvyšších sólových vokálů a partie, v nichž pečlivě nastudovaný sbor působil vůči orchestru předimenzovaně, skutečnou festivalovou úroveň. Výrazným dramaturgickým počinem festivalu bylo angažování Čajkovského symfonického orchestru z Moskvy (bývalý Symfonický orchestr Moskevského rozhlasu) s dirigentem Vladimirem Fedosejevem, ve všech sekcích virtuózního a mohutně obsazeného tělesa prvotřídních zvukových kvalit. Vyslechl jsem první z jeho vystoupení (Dvořákova síň, ) a už v introdukci k Atovmjanově suitě z Šostakovičovy hudby k filmu Pět dní pět nocí mě očaroval jeho příkladně vyrovnaný a přitom prokrvený témbr s nádherně vyklenutou chorálovou linkou dřev. Další fáze vyvolávaly dojem velkého prostoru (partie dechů, které jakoby zněly z dálky, znamenitě uplatněná úloha harfy apod.). Šlo ukázněnou, ale současně nervně vygradovanou interpretaci, byť tomu, proč Šostakovič sáhl v závěru k obhrouble zjednodušené harmonizaci tématu Beethovenovy Ódy na radost, když jinak toto téma doslovně citoval, jsem neporozuměl. Interpretace Leningradské symfonie v podání moskevského orchestru patřila jak k těm, při nichž hlasové předivo partitury vnímáme daleko zřetelněji než jindy a objevujeme řadu kompozičních postupů, jichž jsme si dříve nevšimli, tak k těm, které dovedou vytvářet naprosto přesvědčivou náladovou atmosféru (zvláště na začátku Moderata přímo ideálně). Výrazně se o to zasloužil i samotný Fedosejevův dynamický plán, orchestrem do detailu respektovaný (úchvatně znělá pianissima smyčců) a pointace každého detailu. Ovšem bylo to zejména ono zmíněné rozkrytí hlasového bohatství, které tuto partituru pojednou představovalo v daleko prokrvenějším světle, něž býváme z interpretací plynoucích ve zjednodušeně slité zvukovosti zvyklí. Beethovenův orchestr z Bonnu se svým šéfdirigentem Romanem Kofmanem je zkušeným tělesem stoleté tradice a když zahajoval svůj první večer Beethovenovým Houslovým koncertem v málo známé autorově úpravě pro klavír a orchestr, byl si jistě vědom, co chce obhájit. Finský klavírista Olli Mustonen se zmocnil klavírní verze houslového koncertu jako své repertoárové dominanty a prožíval tuto hudbu doslova jako skladatel (ostatně sám také komponuje). Slyšeli jsme specifický klavírní koncert (byť s tím houslovým až na figurační výplně a smělé, tympánistou doprovázené kadence téměř identický), který zněl v báječně souhře s orchestrem jinak, živěji, se zvonivými kantilénami, posedle vychutnávanými akcenty a elektrizující rytmičností. Po technické stránce sice sólistovi občas něco nevyšlo, ale šlo o na doraz zapálené pojetí, které Beethovenův kontroverzní opus dokonale obhajovalo. Bonnské podání Beethovenovy Osudové, odvíjené v relativně volnějších tempech, narušil fakt, že se dechová harmonie v hutném smyčcovém plénu neozývala s potřebnou ostrostí a některá místa dokonce překvapivě ztrácela napětí (viz tóninový skok do pianissimového As dur smyčců provázeného tympánem v závěru 3. věty). Zato obdiv zasloužily legatové partie 2. věty a tempově dokonale vygradované finále. Překvapil zasvěcený přístup bonnského orchestru k Šostakovičovi a Musorgskému. V Šostakovičově hudbě ke Kozincevovu filmu Hamlet ze 60. let dochází k složité kombinaci avantgardních a neoromantických postupů, v Kofmanově podání této hudby však plynulo celé toto vícevrstevné pásmo šestidílné suity bez jakýchkoliv kostrbatých přechodů a s nádherně jímavým vyústěním (Hamletova smrt). Na nezapomenutelném zážitku, který nám připravil bonnský orchestr v Musorgského Písních a tancích smrti (předvedených v Šostakovičově instrumentaci) měl klíčový podíl ukrajinský basista Taras Štonda, pěvec schopný pravdivého výrazu stejně jako neskonale tvárného a ve všech polohách nosného hlasu. Rovněž dojem z bonnského provedení Šostakovičovy 10. symfonie oslabovaly v plném plénu smyčci přehlušované linky dřev, vzrušovala však dirigentova práce s tempy, rytmem (2. věta) i dynamikou (pianová plástev s pikolou v 1. větě ad.). Snad za nejsilnější okamžik této interpretační krace bych označil úvodní fáze 4. věty, v níž hraje důležitou roli hoboj a z níž vyzařoval vskutku kouzelný narativní náboj. Rozpačitý dojem jsem si odnesl z vystoupení Staatskapelle Weimar (Dvořákova síň, ) pod taktovkou Christiana Arminga. V Beethovenově 5. klavírním koncertu, interpretovaném za stylově trefného, ale zvukově málo přesvědčivého sólistického partnerství Christophera Hinterhubera, si hosté počínali citlivě i přesně a se vzácně slýchaným, vznosně vyklenutým legatem se zmocňovali 2. věty. K Brahmsově 4. symfonii jakoby však přistoupili nepřipraveni, až jsem se cítil zaskočen, jak jim tato velká repertoárová dominanta (s výjimkou některých fází 2. věty) zní nespojitě a tvrdě. hakan hardenberger nejraději hraji soudobou hudbu Vladimír Říha Hakan patří ve svých 45 letech ke hvězdám první velikosti a v Praze již několikrát byl, takže jeho účast na Pražském podzimu byla návštěva starého známého. S kodaňským DNSO hrál Haydnův Koncert Es dur. Skladbu jste vybíral Vy, nebo festival? Festival, protože kdyby to bylo na mně, vybral bych něco soudobého. Ale chápu, že se asi dramaturgie bála experimentů se soudobou hudbou. Jak dlouho už k nám jezdíte? Poprvé jsem byl u vás před 20 lety, hrál jsem ponejvíce s Rozhlasovými symfoniky, ale i s menšími ansámbly. Z cest před pádem komunismu mám dost šokující zážitky, což by ale nebylo pro váš časopis. V roce 1994 jsem měl dokonce hrát s Českou filharmonií, ale onemocněl jsem a koncert musel být odřeknut na poslední chvíli. Vy jste jeden z mála trumpetistů, který nikdy nehrál v ansámblu, ale jen sólově. Proč? Slavil jsem dost úspěchy v soutěžích po studiích v Malmö a v cizině, i když jsem žádnou soutěž nevyhrál. Dostával\n14 12 festivaly, koncerty foto Pavel Horník foto Pavel Horník Švédský trumpetista Hakan Hardenberger se blýskl skvělým výkonem. jsem dost nabídek na sólové koncerty a zůstal jsem u toho, brzy jsem začal i nahrávat, takže jsem mohl hrát jen sólově a nemusel hrát v orchestru či jinde. Zmínil jste soudobou hudbu, co z ní hrajete nejraději? Teď třeba koncert rakouského skladatele H. G. Grubera, z něhož jsem hrál ukázku jako přídavek v Praze. Výborný koncert pro mne napsala i další Rakušanka Olga Neuwirth. Je to dobré rozšiřovat takto repertoár pro trubku, protože ten je jinak dost úzký a kromě Haydna, L. Mozarta, Hummela a barokních skladeb moc z klasiky nenabízí. To je i důvod, proč trumpetisté tak rádi hrají jazz a jiné moderní žánry. Znáte některé své české kolegy? Rád vzpomínám na Miroslava Kejmara a doufám, že ho opět brzy uvidím. Vím, že hraje již i jeho syn, takže si je oba rád poslechnu. Pana Kejmara jsem jako mladý student velice na deskách Supraphonu obdivoval a jsem šťasten, že patří nyní k mým přátelům. paul badura-skoda cítím se tak trochu Čechem Vladimír Říha Rakouský klavírista Paul Badura-Skoda (79 let) je legendou klavírní hry a specialista na Mozartovy koncerty, které hraje i diriguje. Vystoupil i na festivalu Pražský podzim, kde hrál se Salcburským komorním orchestrem poslední Mozartův klavírní koncert B dur, KV 525. V Praze jste častým hostem, ale na tomto festivalu jste ještě nehrál? Ne, většinou jsem hrál na Pražském jaru či měl recitály. Natáčel jsem zde i desky, třeba s Pražským komorním orchestrem celou řadu Mozartových koncertů. Naposledy jsem tu byl v roce 2002 na slavnostním koncertě k výročí PKO. Spolupracoval jste s mnoha českými hudebníky, na koho rád vzpomínáte? Na dirigenty Karla Ančerla či Václava Neumanna a na všechny orchestry, se kterými jsem hrál, hlavně na Pražskou komorní filharmonii. A dosud si pamatuji na zážitek z pražského recitálu v roce 1969, kde jsem přidával po upálení Jana Palacha Janáčkovu Sonátu s částí Smrt, a co to tehdy pro lidi znamenalo. Jste proslavený svými mozartovskými interpretacemi, napsal jste o tom i knihu. Čím se třeba liší podání posledního Mozartova Koncertu B dur, který jste hrál nyní, od těch předešlých? Poctu Mozartovi vzdal i Paul Badura-Skoda. Hraji ho téměř stejně, jako když jsem ho hrál poprvé ve Vídni jako mladý či nyní zde nebo na nahrávkách s Pražským komorním orchestrem. U tohoto koncertu je důležitý pojem zjasnění, tedy vystihnout ono loučení Mozarta se světem, kterým v obou prvních větách koncert je, a potom následující vyrovnanost, radost a zpěvnost závěru. Vaše příjmení je kombinací dvou jmen, z toho jedno výrazně české. Jak jste k tomu přišel? Ve Vídni to není nic mimořádného, ale v mém případě je to trochu složitější. Má matka byla dvakrát provdána, první muž můj vlastní otec byl Badura, ale brzy zemřel, takže po čase se opět provdala a vzala si Čecha Škodu. To byl výborný člověk, hodně toho pro nás udělal hlavně v době těsně po válce, kdy to nebylo u nás jednoduché. Z úcty k němu jsem si zvolil složené příjmení. A i když česky moc neumím, cítím se tak trochu Čechem, a proto k vám i tak rád jezdím. Co Vás čeká v nejbližší době po pražském koncertě? Turné po světě, kde v roce Mozartova výročí propaguji jeho hudbu. Již delší dobu jsem ke klavíru přibral i dirigování, takže diriguji také místní orchestry, hlavně v Japonsku a Číně, kde je velký hlad po Mozartovi. Jako mladík jsem chtěl být hlavně dirigentem, což jsem také ve Vídni studoval, až rada učitelky klavíru mne obrátila hlavně k pianistické dráze. Nyní se tak vracím ke své původní touze. Nejsem sám, takový Maďar Zoltán Kocsis, mnohem mladší pianista než jsem já, začal také dirigovat. A musím také dokončit s vaším Pražským komorním orchestrem nahrávání Mozartových koncertů je to již po druhé, poprvé jsme je spolu nahrávali v roce Jak často hrajete se Salcburským komorním orchestrem, se kterým jste vystupoval v Praze? Je to mladý orchestr, takže zde v Praze spolu hrajeme teprve podruhé. Ale dobře znám jejich dirigenta, Korejce Yoon Kuk Leea. Studoval v Salcburku a nyní tam žije. Kromě toho, že je výborný muzikant, také obdivuji, jak se perfektně naučil rakouskou němčinu i s přízvukem! vasilij sinajskij do prahy se vždy rád vracím Vladimír Říha Dva koncerty Pražského podzimu řídil v Rudolfinu ruský dirigent Vasilij Sinajskij. Vedle záskoku s BBC Philharmonic dirgoval i Českou filharmonii. Sinajskij je generační druh Valerije Gergijeva a Jurije Těmirkanova, se kterými studoval u Ilji Musina v tehdejším Leningradě.\n15 V Praze nejste poprvé? Ne, často zde diriguji, jen Českou filharmonii jsem již řídil třikrát, pracoval jsem i s Pražskými symfoniky FOK a SOČRem, dokonce jsem již hostoval i na jednom ročníku Pražského podzimu. Vždy se sem rád vracím. Působíte hlavně v zahraničí? Bydlím v Amsterdamu, kde často pracuji s Concertgebouw Orchestra, ale hlavně působím v Anglii v Manchesteru u BBC Philharmonic a ve švédském Malmö, vracím se často i do Ruska, kde učím v Petrohradu na konzervatoři. Jak jste vybíral program k pražskému koncertu? Po dohodě s vedením festivalu jsme vybrali méně známá díla od Roberta Schumanna jeho Violoncellový koncert v úpravě Dmitrije Šostakoviče, od Schumannovy manželky Clary, známé spíše jako klavíristky, její klavírní koncert a dvě ruské skladby, které se v minulém období příliš nehrály Skrjabinovu symfonii Prometeus a hlavně Šostakovičovu suitu z baletu Šroub z 30. let. Uvádíte hodně Šostakovičovy skladby? Velice často a často je i natáčím. Pro společnost Chandos jsem dokonce nahrál komplet tří CD s filmovou hudbou skladatele. Řídil jsem na těchto nahrávkách právě BBC Philharmonic a z těch asi dvaceti, co jsem pro Chandos natočil, měly největší ohlas a dodnes se dobře prodávají. Rád diriguji i jeho operní díla, třeba Lady Macbeth z Mcenského újezdu jsem nedávno řídil v Berlíně v Komické opeře. Závěr Svatováclavských slavností, kde mimo jiné vystoupila i Simona Houda-Šaturová. festivaly, koncerty 13 výroční svatováclavské slavnosti 2006 Praha, Arcibiskupský palác, Černínský palác, Pražská křižovatka, Chrám Matky Boží před Týnem Jan Baťa Letošní Svatováclavské slavnosti se nesly ve znamení několika významných výročí. Předně je tento festival již 15 let součástí podzimního kulturního dění nejen v Praze, ale i mimo ní. Není to však jen samotné festivalové jubileum, jenž předznamenalo letošní ročník. Slavnostní rámec mu dodaly zejména dva koncerty zahajovací a závěrečný. V neděli 17. září otevřel festival program Jezuité na obou březích Atlantiku, věnovaný 450. výročí jejich příchodu do Čech. V podání souborů Collegium 1704 a Collegium vocale 1704 pod vedením Václava Lukse bylo možno vyslechnout hudbu, jež vznikala během 17. a 18. století v jezuitských misiích ve střední a jižní Americe, ale také na evropském kontinentu. Posluchači se tak na vlastní kůži mohli přesvědčit, jak jezuitský řád a jeho celosvětové aktivity představovaly pro dějiny hudby zcela zásadní stimulační prvek. Staroměstský kostel svaté Anny (zvaný též Pražská křižovatka) rozezněla pro nás takřka neznámá hudba latinskoamerického baroka. Atraktivní program nabídl pohled do bohatství žánrů, pěstovaných v amerických misiích, kde vedle mešních a žalmových kompozic vznikaly také regionálně specifické formy, jako je např. duchovní villancico. Druhá půle programu patřila slavnému Te Deum Marka-Antoinea Charpentiera, jenž své umění rovněž na čas propůjčil do služeb jezuitského řádu. Ansámbl se zhostil úkolu znamenitě a ukázal své kvality, jimiž se řadí mezi evropskou špičku. Celkově skvělý dojem sice poněkud narušily předem neohlášené změny v první půli programu foto David Skupien\n16 14 festivaly, koncerty (přehozené pořadí čísel, chybějící nebo naopak přebývající skladby, škrty atd.), nicméně ve srovnání s objevností dramaturgie a jejím provedením budiž předešlá výtka chápána jako střet středoevropsky škarohlídského a hispánsky rozevlátého ducha. Čtvrtek 21. září v Týnském chrámu byl věnován programu s názvem Corde, lingua, voce, ve kterém zazněly vedle starších památek duchovní hudby také soudobé skladby. Jednotícím prvkem v rozmanité dramaturgii byla svatováclavská tematika. Průvodcem večera byla Schola Benedicta (um. vedoucí Jiří Hodina), která předvedla nejen chorální repertoár, ale zabrousila i do středověkého vícehlasu. Kompaktní zvuk celého ansámblu i schopnosti jednotlivých sólistek nikoho nenechaly na pochybách, že schola vkročila mezi přední soubory tohoto typu. Francouzský varhaník Vincent Rigot pak ve skladbách Bruhnse, Sweelincka a Ebena ukázal vedle nevšední krásy týnských varhan své interpretační mistrovství. Schola a varhany se pak spojily v kompozicích Girolama Frescobaldiho a Jehana Titelouzeho. Vrcholem večera byla bezesporu světová premiéra skladby Corde-lingua-voce pro chorální scholu, saxofon a varhany Michala Rataje (*1975). Novinka, jež dala název i celému večeru, byla věnována festivalovému výročí. Díky schole, saxofonistovi Štěpánu Škochovi a varhaníkovi Rigotovi bylo možno vnímat, jak inspirativním způsobem může svatováclavská tradice oslovovat současné mladé skladatele. Michal Rataj se k těmto kořenům neobrátil poprvé. Ve zvukově podmanivé kompozici, která nespoléhá na laciné efekty, ale citlivým způsobem uchopuje texty vztahující se k naší duchovní tradici, ideálně spojil kvality lidského hlasu, saxofonu a varhan. Nutno říci, že v Týnském chrámu nalezly jednotlivé složky skvělý akustický prostor, který takovéto sestavě plně vyhovoval, a to i přes to, že interpretace zejména varhanního partu na barokním nástroji s krátkou oktávou musela být pro Rigota tvrdým oříškem. Závěrečný svatováclavský koncert patřil asi nejznámějšímu hudebnímu jubilantovi letošního roku Wolfgangu Amadeu Mozartovi. V netradičních prostorách Velkého sálu Černínského paláce zazněla jeho Velká mše c moll, KV 427. Pod taktovkou Leoše Svárovského spojili síly skvělí sólisté Simona Houdová-Šaturová (soprán), Pavla Vykopalová (mezzosoprán), Aleš Briscein (tenor) a Jiří Sulženko (bas) společně s Pražským komorním sborem (sbormistr Jaroslav Brych) a Filharmonií Hradec Králové. Výkon všech zúčastněných přispěl k slavnostnímu charakteru večera, a stal se tak důstojnou tečkou za celým festivalem. Svatováclavské slavnosti v průběhu své patnáctileté existence přinesly na koncertní pódia mnoho zajímavého a jedinečného, získaly si specifický okruh návštěvníků a co je nejdůležitější vydobyly si mezi ostatními festivaly nezastupitelné místo. I když stojí jaksi ve stínu mnohem mohutnějšího a mediálně protěžovaného Pražského podzimu, přece jen se jim daří zaujmout návštěvníky neotřelou dramaturgií a nezbývá než popřát jim do dalších ročníků vedle zaplněného auditoria také štědrou přízeň sponzorů. písňový recitál romana janála Lukáš Matoušek Roman Janál s Karlem Košárkem vystoupili v Arcibiskupském paláci. V akusticky příjemném komorním sále kardinála Berana Arcibiskupského paláce v Praze se konal další z koncertů letošních Svatováclavských slavností, věnovaný tentokrát duchovním písním romantiků a jednomu písňovému cyklu naší doby. Čtyři vážné zpěvy, op. 121 Johannesa Brahmse vznikly na jaře 1896 jako hluboce introvertní zpověď člověka zasaženého ztrátou svých dvou dobrých přátel, Hanse von Bülowa a Theodora Billrotha, a vážným onemocněním Clary Schumannové, k níž měl Brahms niterně platonický vztah. Brahms se přiznal k tomu, že písně psal v předtuše Clařiny smrti (která dva týdny po jejich dokončení zemřela) a s pocitem vlastního loučení s životem. Den po pohřbu Clary Schumannové Brahms písně zazpíval a zahrál v kroužku přátel. V tomto svém posledním díle zhudebňuje Brahms meditativní texty starozákonní (Kazatel, Sirachovec) a novozákonní (1. Pavlova Epištola Korintským) adekvátním způsobem k filosofické závažnosti těchto textů a k vyrovnanosti stárnoucího umělce. Rovněž závažných je Dvanáct duchovních zpěvů, op. 137 Maxe Regera. Cyklus vznikl 1914, v posledním roce Regerova nepříliš dlouhého života jako první dílo, které začal Reger psát v době svého uzdravování ze záchvatu mrtvice, který jej postihl rok před tím. Toto onemocnění bylo zřejmě reakcí na jeho život plný rozporů, kdy jako oslavovaný varhaník, klavírista a dirigent byl zároveň považován za skladatelského outsidera a tyto rozpory řešil alkoholem a nikotinem. Ve Dvanácti duchovních zpěvech (šest z nich na koncertě zaznělo) zhudebnil Reger nejrůznější texty z právě vydané sbírky, zachycující tisíc let německého duchovního básnictví. Jakýmsi vyvrcholením nejen dramaturgie recenzovaného koncertu, ale i rozsáhlé písňové tvorby Antonína Dvořáka byly Biblické písně, op. 99. Skromná niternost hluboké Dvořákovy víry v Boha se zrcadlí v rozmanitosti zhudebnění různorodých nádherných českých překladů žalmů. Vznikly za Dvořákova amerického pobytu v březnu 1894 pod vlivem vzpomínky na domov. I když jich polovinu Dvořák později instrumentoval pro orchestr (druhou polovinu Vilém Zemánek a později znovu Jan Hanuš s Jarmilem Burghauserem), zůstávají Biblické písně stále dílem hluboce komorním. Mezi tři duchovní písňové cykly pozdního romantismu (vznikly v rozmezí dvaceti let na přelomu 19. a 20. století) byl zařazen ryze světský písňový cyklus autora naší doby. Dulces cantilenae (Sladké zpěvy) Zdeňka Pololáníka z roku 1998 na nádherné latinské texty Jana Nováka (bohužel český překlad v programu poněkud setřel pel Novákovy křehkosti) sice svým až romantickým hudebním zpracováním nikterak nevybočily z jinak vpravdě romantického programu, nicméně svým rozmarně světským milostným nábojem poněkud překvapily v ryze duchovním programu. Vysvětlitelné by snad byly přirovnáním k Písni Písní, která obsahuje původní svatební zpěvy rovněž milostně laděné. Bylo dobře, že se připomenulo i jméno u nás v době totality nehraného skladatele Jana Nováka a to v jeho druhé poloze jako foto Zdeněk Chrapek\n17 festivaly, koncerty 15 vynikajícího praktického znalce latiny. Pololáník svůj cyklus napsal z podnětu rakouských umělců Quid Ebbiho a Branka Čuberky, kteří tyto písně již před několika lety provedli také v Praze na koncertě Umělecké besedy. Interpreti recenzovaného koncertu, barytonista Roman Janál a klavírista Karel Košárek, provedli Pololáníkův cyklus s velkým pochopením. Karel Košárek v celém koncertu statečně bojoval s dosti špatným klavírem a jen díky jeho interpretačním schopnostem dokázal tuto překážku nakonec mistrně zvládnout. Byl vynikajícím partnerem Romana Janála, který svým výrazně znělým hlasem nikoho nenechával na pochybách, že zvládnout prostor sálu je pro něj opravdu hračkou. Poněkud jsem postrádal právě v hluboce duchovních cyklech v Janálově pojetí niterně lyrickou polohu, i když v přídavcích (dvě z Dvořákových a jedna z Bendlových Cigánských písní na Heydukovy texty) ukázal (především v Dvořákově A les je tichý ), že je této polohy rovněž schopen. Celý koncert byl důkazem toho, že duchovní písňová tvorba skrývá nádherná díla, kterým je třeba věnovat větší pozornost. 11. mezinárodní varhanní festival Bazilika sv. Jakuba Jiří Teml Mezinárodní varhanní festival, již tradičně probíhající v srpnových a zářijových dnech v bazilice sv. Jakuba na Starém Městě, vykročil do dalšího desetiletí. Významná kulturní akce, organizovaná ředitelkou festivalu, titulární varhanicí baziliky sv. Jakuba Irenou Chřibkovou, zaštítěná pražským arcibiskupem, primátorem hlavního města Prahy a spolupořadateli Magistrátem hl. m. Prahy, Kruhem přátel svatojakubského Audite Organum a celou řadou dalších spolupracovníků v čele s rektorem baziliky Paterem Oldřichem Prachařem, je důležitou součástí pražského kulturního života. Nejcennější devízou této akce je možnost vyslechnout českou i světovou varhanní literaturu v širokém spektru historických slohů v provedení špičkových interpretů v této instrumentální oblasti. Za vrcholné výkony festivalového programu bych označil vystoupení francouzského varhaníka Thierry Escaicha, českého varhaníka Jaroslava Tůmu a závěrečný koncert, na němž vystoupila varhanice Irena Chřibková, tenorista Tomáš Černý, harfenistka Olga Kalvodová a Kühnův smíšený sbor se sbormistrem Janem Rozehnalem. Festival přinesl řadu zajímavých titulů. Tak rakouský varhaník Peter Planyavsky zaujal Mozartovým Adagiem a Mozartovými proměnami Z. Gárdonyie. Dvojice lotyšských varhaníků Talivaldis Deksnis a Edite Alpe přednesl v závěru svého vystoupení nástrojově zajímavé dílo Rapsodii N. Hakima (Messiaenova nástupce v pařížském chrámu St. Trinité) pro dva hráče na varhany. Americká varhanice Peggy Johnson představila hudbu amerických autorů. Již zmíněný Jaroslav Tůma přispěl výtečným provedením Preludia a fugy e moll, BWV 548 J. S. Bacha a dramatickou improvizací na téma chorálu Salve Regina. Francouz Thierry Escaich hrál skvěle všechny francouzské autory a zejména Toccatu M. Duruflého. V mírném stínu se ocitl varhaník Hans Uwe Hilscher s programem, laděným spíše do odlehčené populárnější hudební oblasti. Následující švýcarský varhaník Lionel Rogg zaujal především Passacaglií J. S. Bacha, stylovou interpretací Nicolase de Grigny a úpravou Lisztovy klavírní skladby Funérailles. Na závěrečném koncertu jsme v efektním provedení Ireny Chřibkové vyslechli rozměrnou a nástrojově náročnou 3. symfonii fis moll Louise Vierna. Tatáž interpretka spolu s dalšími, vpředu uvedenými sólisty, se podílela i na provedení skladby Petra Ebena Vesperae in festo nativitatis Beata Maria Virgine (psanou na objednávku benediktinského kláštera v katalánském Montserratu) a na Janáčkově skladbě Otče náš pro smíšený sbor, tenor, harfu a varhany. Celá trojice skladeb byla krásnou tečkou za 11. ročníkem festivalu, ke které kromě sólistů významně přispěl i Kühnův smíšený sbor, dokonale připravený sbormistrem Janem Rozehnalem. sukův hudební štiřín Štiřín, Zámek Michal Matzner Pražské filharmonické trio otevřelo koncertem 10. září novou sezonu abonentního cyklu na Štiřínském zámku. Za nepřítomnou Veroniku Jírů se pohotově zhostil houslového partu první houslista SOČRu Vlastimil Kobrle. Svým kultivovaným a procítěným projevem vytvořil za Veroniku Jírů více než odpovídající náhradu. Drobná nesouhra v Dumkách Antonína Dvořáka, které nedělní podvečer zahájily, se dala omluvit šibeničním termínem pouze několikadenního sehrávání s Filharmonickým triem. O poznání horší byl projev violoncellisty Pavla Ludvíka. Trio Dumky na partu jeho nástroje nestojí. Přesto by ale sólové vstupy violoncella v tomto tak známém opusu mohly být v některých místech pečlivější. Příjemným překvapením byla přesná a přitom velice oduševnělá hra mladého klavíristy Jana Petra. Ten byl na štiřínském koncertě Pražského filharmonického tria hráčem číslo jedna. Úvod do Smetanova Tria g moll zněl v podání Vlastimila Kobrleho i ostatních členů tria fenomenálně. Cigánský projev jeho houslí vystihnul hlubokou tragiku Smetanova kompozičního záměru. Manželé Sukovi na Štiříně foto archiv\n18 16 festivaly, koncerty Cyklus exkluzivních koncertů na zámku Štiřín, jak zní podtitul této akce, otevřel v tomto roce již třináctou sezonu. Slovo exkluzivní může jistě navodit pocit jakési uzavřené akce, která je pořádána jen pro vybranou elitu nejlépe z podnikatelského okruhu. Mezi publikem také opravdu pravidelně sedává řada osobností, jak z umělecké, tak i politické sféry (zámek Štiřín je v majetku ministerstva zahraničí). Hlavním záměrem společnosti Regio, která tento cyklus pořádá, je však podpora hudebního života v této oblasti. Tomu také odpovídá poměrně nízké vstupné. Jistá exkluzivita a propojení se specificky štiřínským prostředím pak pomáhá zajistit potřebné prostředky na hrazení prestižních umělců. V letošním roce tak Sukův hudební Štiřín vděčí za své konání firmám Revital, Perpetum a Fimex. Dramaturgii koncertů připravuje Josef Suk, který dává možnost vystoupit umělcům, jež ze své pozice považuje za významné pravidelnými hosty jsou například Marián Lapšanský, Ivan Ženatý nebo Igor Ardašev. Zároveň také upozorňuje na interprety z mladší generace mimo zahajovacího koncertu se 21. ledna 2007 na Štiříně představí vynikající violistka Jitka Hosprová. Návštěvníci štiřínského zámku a především obyvatelé nejbližšího okolí tak mohou být navýsost spokojeni, že se v jejich městě zabydlel cyklus vskutku prvotřídních uměleckých kvalit. dvořákův karlovarský podzim Karlovy Vary, Grandhotel Pupp, Lázně III, Chrám Maří Magdalény kso, sólisté a klavírní kvarteto bohuslava martinů Zdeněk Pachovský Ke dvěma posledním koncertům se orchestr vrátil do Slavnostního sálu Puppu. Dirigentem obou pořadů byl šéfdirigent Jiří Stárek, který se v posledním období zasloužil o uměleckou stabilitu tělesa. Do jeho služeb dal své dlouholeté zkušenosti, širokou znalost symfonického repertoáru a neutuchající vitalitu. Potvrdilo se to i tentokrát. Na programu byla Čajkovského 4. symfonie f moll, Dvořákova díla z vrcholného amerického období, Violoncellový koncert h moll a Novosvětská symfonie, Debussyho Moře a Mahlerovy Písně potulného tovaryše. Sólistkou ve Dvořákově koncertu (22. 9.) byla vynikající a citlivá jihokorejská violoncellistka Mee-Hae Ryo. Překvapením bylo dokonalé provedení Debussyho Moře (29. 9.). Složitou impresionistickou partituru realizoval Jiří Stárek s orchestrem, rozšířeným o hráče dechových nástrojů, se sugestivní naléhavostí. Ani v sousedství těchto symfonických veleděl neztratily Mahlerovy písně nic ze svého mladistvého půvabu. Roman Janál, který je v Karlových Varech častým a vítaným hostem, v nich uplatnil svůj sytý a krásný baryton. Se stejným mistrovstvím zpíval na koncertu v Chrámu Máří Magdalény (12. 9.) v partnerství s varhaníkem Vladimírem Roubalem Dvořákovy Biblické písně a Brahmsovy Čtyři vážné zpěvy. K vrcholným událostem 48. ročníku festivalu patřil koncert Klavírního kvarteta Bohuslava Martinů (19. 9.). Ansámbl, jehož interpretační kontinuitu střeží již půl století pianista Emil Leichner, má neobyčejně homogenní zvuk. Vedle Dvořákova zralého Kvartetu Es dur zaujal provedením dvou děl, která na karlovarském pódiu zazněla poprvé. Byl to Kvartet a moll patnáctiletého Josefa Suka, udivující jak výrazem, Dvořákův karlovarský podzim zahájil Václav Hudeček: a jak jinak než Dvořákovým houslovým koncertem. foto archiv Položením kytice k Dvořákovu pomníku v den 165. výročí skladatelova narození zahájil ředitel KSO Alois Ježek 48. ročník Dvořákova karlovarského podzimu. Večer téhož dne (8. 9.) se ve Slavnostním sále Grandhotelu Pupp konal první ze čtyř koncertů Karlovarského symfonického orchestru. K festivalové atmosféře večera přispělo několik vzájemně se doplňujících okolností. Architektonicky i akusticky působivý sál, soustředěné a zaujaté publikum, nadstandardní úroveň programů, disciplinovaný a se zřejmou radostí hrající orchestr, vynikající dirigent Petr Vronský a sólista Václav Hudeček, jehož vrozený temperament je ideálně usměrňován lidskou zralostí a vysokou houslovou profesionalitou. V tomto prostředí jakoby obě známá díla, Dvořákův Houslový koncert a moll a orchestrální suita Rimského-Korsakova Šeherezáda, prošly očistnou lázní a zjevila se v nové kráse. Přispěla k tomu i působivá instrumentální sóla v Šeherezádě, jmenovitě houslová melodie v podání Vladislava Linětského. Hluboký umělecký zážitek odměnilo publikum ovacemi. Druhý symfonický koncert ( v Lázních III) byl poznamenán změnou programu i účinkujících. Alexander Apolín řídil se zdarem a neskrývaným osobním potěšením pastorálně laděnou Brahmsovu 2. symfonii D dur. Ne již tak jistě a kultivovaně vyzněla orchestrálně náročná partitura Dvořákova Klavírního koncertu g moll. Pianista Jan Jiraský hrál koncert v originálním znění, technicky brilantně, ve volné větě vroucně a poeticky a pódium opouštěl doprovázen zaslouženým neutuchajícím potleskem.\n19 festivaly, koncerty 17 tak kompozičním umem, a Sonata di danza Zdeňka Lukáše. Toto dílo plné kontrastů, aleatorických ploch i konejšivé vroucnosti v dokonalé interpretaci posluchače nadchlo. I to byl jeden z pozitivních poznatků festivalu, poučný pro dramaturgii budoucích ročníků. dvořák a Čajkovskij v grandhotelu pupp Jiří Štilec Symfonický koncert 48. ročníku festivalu Dvořákův karlovarský podzim, který se konal v pátek 22. září ve slavnostně upraveném, skutečně festivalovém prostředí Grandhotelu Pupp v Karlových Varech, přinesl díla, která patří k těm nejoblíbenějším a nejčastěji hraným skladbám symfonického a koncertantního repertoáru. Koncert pro violoncello a orchestr Antonína Dvořáka, jehož tvorba logicky na festival a do Karlových Varů patří, a populární Symfonii č. 4 Dvořákova současníka a velkého symfonika Petra Iljiče Čajkovského. Před Karlovarskými symfoniky stál jejich současný šéfdirigent Jiří Stárek, jako sólistka se představila interpretka exotického jména Mee-Hae Ryo z Jižní Koreje. Celkový dojem ze současného interpretačního standardu a úrovně Karlovarského symfonického orchestru byl pro mne více než příjemným překvapením. Bylo vidět a hlavně slyšet, že současný šéfdirigent pracuje s tělesem velmi systematicky a rád, že má velkou vážnost a autoritu a že je velmi dynamickým živlem, který dokáže v členech orchestru probudit chuť hrát. Bylo cítit nutné tvořivé napětí a zároveň se do orchestru vrátila stabilita a klid. Samozřejmě, že úvodní skladba, Dvořákův Koncert pro violoncello a orchestr, vyžaduje i adekvátní výkon sólisty, respektive sólistky. Jihokorejská violoncellistka Mee-Ha Ryo interpretovala Dvořáka méně dramaticky a průrazně, než jsme zvyklí, nebo možná méně výrazně, než by bylo zapotřebí, vynikl tak kontrast mezi plochami, které Jiří Stárek cítil s větším nábojem emocionality, místy dravosti nebo naopak hluboké citovosti, a mezi tím, co prezentovala svým výrazem a zvoleným pojetím i typem tónu sólistka. Čajkovského Symfonie č. 4 f moll byla už skladbou, v níž se mohl jak dirigent, tak orchestr nejen zcela ztotožnit, ale i prezentovat v proudu strhujícího romantického symfonismu. Jiří Stárek dokázal skvěle postavit jak jednotlivé věty, tak vygradovat celou čtyřvětou symfonii až k závěrečnému Allegru. Symfonie potvrdila, že šéfdirigent Stárek si se svými symfoniky velice dobře rozumí a že těleso je schopno přijmout a realizovat dirigentovu koncepci. Ukázalo se, že i v některých obtížných sólech nemají jednotliví hráči problémy, skvěle fungovala například skupina lesních rohů. Ale hlavně těleso působilo jako dobře sehraný celek a výsledný dojem z notoricky známé Čajkovského symfonie byl velmi sváteční, festivalový. A přidáme-li fakt, že během přestávky se bylo možno krátce projít vlahým karlovarským večerem pozdního léta, či vlahého podzimu, zdálky bylo slyšet tiché šumění léčivých pramenů a koncert byl velmi dobře navštíven, můžeme jen organizátorům festivalu blahopřát a těšit se do úchvatného města v údolí říčky Teplá, kde se spojuje krása místa, léčivá moc přírody, architektury a síla úctyhodné kulturní tradice, opět na další ročník podzimního festivalu v roce Největší české nakladatelství vážné hudby, člen mezinárodní nakladatelské skupiny přijme do pracovního poměru SPECIALISTU PRO PRODEJ HUDEBNIN» Náplň práce: prodej a podpora prodeje hudebnin (tištěných notových materiálů), péče o zákazníky, prvotní zpracování zákaznických objednávek, výhledově cestování za zákazníky.» Požadujeme: zkušenosti v oblasti obchodu/s prodejem schopnost komunikovat se zákazníkem, přesvědčit, prodat orientace v oblasti vážné hudby odpovědnost, seriozní vystupování samostatnost, flexibilita, aktivní přístup orientace na dlouhodobou a stabilní spolupráci NJ + AJ (minimálně jeden z jazyků velmi dobře) ŘP skupiny B» Nabízíme: dlouhodobou spolupráci ve stabilizované společnosti příjemné prostředí malé firmy působící v uměleckovědecké oblasti dobrý mladý team se zájmem o věc výhledově cestování za zákazníky v Čechách, střední a východní Evropě zaměstnanecké slevy, vstupenky na koncerty» Nástup: od 1. prosince 2006 Strukturované životopisy v ČJ a v jednom z výše uvedených jazyků zasílejte na: pro další informace nás kontaktujte na tel.: velká soutěž hudebních rozhledů Vážení čtenáři, pokud jste pozorně přečetli minulé Hudební rozhledy, odpověď na otázku Kterou operou se slavnostně otevřelo nové hudební divadlo v Salcburku, Haus für Mozart pro vás určitě nebyla nikterak obtížná. Jednalo se o Mozartovu Figarovu svatbu, která tu v režii Clause Gutha zazněla v nastudování Nikolause Harnoncourta a v níž mezi jinými vystoupila i skvělá sopranistka Anna Netrebko. Vítězům blahopřejeme a jako pokaždé posíláme každému z nich hezké cédečko. Mgr. Hana Kapustová, Morovany Kamila Sležková, Ostrava-Poruba Alexander Kříž, Nová Lesná otázka na listopad: Jak se jmenovalo nejstarší operní divadlo v Miláně a v kterém roce zahájilo svůj provoz? Své písemné odpovědi zasílejte do 16. listopadu 2006 na adresu redakce Hudební rozhledy, Radlická 99, Praha 5 nebo na ovou adresu Pravidelnou soutěžní otázku najdete i na našich webových stránkách kde je zkrácená verze každého čísla uveřejněna již o pět dnů dříve, než se objeví v prodeji nebo ve vašich schránkách.\n20 18 festivaly, koncerty festival baroko a societas incognitorum Olomouc, Arcidiecézní muzeum Gabriela Coufalová Pod záštitou starosty města Šumperka, za podpory města Šumperka a Olomouckého kraje Společný koncert Klasika Viva a Blues Alive BLUES NOČNÍ ČEKÁRNY Hudebně-divadelní projekt z veršů a hudby Josefa Kainara Účinkuje soubor NA 2 ZÁPADY Úterý 14.listopadu 2006 od 19 hodin v Divadle Šumperk Vstupné 80,- Kč, studenti a důchodci 60,- Kč Informace v pokladně DK Šumperk v pracovní dny mezi h, tel a v Informačním centru v pracovní dny 8-17 h., tel Prodej také přímo v kanceláři Agentury J+D tel.: , MEZINÁRODNÍ SCHUBERTOVA SOUTĚŽ PRO KLAVÍRNÍ DUA založena v roce 1978 Věrou a Vlastimilem Lejskovými a Aloisem Složilem Město Jeseník, Ministerstvo kultury České republiky, Olomoucký kraj, Nadace Český hudební fond Praha, PETROF spol. s r. o. Hradec Králové, Janáčkův máj o. p. s. Ostrava, Priessnitzovy léčebné lázně a. s. Jeseník, Základní umělecká škola a Městská kulturní zařízení v Jeseníku vypisují XV. MEZINÁRODNÍ SCHUBERTOVU SOUTĚŽ PRO KLAVÍRNÍ DUA V JESENÍKU ve dnech Slavnostní zahájení Koncert laureátů Soutěž I. a II. kategorie Vyhlášení vítězů Koncert laureátů 2007 Uzávěrka přihlášek Kontakt: Městská kulturní zařízení Jeseník, 28. října 880/16, Jeseník Telefon a fax: Mobil: (v českém jazyce) Mobil: (v anglickém jazyce) Internet: na severu Další z koncertů olomouckého festivalu Baroko se uskutečnil v neděli v nedávno zrekonstruovaném Arcidiecézním muzeu. Brněnský vokální soubor Societas Incognitorum, který se skvěle zapsal již během předchozích ročníků festivalu, představil světovou premiéru sbírky Vocalis decalogus od Karla Josefa Einwalta ( ). Život tohoto skladatele byl úzce spjat s Olomoucí: nejprve se Einwalt vzdělával v klášteře Hradisko, po dalších studiích ve Vídni se vrací, aby se na dlouhá léta stal varhaníkem olomoucké katedrály. Jeho unikátní sbírka deseti offertorií je věnována opatu kláštera Hradisko O. Bönischovi a jako jediné moravské dílo 18. století vychází roku 1720 také tiskem. Offertoria jako církevní zpěvy vyplňující čas přípravy obětních darů nebo obětního průvodu byla komponována k různým příležitostem. V Einwaltově sbírce jsou nejpočetněji zastoupena offertoria mariánská (č. 2, 3, 4, 7, 8), další jsou pak tematicky zaměřena např. na mučedníky, světce či sv. Trojici. Jednotlivé části Vocalis decalogus byly během koncertu doplněny zpěvy gregoriánského chorálu a instrumentálními mezihrami. Soubor Societas Incognitorum vystoupil ve složení Yvetta Fendrichová (soprán), Daniela Tomaštíková-Čermáková (alt) a Martin Šujan (bas). Tenorový part zpíval umělecký vedoucí souboru a autor přepisu originálního tisku zmiňované sbírky Eduard Tomaštík. Instrumentální doprovod prezentovaly dvoje barokní housle Eleonora Machová a Martina Březinová, barokní violoncello v podání Ondřeje Michala, na varhanní pozitiv hrál Marek Čermák, na theorbu Jan Krejča. Koncert byl rozdělen do dvou částí po pěti offertoriích. Hned v úvodním Benedicamus Patrem byli diváci překvapeni líbeznou melodikou, ale také zvukovou vyvážeností celého tělesa. V dalších částech se pak projevila nejenom Einwaltova kontrapunktická zběhlost, ale i nápaditá harmonie. Jednotliví zpěváci se měli možnost představit v krátkých sólo úsecích. Jak jemný, ale přesto dobře znělý soprán, tak temný alt, stejně jako oba mužské hlasy se vyznačovaly bezpečnou intonací, vyváženým výrazem i vkusným zdobením repetovaných částí. Velmi působivé pak byly mohutné tutti pasáže, pracující s kontrastní dynamikou. Offertorium Huc qui properatis, nahrazující vstupy v Requiem, mělo smutný charakter vyjádřený disonancemi a chromatikou, zaznělo pouze za doprovodu theorby a svým vypjatým závěrem udělalo tečku za první částí koncertu. Druhá polovina vystoupení byla zahájena offertoriem pro všechny Svaté. Rychlé běhy houslí, náhlé změny metra i tempa a rozkošná pěvecká sóla střídaná sborovými částmi byly znakem všech částí Vocalis decalogus. Podobně jako jednotliví pěvci se postupně předvedli také instrumentalisté. Houslisté zejména v doprovodech sól, continuové nástroje, zvláště pak theorba, výborně vynikaly v tutti. Slavnostní Per contemptum mundanorum pak bylo krásným závěrem tohoto vydařeného večera. Co ještě dodat? Snad si můžeme pouze povzdechnout nad tím, že tento zajímavý program v podání výborných interpretů, navíc prezentovaný ve výjimečném prostoru, sice neunikl pozornosti Českého rozhlasu, který z koncertu pořizoval audio záznam, bohužel však nedokázal přilákat více olomouckých posluchačů.


Grešík koření Bobkový list celý 10g do domácnosti\nNejlevnější Grešík koření Bobkový list celý 10g\nKoření Bobkový list celý 10g Bobkový list najde uplatnění do polévek a omáček, zejména smetanových a rajské, též k nakládání hub a zeleniny. Série Dobré koření se vyznačuje mimořádnou kvalitou jednotlivých koření a velmi příznivou cenou v poměru k hmotnosti. Neobsahuje glutaman sodný. Balení: 10g Zobrazit celý popis produktu >>>\nObchod Hospodynkam.cz nabízí levný produkt Grešík koření Bobkový list celý 10g, za výhodnou cenu 28 Kč. Zboží je v kategorii Kvalitní koření.\nGrešík koření Bobkový list celý 10g za akční e-shopovou cenu\nTento Grešík koření Bobkový list celý 10g produkt z kategorie Kvalitní koření již u nás koupilo přes desítky zákazníků. Navštivte také tuto sekci Kvalitní koření Valdemar Grešík, ČR a můžete ušetřit za dopravu jedním nákupem. Výrobní označení 8595122340919 2835.


About: Rumpler Tropfenwagen\nRumpler Tropfenwagen (v překladu „Rumplerův vůz ve tvaru kapky“) byl německý automobil, který vyvinul v roce 1921 konstruktér rakouského původu Edmund Rumpler a představil ho na berlínském autosalonu téhož roku. Využil své zkušenosti z letecké továrny Rumpler Flugzeugwerke a navrhl zaoblenou karosérii aerodynamického tvaru. Součinitel odporu činil pouhých 0,28, čímž vůz výrazně předběhl svoji dobu. Díky tomu dosahoval rychlosti až 115 km/h.\nRumpler Tropfenwagen Front.jpg\nRumpler Tropfenwagen z roku 1923 v berlínském muzeu\nRumpler Tropfenwagen (v překladu „Rumplerův vůz ve tvaru kapky“) byl německý automobil, který vyvinul v roce 1921 konstruktér rakouského původu Edmund Rumpler a představil ho na berlínském autosalonu téhož roku. Využil své zkušenosti z letecké továrny Rumpler Flugzeugwerke a navrhl zaoblenou karosérii aerodynamického tvaru. Součinitel odporu činil pouhých 0,28, čímž vůz výrazně předběhl svoji dobu. Díky tomu dosahoval rychlosti až 115 km/h. Automobil byl dlouhý čtyři a půl metru a vážil 1400 kg. Do přední části vozu se vešel pouze řidič, za ním byla ve dvou řadách umístěna sedadla pro čtyři pasažéry. Motor vyráběla firma Siemens. Měl šest válců uspořádaných do W a maximální výkon 26 kW. Zajímavostí byla dvojice světel umístěných nad sebou na úzké přídi a speciální zaoblená okna.Karl Benz se o Tropfenwagen zajímal jako o perspektivní závodní vůz, později však spolupráci s Rumplerem ukončil, protože automobil nebyl komerčně úspěšný. Důvodem byla nepříznivá ekonomická situace v poválečném Německu, nezvyklý vzhled vozidla, nedostatek úložného prostoru i poruchovost novátorského motoru. Vyrobilo se pouze okolo stovky vozů a v roce 1925 byl projekt zastaven. Vůz je známý také tím, že si zahrál ve filmu Fritze Langa Metropolis. Zachovaly se pouze dva exempláře, které jsou vystaveny v automobilových muzeích v Mnichově a Berlíně.


Čtenářský klub - Diskuze - eMimino.cz\njsem po docela traumatizující zkušenosti a plácám se v tom jak se dá. Bylo mi doporučeno se zabavit a tak jsem se vrhla do čtení. Zjistila jsem ale, že mám doma samé knížky typu thriller a detektivka, prostě vražda, smrt, zabití. A potřebovala bych spíš četbu co mne rozveselí. Něco vtipného, neotřelého, odlehčeného. Doporučte mi knihy. Já knížky kupuju, dle mne je to dobrá investice, tak doporučujte fakt jen to, co se vám hodně líbilo. Budu vděčná. Díky.\nNejnovější recenze z kategorie Knihy\nJsou i vtipné detektivky, viz Agatha Christie, nebo Rex Stout…\nLipová alej (Nepil), Střevíce z lýčí (Nepil), Útěk do Egypta přes Království české (Preusler)\nPoslední aristrokratka a Aristrokratka ve varu od Evžena Bočka. Budeš se válet smíchy od začátku až do konce.\nSaturnin, Vajce a ja\nMládí v hajzlu (6 dílů), Stoletý stařík, který vylezl z okna a zmizel, Analfabetka, která uměla číst, Pipi dlouhá punčocha.\nZa mě můžu doporučit trilogii Padesát odstínů. Nebo romány mě Beatrice Small nebo od Danieli Steel je to taková oddechová četba\nJane Austenová (klasika), Alexandra Potter, Sophie Kinsela.\nMoc se mi líbila Dalajlamova kočka od Davida Michieho i pokračování (Dalajlamova kočka a umění příst).\nA souhlasím se Stoletým staříkem, výborně jsem se bavila.\n@Samamama Stařík s Analfabetkou mi došly předevčírem poštou\n@sunshinegirl Tak si to užij. Přijde mi to takový styl humoru něco mezi Járou Cimrmanem a Forrestem Gumpem. A doporučuju i tu Pipi dlouhou punčochu, pokud jsi jí v dospělosti nečetla, jako dítě jsem to brala prostě jako veselý dětský dobrodružo, ale když jsem to četla jako dospělá, hýkala jsem u toho smíchy, protože většinu těch hlášek podle mě dítě vůbec neocení, neprokoukne jejich dvojsmyslnost apod.\nTerry Pratchett - od nej cokoli, Coelho- Alchymista, ten sice oddechovka uuuplne neni, ale mi se libi\nTak to musim znova precist\nOd Jamese Heriota, to me vždycky pobaví. Pak mám ráda od Erskinové Žila jsem již před staletími. A dobře se čtou romány od Vaňkové, ale ty jsou historické.\nJsem ráda, že jsem se s nabídkou trefila\nA co se knížek týče, tak určitě Saturnin a Pan Kaplan má třídu rád. A taky knížky od Ivanky Deváté, pro mě je skvělá.\nČtenářské příspěvky do časopisů\nKlub zhrzených žen\nLetní čtenářské bingo 2020\nČtenářský deník - počet knih\nNarozeniny ve strip klubu ve dvou?\nJarní čtenářské bingo 2020\nDélka muzikálu Angelika\nSeriál Nemocnice Motol\nPořady pro maminky\nFarmerama - kamarád nabízí účet


De-Lovely - Pustit film online - cele-filmy.cz\nEmail: info@cele-filmy.cz https://cele-filmy.cz/sledovat?zanr=muzikaly-v&film=De-Lovely%20%20%20 sledovat celý film online zdarma. Nejlepší novinky ze světa filmů a seriálů, filmové premiéry\nVšechny muzikály Všechny muzikály, Pustit, film, De-Lovely , na výběr titulky Všechny muzikály\nSledovat film De-Lovely , online ke zhlédnutí česky v hd, nejoblíbenější. Sledovat celý online film zdarma a bez omezení. Sledovat online s možností stáhnout film. De-Lovely někteří po zhlédnutí řekli, že už…\nPřehrávač je k dispozici také na mobilních zařízeních. pro notebooky a stolní zařízení. Sledujte film De-Lovely online zdarma na Android nebo iOS.PC nebo Mac.\nPřehrát film De-Lovely z alternativního zdroje 1 a otevřít reklamu v novém okně\nPřehrát De-Lovely z alternativního zdroje 1\nPřehrát video De-Lovely z alternativního zdroje 2 a otevřít reklamu v novém okně\nPřehrát De-Lovely z alternativního zdroje 2\nStáhnout film De-Lovely v HD kvalitě a otevřít reklamu v novém okně\nStáhnout De-Lovely v HD kvalitě\nPopis filmu De-Lovely\nfilm De-Lovely vznikl na motivy úspěšného …


Homocystein kl�� ke zdrav� | první konzultace zdarma\nhomocystein kl�� ke zdrav� - dieta od NATURHOUSE je úplně jiná dieta. Přijměte naše pozvání a využijte nabídky BEZPLATNÉ výživové konzultace. Při konzultaci Vám sestavíme vzorový jídelníček na míru přesně pro Váš metabolismus. Konzultaci povede profesionální nutriční terapeut vyškolený společností NATURHOUSE. Celá konzultace se nese v příjemném a přátelském duchu. Společnost NATURHOUSE je tu pro Vás.\nHomocystein kl�� ke zdrav�\nZajímá vás téma homocystein kl�� ke zdrav� a chcete konečně zhubnout? Dieta od NATURHOUSE je jiná. Dieta od NATURHOUSE staví především na vzájemné vůvěře mezi klientem a výživovým poradce. Doplňky doporučené od NATURHOUSE jsou také zcela odlišné - doplňky od NATURHOUSE prošly mnoha testy a jsou postaveny na složení, které je ověřeno tisíci klienty.\nSpolečnost NATURHOUSE je mezinárodní organizace s působištěm v zemích po celém světě. Na rozdíl od ostatních společností neslibujeme nesplnitelné, neslibuje to, čeho nelze dosáhnout. Nikdo nebude hubnout za Vás, hubnete sami, s vlastní vůlí a NATURHOUSE Vám pomáhá udržet si silnou vůli a nasměruje Vás na správnou cestu. NATURHOUSE Vás nenutí držet hladovku, ba naopak, s námi se rozhodně trápit hlady nebudete. homocystein kl�� ke zdrav� - dieta od NATURHOUSE je úplně jiná dieta. Ani nečekejte, že budete hubnout pomocí "zázračných" pilulek. My Vám pomůžeme změnit Vaše stravovací návyky – jednou pro vždy. Jen díky tomu naše metody skutečně fungují a jsou tak oblíbené po celém světě.


You & Oil FOOD SHOT Antioxidanty - s třešní a fíkem (30 ml) jen za 749 Kč - Avocados.cz\nYou & Oil FOOD SHOT Antioxidanty - s třešní a fíkem (30 ml) od společnosti You & Oil - tento artikl nepropásněte za perfektní cenu 749 Kč. Naše výhodné nabídky čekají právě na vás. Naplníte-li košík zbožím nad dva tisíce, okamžitě máte ZADARMO dopravu až k vám. Přejeme vám spokojenost z výhodného nákupu.\nNení proč váhat, You & Oil FOOD SHOT Antioxidanty - s třešní a fíkem (30 ml) značky You & Oil - tento produkt objednáte v úžasné akci za 749 Kč.\nMůžete ho zbaštit, promáznout s ním pleť, nebo vyživit své háro. Food Shot je totiž unikátní rostlinný přípravek, jehož recepturu v You & Oil vymazlili ve spolupráci s předním litevským šéfkuchařem tak, aby vás podpořil jak zevnitř, tak zvenčí. Mísí se v něm na vitamin A a antioxidanty bohatý olej z třešňových pecek, olej z fíkových semínek s vysokým obsahem fytosterolů, omega-3 a omega-6 mastných kyselin a přírodní vitamin E. Dávka antioxidantů v tomto luxusním podání pomůže tělo i pokožku ochránit před volnými radikály a předčasným stárnutím a jako kosmetický produkt vyhovuje především problematické pleti.\nParametry produktu You & Oil FOOD SHOT Antioxidanty - s třešní a fíkem (30 ml)\nNázev: You & Oil FOOD SHOT Antioxidanty - s třešní a fíkem (30 ml)\nDávkování: Jako doplněk stravy 7-10 kapek denně, jako kosmetický produkt 4-5 kapek denně.\nSložení: Olej ze semen třešně ptačí (Prunus avium), olej ze semen fíkovníku smokvoně (Ficus carica), tokoferol.


Sestřelený Boeing může vyvolat obchodní války, které země EU jsou nejvíce ohroženy? - Patria.cz\nNa Ukrajině pokračuje vyšetřování katastrofy letu malajsijských aerolinek, jejichž stroj byl (velmi pravděpodobně) sestřelen minulý týden. Záchranáři našli do nedělního večera na místě pádu letadla již 251 těl obětí nehody. Vyšetřování však blokují ruští separatisté, kteří nechtějí umožnit expertům OBSE plný vstup do oblasti, kde se katastrofa odehrála. Vyšetřovatelé OBSE navíc uvedli, že na místě dochází k rabování, místo katastrofy není zajištěno a tudíž se snižují šance objasnění pravých příčin pádu letadla.\nZápad v souvislosti se sestřelením letadla začíná uvažovat o novém (již třetím) kole hospodářských sankcí, který by měly přinutit prezidenta Putina, aby odkryl karty a přestal na Ukrajině intervenovat. Putin však pro agenturu RIA prohlásil, že nikdo by neměl zneužívat pádu letadla k vlastním politickým účelům. Ruský prezident také řekl, že kdyby boje na východě Ukrajiny již dříve utichly, k této katastrofě by nikdy nedošlo. Paradoxem zůstává, že Boeing 777 byl, dle zatím dostupných zpráv, sestřelen zbraňovým systémem (Buk-M1), který Moskva dodala separatistům, aby je podpořila. Dnes ráno v tiskovém prohlášení ukrajinský premiér uvedl, že nemá pochyb, že malajsijské letadlo bylo sestřeleno.\nGeopolitické riziko v regionu se zvyšuje s tím, jak separatisté stále brání vstupu komisařů OBSE na místo neštěstí. V nizozemských médiích se objevily informace, že země požaduje vyslání speciálního komanda OSN na Ukrajinu, které by zajistilo oblast neštěstí a zabezpečilo objektivní vyšetření příčin pádu letadla.\nV důsledku leteckého neštěstí dochází k dalšímu zhoršování vztahů mezi Západem a Ruskem. USA tlačí své evropské partnery k přijetí dalšího kola ekonomických sankcí namířených proti Ruské federaci. Evropské země byly v minulosti zdrženlivé při schvalování sankcí proti Rusku, protože se obávaly o vlastní ekonomické zájmy. Nyní je však situace odlišná a letecké neštěstí by mohlo Evropu sjednotit a utvrdit ve společném postupu.\nAnalytici Deutsche Bank již ve svých zprávách pracují s možností dalšího vyostření konfliktu a snaží se najít hlavní ekonomické kanály, kterými by se mohla krize rozšířit i do dalších zemí EU. Jako hlavní riziko pak spatřují vysokou závislost evropských zemí na ruském plynu. Úvahy o využití (ceny) plynu k (geo)politickým účelům nejsou nikterak překvapivé, Moskva už od počátku krize na Ukrajině používá cenu této strategické suroviny k oslabení pozice Kyjeva. Následujíc graf zachycuje procentní závislost jednotlivých zemí EU na dodávkách plynu z Ruska. Česká republika, společně se Slovenskem, patří k vysoce zranitelným zemím, které by mohlo (po)zastavení dodávek postihnout.\nZdroj: Business Insider, Deutsche Bank, RIA