1 66 ČASOPIS MEZINÁRODNÍHO SDRUŽENÍ říjen 2013 Beáta Žieziová (11 let), Základní škola U stadionu, Litoměřice: Pomoc hledej i u zvířátek Práce získala Cenu Erika Poláka ve výtvarné soutěži Památníku Terezín. tit a 20_TI66cmyk.indd 1 10/10/13 2:32:22 PM\n2 strana 2 říjen 2013 Rozhovor s Petrem Papouškem Anna Lorencová, foto Michal Stránský Ráda bych vás představila členům Terezínské iniciativy, už ne pouze jako předsedu olomoucké obce, ale i jako předsedu Federace židovských obcí, a jestli dovolíte, tak to zkusíme. Začněte prosím těmi nejzákladnějšími otázkami, kdy, kde, komu jste se narodil a co dále pokračovalo. Petr Papoušek na slavnostním shromáždění v Senátu Parlamentu v lednu letošního roku Narodil jsem se 21. března v roce 1977 do asimilované židovské rodiny. Maminka je židovka, otec ne. Můj dědeček byl Ing. Miloš Dobrý, babička Zuzana Dobrá, rozená Beckmannová. Děda byl Pražák, narodil se v Praze v roce 1923 ve středostavovské rodině. Potkali se během šoa v Terezíně. Děda Miloš přijel prvním pražským transportem AK 1, a pracoval v Aufbaukomandu, babička přijela olomouckým transportem v roce Byla přidělena do domu, kde její tatínek dělal správce. S dědečkem se potkali a zamilovali do konce života. Oba byli transportováni do Osvětimi, kde většina rodiny jak z pražského tak olomouckého transportu zahynula. Můj děda prošel selekcí, byl poslán do Schwarzheide, odkud šel pak pochodem smrti zpátky do Terezína, kam přišel začátkem května. Babička rovněž prošla selekcí a skončila v Bergen Belsenu na práci. Shodou náhod a štěstí prošla i její maminka, moje prababička, Truda Beckmannová. Ta prošla se skupinou dětí a připojila se k babičce a taky přežila. Její muž se vrátil a čekal ještě dva měsíce, protože babička byla velice nemocná, ležela v americké nemocnici a vrátila se až v září Babička se chtěla vrátit do Olomouce. Děda pak dostudoval, v roce 1949 se vzali a vrátili se do Olomouce. Moje maminka se narodila v roce Já jsem se narodil v roce 1977 a vyrůstal jsem v rodině, kde se, pokud vím, nikdy nemluvilo o židovství a neslavily se žádné židovské svátky. Ale o víkendu se celá rodina setkávala a jedli jsme společně. Pamatuji si na prababičku, která se narodila za habsburské monarchie, mluvila špatně německy a špatně česky, mluvila takovým zvláštním způsobem. Ale uměla číst hebrejsky. Četla z takové zvláštní knížky a jedla jiné věci než my. O židovství jsme moc nevěděli, dá se říct, že dědeček s babičkou nevykládali mojí mámě o tom, co prožili, spíš to vykládali mně. Pamatuji si, že jsem u nich v devadesátých letech sedával a poslouchal jejich příběhy. Zlom nastal až potom, co se v roce 1990 stal děda tajemníkem Židovské obce v Olomouci. (Dříve tam pracovat nechtěl, protože tam byli lidé například tam byl ve vedení člověk, který kradl v Osvětimi ostatním chleba.) Já jsem byl v roce 1992 poslán se skupinou židovské mládeže z Čech na Pesach do Švýcarska. To byl pro mne první šok, když jsem byl ubytován v rodině, která dodržovala všechny židovské svátky a zvyky. Maminka mi tam nabalila chleba, řízek a podobně. Když pak dědeček pracoval na obci, chodívali jsme tam jako rodina. Po gymnáziu jsem začal studovat Vysokou školu ekonomickou a navštěvoval jsem nějaké židovské akce. Byl jsem v liberálním židovském táboře Kadima, a zúčastnil se dalších setkání. Rok jsem studoval v Jeruzalémě na vládní program, který organizoval Sichnut. Když jsem se vrátil, ukončil jsem univerzitu, ale ještě předtím jsem byl na Limmudu ve Velké Británii; to je vzdělávací program pro celou židovskou komunitu. Tam jsem potkal dívku, která mi nabídla studium ve Stockholmu ve Švédsku na Evropském institutu pro židovská studia - Paideia. Po státnicích jsem odjel na rok do Švédska, kde jsem absolvoval židovská studia, vrátil se a začal pracovat na Židovské obci jako sociální pracovník. Když byly v Olomouci na obci volby, dostal jsem nabídku, abych kandidoval, stal jsem se předsedou a začal jsem obec řídit. Zavedli jsme pravidelné šabatové akce, vybudovala se kuchyň, rozrostl se sociální program, kulturní program atd. Když jsem se stal předsedou v Olomouci, byl jsem také zvolen do Rady Federace židovských obcí a následně do prezidia a začal jsem jezdit pravidelně do Prahy na zasedání prezidia, kde jsem působil osm let. V roce 2012 mi bylo nabídnuto, zda bych chtěl kandidovat na předsedu Federace. Vnímal jsem to jako poctu a kandidaturu jsem přijal. Jezdím do Prahy každý týden, většinou\n3 TI_66.QXD 10/10/13 1:38 PM Str. 3 říjen 2013 na dva dny. Je to dost náročné; sedím na dvou židlích v Olomouci a ještě tady Praze, je toho hodně. Jak se to dá stihnout? Dá se to stihnout, ale je to opravdu náročné. Co tomu říká rodina? Máme dvě děti, Eliáše a Ester, a snažíme se to s manželkou zvládat; naštěstí máme babičky a dědečky v Olomouci, bez nich by to bylo nereálné. Máte nějaké představy o tom, co byste chtěl v Praze změnit? Měl jsem představu, jak FŽO funguje, vždycky je možno věci změnit. Chtěl bych, aby Federace byla vstřícná v komunikaci, aby měla stabilní program směrem k podpoře aktivních komunit, chtěl bych, aby se každoročně pořádala setkání asi pro 150, 200 až 250 lidí, což už se dvakrát povedlo. Začal to Petr Gyori a pro příští rok už je naplánováno; budou to akce vzdělávací, kulturní, sportovní, mělo by to být cíleno především na rodiny s dětmi, do budoucnosti by to měla být akce stabilní, každoroční a aby to pořádala zejména Federace. A samozřejmě je důležité najít vždy nějaký kompromis, protože Federace se skládá z více hlasů a musí být nějaký kompromis, a aby tu byl někdo, kdo především věci spojuje a nerozděluje. Uvědomila jsem si, že před časem se mluvilo také o tom, aby Obec zaujala i stanovisko k romskému problému. strana 3 Já jsem vydal osobní stanovisko k tomuto problému. Bylo to Slovo k Novému roku, kde jsem vyjádřil svůj názor, že vzhledem k tomu, co jsme prožili, bychom neměli mlčet a každý z nás může i malým dílem přispět k odsouzení rasismu, který vidíme v posledních týdnech v ulicích našich měst. Teď se připravuje společné prohlášení církví, které iniciovala Federace Židovských obcí, mělo by to být prohlášení církví k tomuto problému a doufám, že i ostatní církve se připojí. Prohlášení by mělo být vydáno ještě před volbami, aby rezonovalo ve společnosti. Vaše rodina sdílí vaše postoje? Ano, my žijeme židovským životem, dodržujeme šabat a svátky. Děti ovšem nemohou chodit do židovské školy, protože ta je jenom v Praze. Teď vzniká nový program, který platí Lauderova nadace, je to vzdělávání v hebrejštině a židovské výchově speciálně pro děti mimo Prahu. Moje děti jsou do toho zapojeny. Je to přes internet. Jezdíte někdy do Izraele? Jezdím pravidelně a rád, často i s rodinou. Teď poletím do Jeruzaléma na zasedání Světového židovského kongresu. Já jsem skončila, chtěl byste ještě něco dodat? Chtěl bych pozdravit všechny členy Terezínské iniciativy, je to pro Federaci a pro všechny z nás důležitá organizace. Velice Vám děkuji, dozvěděla jsem se spoustu věcí, které si určitě i ostatní členové TI rádi přečtou. Předprodej vstupenek na koncert: Antikvariát Judaica, Široká 37/7, Praha 1 - Josefov\n4 strana 4 říjen 2013 Dobrovolníkem v Památníku Terezín Niklas Lämmel, dobrovolník ASF Co tě vedlo k tomu přihlásit se na rok jako dobrovolník? Dříve to byla dobrá možnost vyhnout se povinné vojenské službě. Tento důvod už dnes ale odpadl. Proč ses pro to tedy rozhodl? Pravda, povinná vojna už v Německu odpadla. Mohl jsem tedy po maturitě jít hned dál studovat, ale chtěl jsem jeden rok dělat něco jiného, učit se jinak než ve škole, dělat něco skutečného, užitečného pro mne i pro jiné. Co jsi od toho dobrovolnického roku očekával? Jednak jsem chtěl zkusit trochu se osamostatnit. Přirozeně jsem očekával, že nasbírám nějaké nové zkušenosti ze života v cizí zemi, že potkám nové lidi, že se seznámím s Českem, o němž, ač je to tak blízká sousedící země, jsem věděl velice málo. Že se trochu naučím česky, to taky může být užitečné znát nějakou slovanskou řeč. Ale nejvíc jsem očekával právě od práce v Památníku. Chtěl jsem využít příležitost se za ten rok něco dozvědět o tématech Terezína a holocaustu vůbec a především současně získat možnost vyprávět o tom i jiným mladým lidem, přimět je trochu k zamyšlení a tak snad i trošku přispět, aby se svět už jednou odnaučil vyčleňovat jedny lidi od ostatních. Jak sis to tedy představoval? Už si těžko vybavuji, jak jsem si vlastně pobyt v Česku konkrétně představoval. Vím ale přesně, že jsem se na ten rok velice těšil. Než jsem tu nastoupil, navštívil jsem v Terezíně své předchůdce, takže už jsem měl dobrou představu o tom, jaké to asi bude, práce i život tady. Jak se rozhoduje, kde ten rok budeš, měl jsi možnost si vybrat, nebo jsi dostal konkrétní návrh, či tě sem prostě přidělili? ASF (Aktion Sühnezeichen Friedensdienste) nabízí mnoho imponujících projektů v mnoha zemích. Přál jsem si pracovat v nějakém památníku. Zčásti proto, že jsem se chtěl dozvědět více o holocaustu, zčásti proto, že si myslím, že je velice důležité zachovat památku na minulost. Chtěl jsem něco opravdu aktivně vykonat, aby se nezapomínalo na to, co se stalo, aktivně pracovat proti silným tendencím v německé společnosti udělat za minulostí tlustou čáru. Chtěl jsem mít možnost oslovit mladé lidi, přiblížit jim tato témata, přimět je k zamyšlení. K zamyšlení nad minulostí, ale i nad dnešním životem a problémy nynější společnosti. Niklas Lämmel provází německy mluvící skupiny Terezínem Myslím si, že tato práce s minulostí je současně prací proti současnému revisionismu, revanšismu a neonacismu. Bylo mi celkem jedno, v kterém památníku budu pracovat. Byl jsem si jist, že všude to bude rok, který mě něčím obohatí, že každé místo je něčím specificky zajímavé. Ale celkem jsem Terezín upřednostňoval, protože jsem slyšel, že tady mají dobrovolníci možnost pracovat velmi samostatně - a o to mi hodně šlo. Nakolik to splnilo tvé představy a očekávání? Se svou prací v Památníku Terezín jsem byl velmi spokojen. Jak jsem doufal, my dobrovolníci jsme dostali opravdu velmi samostatnou práci. Byli jsme plně zodpovědní za celou organizaci návštěv německých skupin. Na jedné straně jsme museli vyřizovat příslušné kancelářské záležitosti, ale vedli jsme samostatně i pedagogický program s mládeží. A to byl právě skvělý pocit, že nám, ještě mladým a nezkušeným, byla svěřena i tak zodpovědná práce. A mám dojem, že jsme mladé návštěvníky většinou tímto tématem skutečně oslovili. Možná to bylo i tím, že jsme mnohdy byli jen o trochu starší než účastníci, které jsme provázeli, a tak nás a naše vyprávění přijímali bezprostředněji, protože viděli, že nejsme žádní formální učitelé. Je to prima, když mnozí mladí nám pak kladou otázky, když cítím, že je téma zaujalo, že jsou pohnuti, že začínají přemýšlet. Kolikrát se tito žáci a žákyně dosud holocaustem málo nebo vůbec nezabývali a právě návštěva v Památníku je pro ně k tomu prvním impulsem. Co ten rok přinesl tobě, co tě nejvíc zajímalo, co bylo nejhezčí? Ten rok byl velice intenzivní. I mne samotného práce s tématem přiměla k hlubšímu zamyšlení. Často můj mozek nenacházel klid, protože jím neustále prolétaly otázky, na které vlastně neexistují odpovědi a jen vrtají\n5 říjen 2013 strana 5 v hlavě. Přemýšlel jsem hodně i o vlastním životě, o vlastním jednání, o problémech současné společnosti. Bylo to náročné, ale i přínosné. Jinak jsem se naučil i mnoho praktických věcí: zejména pedagogické práci s mládeží, ale i práci kancelářské. Bylo dost hezkých zážitků: třeba vidět, že si mladí účastníci z návštěvy Terezína něco v sobě odnášejí. Velice na mne zapůsobila také četná setkání s pamětníky, vnímat jejich sílu, kolik statečnosti a pozitivní energie v sobě mají, přes to všechno, co prožili. Jeden úplně zvláštní zážitek pro mne byl, když jsem na staré pevnostní bráně v Terezíně objevil vyryté jméno jednoho vězně ghetta. Vydal jsem se po stopách tohoto jména, dozvídal se více a více o člověku, který se za tímto jménem skrýval. Teď jsem získal dokonce kontakt s jeho vnučkou, která žije v Anglii. Bylo to velmi zvláštní a inspirující poznávat osud tohoto muže a potěšilo mne, jak důležité byly mé informace pro jeho vnučku. Podrobněji jsem to popsal ve svém blogu: fluesternde-steine/ (Přinášíme v překladu samostatně pod titulkem Šeptající kameny na 11. straně pozn. redakce.) Jak ses cítil v cizí zemi? O dobrovolnicích v Terezíně určitě platí, že zde člověka velice pěkně přijmou a uvádějí do praxe. Je tady pár lidí kolem Památníku, kteří mluví anglicky nebo německy a tak v těch začátcích ohromně pomohou. Přesto bylo dost napínavé přijít do nového místa bez znalosti řeči. Zpočátku nastaly leckdy obtížné momenty, když jsem nerozuměl nebo nedokázal nic říci. Dodnes je to pro mne těžké, třeba v hospodě, chci-li mluvit s novými lidmi a snažím se povědět něco česky. Zajímavé bylo trochu poznat Česko, lidi, dějiny, tradice, kulturu. Poznal jsem i hodně hodných lidí a příjemný poznatek byl, že mne tu téměř vždy a všude přijímali velmi mile. Jen zřídka jsem se setkal s odmítavým postojem. Bylo lepší, že jste tu byli ve dvou? To je také na Terezíně dobrou zvláštností, že tu pracují vždy dobrovolníci dva, jeden německý a jeden rakouský. Také jsme spolu bydleli, a tak jsme spolu trávili hodně času, dobře jsme si rozuměli a bavili se spolu. I v práci je to snazší ve dvou. Udělali jsme stejné zkušenosti, kladli si stejné otázky, diskutovali spolu o holocaustu, o významu práce v památnících, a tak jsme pronikli do problému hlouběji a navzájem si pomohli se s lecčím vyrovnat. Jedinou nevýhodou bylo, že jsme se s Jakobem ve volném čase bavili hodně spolu, tedy německy, a tím pádem se naučili i méně česky. Zato jsem tu získal opravdu dobrého přítele, s nímž bych i nadále rád zůstal ve spojení. Jistě tu byly i nějaké záporné jevy nebo zážitky. Co bylo nejtěžší? Pochopitelně není snadné se celý rok neustále zabývat tak smutným tématem. Bylo to náročné, hlava mnohdy nenacházela klid, ale i to byla cenná životní zkušenost. Mrzelo mne často, že jsem se nedokázal naučit víc česky, to bylo opravdu těžké, a tak jsem se nemohl spřátelit s více novými lidmi. Z celé činnosti v Památníku mám vlastně jen jeden nepříjemný zážitek: Jeden vedoucí skupiny zřejmě nebyl s naší prací spokojen a tak nás velmi nepřátelsky zkritizoval a dokonce nám i nadával. To bylo velice nemilé, protože jsem se opravdu snažil pracovat jak nejlíp jsem uměl! Ale nakonec se vysvětlilo i tohle. Vcelku jsem viděl, že většina mladých opravdu začala trochu přemýšlet. Samozřejmě je to jen malý kamínek ke stavbě společnosti bez vyčleňování různých skupin lidí. Ale jak reagují, jak potom ve společnosti jednají, to záleží ještě na mnoha jiných faktorech a tak je trochu frustrující si uvědomit, že člověk tu může ovlivnit mnohem méně, než by si přál. Ale snad i to je důležité vědět. Připadá ti jeden rok příliš dlouhý, příliš krátký, nebo je to přesně to pravé? Dříve to totiž bylo déle. To je dobrá otázka. Myslím, že rok stačí na to zapracovat se dobře do tematiky, poznat zemi, navázat přátelství. Ale mám pocit, že teprve poslední měsíce byly ty nejlepší, už se v práci vyznám, a navíc mohu se svými novými známými leccos hezkého podnikat. Kratší než rok by to určitě být nemělo. Docela si dovedu naopak představit, že bych tu zůstal déle. Ale to už se do práce hlásí noví dobrovolníci. Jistě ses v tom roce také něco naučil. Ovlivnilo to nějak tvůj světový názor, můžeš z toho něco využít ve svém dalším životě, když ano, co? Ten rok byl opravdu velice intenzivní rok života a vezmu si toho s sebou hodně. Hlavně zkušenost naučit se zabývat něčím opravdově, do hloubky, soustředěně, zamýšlet se. Asi jsem se stal přemýšlivějším a asi také budu k různým otázkám přistupovat méně povrchně a lépe rozlišovat jejich význam. Tak ti do toho dalšího života přeji hodně radosti a úspěchu. S Niklasem Lämmelem hovořila Michaela Vidláková\n6 strana 6 říjen 2013 Publicistka a spisovatelka Alena Wagnerová Konference pro učitele Pomoc v době bezpráví - Ostrava 12. září 2013 Tereza Štěpková, ředitelka ITI, foto V. Grondelová Jak vypadala pomoc perzekvovaným a pronásledovaným v době druhé světové války? Je možné srovnávat velikost poskytnuté pomoci s pouhým gestem, které však v době strachu a státem řízeného bezpráví může dodat pronásledovanému potřebnou sílu k přežití? Na tyto i mnohé další otázky hledali odpovědi účastníci konference, která se v rámci vzdělávacího projektu NAŠI NEBO CIZÍ? Židé v českém 20. století společného projektu Židovského muzea v Praze a Institutu Terezínské iniciativy - konala ve čtvrtek 12. září 2013 v Ostravském muzeu. Úvodem přednášela publicistka a spisovatelka Alena Wagnerová, která žije od roku 1969 v Německu. Publikovala řadu prací a knih, ve kterých se zabývala historií rodiny Franze Kafky, ale zejména česko-německými vztahy v oblasti Sudet. Svou pozornost také věnovala významným postavám naší předválečné a válečné historie Mileně Jesenské novinářce a bojovnici za lidská práva a Olze Fierzové pedagožce a spolupracovnici Přemysla Pittera. Právě osudy těchto dvou žen ve spojení s jejich nasazením pro záchranu a pomoc nespravedlivě stíhaným se ve své přednášce na konferenci zabývala. Jak uvedla na úvod, každá z těchto žen byla povahově zcela jiná: Jesenská živelná a emocionální, Fierzová systematická a disciplinovaná. Obě však nezištně pomáhaly obětem bezpráví, jak nejlépe dovedly. Na přednášku navázala projekce dokumentárního filmu Milujte svého Celou konferenci moderoval Petr Brod nepřítele, ve kterém režisér Tomáš Škrdlant přibližuje Pitterovu práci na záchraně židovských i německých dětí před a po druhé světové válce. Ve filmu jsou zachyceny autentické vzpomínky a dokumenty také Olgy Fierzové. V druhé části programu měli účastníci možnost debatovat s pamětníky holocaustu o tématu reakce většinové společnosti na utlačování Židů během holocaustu. Naše pozvání přijala paní Zuzana Skácelová, která byla vězněna společně s rodiči a sestrou nejprve ve slovenském táboře Vyhne a po jeho osvobození slovenskými partyzány se ukrývala na jižním Slovensku. Pro sedláka, který čtyřčlenné rodině poskytl útočiště a pomohl s vybudováním úkrytu v lese, následně vyjednala certifikát Spravedlivý mezi národy. Spolu s paní Skácelovou se besedy zúčastnil pan Luděk Eliáš, který své vzpomínky na léta věznění v koncentračních táborech doplnil svým nezaměnitelným nadhledem a šarmem. Celou konferenci a zejména diskusi moderoval novinář a historik Petr Brod. Přítomno bylo 45 účastníků, nejčastěji z řad pedagogů základních a středních škol z Ostravy, ale také další zájemci o dané téma. Díky spolupráci s panem Michalem Salomonovičem a Městským výborem ČSBS v Ostravě a také Ostravským muzeem se podařilo uspořádat velice úspěšnou akci.\n7 říjen 2013 strana 7 Povídání s Mgr. Františkem Tichým, ředitelem Gymnázia Přírodní škola Michaela Vidláková, foto Matouš Bičák U ž se známe pár let, četla jsem vaše knížky, zaujala mě vaše činnost a obdivuji, co všechno se svými studenty děláte a na co všechno si najdete čas. Až dosud jste se ptali a nechali vyprávět vy mne, teď si role obrátíme. A pár otázek bych ráda položila já vám. Takže ze začátku aspoň trochu něco o vašich rodičích, čím byli, nakolik toto prostředí ovlivnilo vaše myšlení? Narodil jsem se v roce 1969, moje maminka se dozvěděla, že mne čeká téměř současně se zprávou o okupaci naší země spřátelenými armádami. Jak už to bývá, dobrá zpráva provázená tou špatnou. Rodiče byli oba stavaři. Maminka si přála být architektkou, ale to bylo vyhrazeno jen těm dobře zapsaným, k nimž naše rodina určitě nepatřila. I když sám jsem ta nejdramatičtější léta 20. století nezažil, obě světové války si v naší rodině vybraly svou daň. Matčin dědeček byl těžce zraněn v první světové válce a na následky svého zranění i zemřel, ve druhé světové válce Němci popravili pro ilegální činnost maminčina strýce, Josefa Jana Kratochvíla, který byl vždy hlavní oporou rodiny. Ano, o tom jsem se dočetla ve vámi vydané knížce Dopisy z dáli, kde o něm velice pěkně píšete. Jsou to jeho legální dopisy i motáky z vězení, plné krásných myšlenek a lidské statečnosti. I on byl pedagog - a tak asi se stal i vaším vzorem člověka a pedagoga, ne? Jako vzor jistě také, ale já jsem sám od sebe vždy tíhl k práci s dětmi, už na střední škole od svých 16 let jsem se snažil pod deštníkem Pionýra vést oddíl dětí, ale v duchu trochu jiném, než vyžadovala komunistická ideologie. Mé dětství i rané mládí probíhalo v tom období bezbřehého bahna beznaděje, kdy to vypadalo, že z toho není a nebude cesty ven. Snažil jsem se proto dětem svého oddílu dát aspoň chvilky trochu jiného ovzduší. Zaměřili jsme se hlavně na ochranu přírody - to je téma, která mě zajímá dodnes. Chtěl jsem se stát učitelem, proto jsem potom studoval na Přírodovědecké fakultě Karlovy univerzity v Praze, obor biologie a chemie, vědomě již se zaměřením pedagogickým. Studia jsem dokončil v r a už v diplomové práci jsem se zabýval alternativním pedagogickým systémem. A začal jste hned kantořit? Ano, nastoupil jsem na jedné pražské základní škole, plný ideálů a představ o moderním způsobu vyučování. Jenže to se nelíbilo zastaralému vedení školy, Podnítil jsem totiž žáky, aby si zvolili samosprávu, psali svůj časopis, kde se občas objevily i poznámky dosti kritické, to narazilo na odpor, že prý poštvávám žáky, nebo jsme chodili na výlety - ač v sobotu, mimo školní vyučování, přesto jsem za to František Tichý, ředitel Přírodní školy dostal důtku, a tak jsem byl velice brzy odejit. Nastoupil jsem pak na jiné škole, dostal jsem přidělenu 3. třídu ZŠ. To se vám asi moc nelíbilo, přece jen jste měl odbornou aprobaci... Ale docela líbilo. Vyučoval jsem všechny předměty, to byla také dobrá zkušenost. Nicméně viděl jsem, že ve školách stále přetrvávají staré metody a tak jsem začal přemýšlet, co by se dalo udělat a rozhodl se založit školu vlastní. Tak vzniklo dnešní Přírodní gymnázium. Když jste s tím začínal, to jste byl ještě hodně mladý, 24 let, ani jste moc dlouho nevyučoval, natož pak, že byste už byl ředitelem na běžné škole, byla to docela odvaha, ne? První ročník byl školní rok 1993/94, začínali jsme v malé vile ve Strašnicích, pronajaté od Umělecké školy pouze na dopoledne, no, začátky byly velmi primitivní a plné improvizací. Ale já měl obrovský elán a ještě větší motivaci a věřil jsem, že to půjde. A šlo to! Zčásti možná i proto, že mnoho dětí z první studentské party jsem již dříve vychovával na táborech a v oddíle, takže jsme vlastně pokračovali ve společné cestě.\n8 strana 8 říjen 2013 Odhalení pamětní desky na nádraží v Bohušovicích (viz TI č. 58 z února 2012) Nesmírně obdivuji, jak jste to dokázal rozjet, zejména při známé byrokratičnosti školských úřadů. Přečetla jsem si vaši knížku Přírodní škola, cesta jako cíl a lituji, že jsem do takové školy nechodila. Ale kdybychom si měli povídat o celé historii školy a o všech školních činnostech, o možnostech, které studenti mají, to by už nestačily stránky časopisu. Vidím jen, jak vás studenti mají rádi. A nedivím se jim, když pozoruji, jak s nimi jednáte, jak se jim věnujete, co s nimi podnikáte. Mě ale teď nejvíc pálí na jazyku otázka, co vás vlastně přivedlo k zájmu o Terezín a o holocaust? Povídejte! V mém mládí, za komunistů, se o holocaustu příliš nemluvilo. Pokud padlo jméno Terezín, tak byla řeč jen o komunistech bojujících proti nacismu a vězněných na Malé pevnosti. Když mi bylo necelých 20 let, ještě před převratem se mi dostala do ruky knížka o Januszi Korczakovi. Ta byla vlastně pro mne velice rozhodující. Jednak mi ukázala člověka plně oddaného výchově svěřených dětí, který používal obdivuhodně moderní výchovné postupy. Vedl je k samostatnosti, k rozvoji osobnosti, ale zároveň k zodpovědnosti za druhé, k vzájemné pomoci a solidaritě. Pochopil jsem, že škola má nejen přinášet vědomosti, ale hlavně vychovávat. A obdivoval jsem jeho oddanost dětem, které nechtěl opustit ani v okamžiku, kdy si tím mohl zachránit život, a raději je doprovodil na smrt, než aby je zradil a ponechal je jít na této poslední cestě samotné. Víte, já vždycky měl soucit s lidmi, kteří nespravedlivě trpí, a nevinné dětské oběti jsou pro mne vždy to nejhorší. A tady jsem se setkal právě s tím a také s nezměrným utrpením a smrtí za holocaustu. Začal jsem ve škole podle Korczakova vzoru vědomě používat a rozvíjet podobné výchovné postupy a principy, které i mně byly nejbližší. Když jsem pak navštívil Terezín a poznal život a tvorbu na chlapeckém domově 1, jako bych se opět setkal s Korczakovými metodami, tolik mi ho připomínal Eisingerův způsob vedení chlapeckého domova. Eisinger byl sice komunista, ale nebyl to ten slepý krutý bolševismus, navazovalo to na Republiku ŠKID z doby počátků revoluce - to jsem si pak také přečetl tuto knížku. Obdivoval jsem, jak se ti kluci v nenormálních poměrech ghetta snažili žít jako normální kluci, dělali nepořádek, zlobili, ale jak také dovedli vést samosprávu a psát ten obdivuhodný časopis Vedem. Přečetl jsem knihu Je mojí vlastí hradba ghett?, sestavenou paní Křížkovou. A jako by se to najednou všecko pospojovalo, kluci všech epoch a generací. Tenkrát jsem poznal prvního z pamětníků, Martina Glase. Byl mi velmi blízký, jenže než jsem se s ním stačil více skamarádit, zemřel. Pro mne to byla přímo osobní ztráta a zároveň výzva ke spěchu. Ale poznával jsem postupně další pamětníky: Jiřího Bradyho, Martu Kottovou, Pavla Wernera, Tomana Broda, který nám později velice pomáhal, poznal jsem Tommyho Karase, který si s našimi soutěžícími znovu po 70 letech zahrál v Terezíně fotbal, a další, mezi jinými i vás, každý má svůj příběh - a tehdy mě to chytilo úplně. Jak jste ale pro to získal své žáky? Zahájil jsem, už je tomu několik let, ve škole projekt, vždy jednou týdně jsme se věnovali jednotlivým fázím nacistické perzekuce: 1. situace před válkou, 2. protektorát, začátky odboje, (aby si to představili, pouštěl jsem třeba sirénu a do minuty museli být ve sklepě a to nečekaně i několikrát za sebou), 3. pronásledování Židů, věznění odbojářů, 4. Terezín (tehdy např. žáci nastudovali Brundibára), kam s námi jela Marta Kottová a svým vyprávěním nás úplně uchvátila a podnítila k pokračování, 5. Osvětim, vyvrcholení hrůz holocaustu. Tehdy byla ta třída, kde jsou dnes oktaváni Matouš a Filip, teprve v kvartě. Někteří toho po čase nechali, jiné to zaujalo a myslím, že jim to i hodně přineslo a leccos se naučili i pro budoucí profese. Co všecko jste za ta léta - myslím jen v tomto směru - udělali? (Vím, že kromě Terezína a okupace máte plno jiných aktivit.) František Tichý hraje a zpívá se studenty Terezínskou hymnu\n9 říjen 2013 strana 9 Vydali jsme knížku o mém strýci, o níž jsme již mluvili, vydali jsme knížku terezínských veršů 15letého Hanuše Hachenburga, založili webové stránky (www.vedem-terezin.cz a veliká práce byla zavěsit na web časopis Vedem, pak i Kamaráda, naučili jsme se písně, ať už přímo terezínské - jednu z nich nás naučil Jiří Brady, od nějž jsme se také mnoho dozvěděli o chlapeckém domově - nebo třeba tehdy oblíbené z Osvobozeného divadla, položili jsme pamětní dlaždici (Stolperstein) za Hanuše Hachenburga a Petra Ginze, tady nám patronkou byla jeho sestra Eva Ginzová - Pressburgerová. Natočili jsme na DVD vyprávění některých pamětníků s tím, že by to šlo použít pro školy, které nemají možnost setkat se přímo s pamětníkem. Připravili jsme výstavu Vedem, která po Praze, Brně a Čelákovicích poputuje snad ještě po dalších místech. Dalším úspěchem bylo vytvoření a umístění pamětní tabule na nádraží v Bohušovicích, kde končily nebo kudy projížděly vlaky do a z Terezína. To byl váš nápad a my se styděli, že to nikoho z nás ještě nenapadlo. Velmi náročnou částí těchto vašich aktivit byla také tři kola soutěže s názvem Převezměte terezínskou štafetu. Proč jste se do toho pustili? Chtěli jsme, aby se tématem zabývali nejen studenti naší školy, ale i žáci dalších škol, a tak jsme po internetu vypsali soutěž. První kolo bylo věnováno Petrovi Ginzovi ještě před deportací: to šlo o to přečíst a seznámit se s faktografií a zodpovědět pak písemně otázky na ověření znalostí. Druhé kolo bylo věnováno časopisu Vedem, úkolem soutěžících týmů bylo napsat podobný časopis, poslat v něm terezínským klukům nějaké poselství. Třetí kolo bylo na přípravu nejnáročnější, sezvali jsme účastníky na pražské nádraží a odjeli do Bohušovic, potmě s hořícími petrolejkami došli do Terezína, a tam rozdělili úlohy, které měly nějakým způsobem přiblížit některé aspekty života v ghettu. Bylo to něco jako bojové hry a soutěžící to nejen zaujalo, ale také velmi stmelilo. Samozřejmě nelze život v ghettu imitovat v době, kdy lidé jsou svobodní, netrpí nedostatkem jídla a hygieny, nežijí ve strachu o život, ale přece jen to účastníky přivede k zamyšlení a k tomu, aby si uměli vážit právě toho, že už to takové není. Každé kolo bylo zakončeno slavnostním vyhlášením vítězů. Měli jsme radost z nečekaně velkého zájmu. Jistě by se všecky tyto počiny nemohly realizovat bez pomoci někoho dalšího. Můžete uvést nějaké příklady? Kromě našich kluků a děvčat i jejich rodičů např. desku v Bohušovicích navrhl a financoval jeden z otců, architekt - jsme velice vděčni za vstřícnost Památníku Terezín, za ohromnou pomoc Zuzaně Pavlovské z Židovského muzea, také Dr. Pavlátovi, samozřejmě pamětníkům a Terezínské iniciativě za pomoc i morální podporu, paní Křížkové, Českým drahám, které nám umožnily zdarma jízdu do Bohušovic, a dalším pomocníkům a sponzorům. Co bude, až ta vaše osvědčená parta odmaturuje? Máme už zase studenty nižších tříd, kteří jsou do této činnosti zapojeni a vrhají se do ní s chutí, tak jsem přesvědčen, že se o budoucnost projektu nemusím bát. Už zas tu jsou nové nápady, chystáme další setkání účastníků soutěže a jejich kamarádů v Terezíně, na 24. listopadu 2013 připravujeme opět v Městské knihovně představení dalšího pokračování našeho projektu, včetně hlavních výstupů - DVD, knížka atd. Rádi bychom tam také pozvali všechny známé i neznámé pamětníky, rodiče, děti, prostě udělat hezký nedělní podvečer, kde se budou moci lidé navzájem setkat i poznat. A pak, v časopisu Vedem je ještě plno materiálu ke studiu a nechci to zakřiknout, třeba se podaří vydat i připravenou knížku o Petrovi Ginzovi. A hledáme nějaké nové formy - myslím, že je ještě dost co dělat. Výzva ke spolupráci na výzkumu a dokumentaci historie Terezínské iniciativy a Institutu Terezínské iniciativy Tereza Štěpková, ředitelka ITI Začátkem příštího roku vstoupí Institut, původně Nadace Terezínské iniciativy, do druhé dvacítky své existence. Je to pro nás významná událost, kterou hodláme spojit také se zmapováním historie obou vzájemně propojených institucí Terezínské iniciativy a Institutu. Jako první krok jsme digitalizovali archivní čísla časopisu Terezínská iniciativa a ve formátu PDF je umístíme na náš nový společný web Jednáme také se studenty, kteří by v rámci svých diplomových nebo jiných vysokoškolských prací prozkoumali a naskenovali stávající archivy obou institucí. Rádi bychom v této souvislosti oslovili také vás, členy Terezínské iniciativy: pokud můžete jakkoli přispět k záměru zdokumentovat a vyprávět o vzniku a dalším působení obou našich organizací, prosím, kontaktujte nás na u: nebo na telefonním čísle: Hledáme fotografie, archivní dokumenty dopisy, rukopisy, informační materiály týkající se TI a ITI. Prosím, podělte se s námi o vaše cenné vzpomínky a materiály!\n10 strana 10 říjen 2013 Výzva - aneb: Kdo byl tehdy před 50 lety u toho? Michal Lax Příštím rokem tomu bude 50 let ode dne, kdy v roce 1964 Dr. Richard Feder přivedl skupinu židovské mládeže na návštěvu Terezína. Život je od té doby zavál do všech stran. A tak padl návrh, že by se opět po tak dlouhé době mohla tato mládež + 50 v příštím roce v Terezíně sejít, zamyslet se a zavzpomínat. Náš časopis je sice spíše zaměřen na starší generaci, ale třeba se tato zpráva dostane i k těm, jichž se má tato akce týkat. Zatím je myšlenka na její uspořádání teprve v zárodku, není dokonce určen ani termín, ale bylo by dobře, kdyby se tehdejší účastníci alespoň ozvali, spojili, dohodli, přišli s případnými návrhy. Ozvat se mohou na mailové adresy: nebo Michal Lax vzpomíná na tehdejší návštěvu Terezína a současně ukazuje, jak nelehký úkol nesli za minulého režimu duchovní a funkcionáři židovských obcí, pokud zde chtěli uchovat židovský život. Ne všichni to totiž chápou a tehdejší funkcionáře a duchovní považují často za spolupracovníky Stb. Neuvědomují si, jak museli tancovat mezi střepy, aby obce a náboženství mohlo pokračovat a mládež nezapomněla, kde jsou její kořeny. Blíží se 50 let od naší první návštěvy Terezína v roce 1964 a hlavou probíhají vzpomínky. Přiznávám, že už poněkud zamlžené. Psal se rok 1964, ledy totalitního režimu počaly tát. Ještě jsme budovali světlé zítřky, ale v politbyru se to začalo mlátit. Barák byl prohlášen za zrádce a Novotný sliboval maso. V rádiu se zpívaly šlágry ze Západu. Česká Brenda Lee, Yvonne Přenosilová, ronila slzy (kdo by neznal píseň Roň slzy ). V kinech letěly Kdyby tisíc klarinetů, doba byla relativně optimistická, relativně. Židovská komunita v ČSSR, mini židovská komunita, měla v čele rabína dr. Richarda Federa. Tento zkušený duchovní vůdce byl již od roku 1962 vrchním rabínem českých zemí a od poloviny padesátých let vedl malinkatou židovskou obec v Brně. Tam jsem vyrůstal. Dnes to bude znít podivně, ale být rabínem v ateistickém a anti-religiózním Československu nebylo tak snadné. Dennodenní šikanování, konstantní obviňování ze zrady, ze sionismu, což bylo snad ještě horší než zrada, bylo na denním pořádku rabína Federa. Pro nás, děti, to byl pan doktor, ke kterému nás - hrstku dětí židovských rodičů v Brně, posílali na náboženství v 50tých letech minulého století. Někteří z nás slavili i Bar Micva, skoro tajně. I já, v roce Pan doktor byl i naším seismografem. On tušil, kdy nastala ta správná doba a se svými spolupracovníky v Praze dostal od orgánů, bůhví kterých, povolení vzít židovskou mládež do Terezína. Byl rok 1964, čili skoro 20 let po válce, a většina z nás byla v Terezíně poprvé. Slovo šoa jsme neslyšeli. Každý z nás znal rodinnou tragédii za války, každý věděl, že Židé byli vražděni Hitlerovci, Terezín byl koncentrační tábor, o židovské katastrofě se teprve začínalo psát. Pan doktor ztratil celou svou rodinu během šoa - ženu, děti, vnoučata. Sám se zachránil a přežil Terezín. V roce 1964 se angažoval za přiblížení šoa nám, jeho poválečným dětem. Jistě ne k vysoké spokojenosti vrchnosti. Tak jsme přijeli vlakem přes Prahu, tam se k nám připojili pražští židovští mladíci a mladice, do Terezína. Nepamatuji si přesně, kdy to bylo, ale vzpomínám, že bylo pochmurno. Snad to byla ta nálada všech. Vzali nás na Malou pevnost, ukazovali nám, kde věznili antifašistické odbojáře. Jak je mučili, popravovali. Vše bylo šeré, pochmurné. O ghettu se nemluvilo. A my tam byli kvůli ghettu. Nakonec jsme se zúčastnili tryzny na hřbitově a vybavili si souvislosti o šoa, o našem židovství, o naší tradici a národní hrdosti. Díky panu doktorovi, který nám sloužil jako maják v bouřlivých vodách totalitarismu, jsme uctili 20 let po válce své předky. S hrdostí a úctou chceme po 50 letech věnovat vzpomínku a vzdát čest panu doktorovi Richardu Federovi, jehož dětmi jsme měli čest být v dobách temna. Motýlí okno (převzato a zkráceno z Shalom Update, the quarterly newsletter of Hebrew Christian Fellowship, léto 2008) Vyobrazené okno s názvem Motýlí okno tvoří střed stropu Památníku dětí v Muzeu Bojovníků ghett, což bylo světově první muzeum holocaustu otevřené již v r Muzeum leží mezi Naharií a Akkem, severně od Haify, blízko pobřežní magistrály na pozemku kibucu založeného přistěhovalci, kteří přežili v Evropě holocaust, zejména bývalými účastníky odboje v ghettech. To okno je jedním ze 17 obdobných oken, jež vytvořil Roman Halter, který jako 12letý přežil holocaust v Polsku jako jediný ze sourozenců, bratranců a kamarádů. Motivy oken vycházejí z literární a výtvarné tvorby terezínských dětí, z nichž většina zahynula. Vyobrazené okno je inspirováno známou básní Poslední motýl od Pavla Friedmana, jednoho z nich. Tématem básně je kontrast mezi svobodou a vlastním uvězněním a právě to je i zobrazeno na mozaice z barevných skel. Motýla je sice vidět skrze mříže, ale pestré barvy zářící v procházejícím slunci\n11 říjen 2013 strana 11 promítají na podlahu památníku ducha optimismu a naděje. Reprodukce dalších oken a další informace viz: Vybrala a přeložila Michaela Vidláková Šeptající kameny Niklas Lämmel, dobrovolník ASF v Památníku Terezín, přeložila Michaela Vidláková Zvláštní místo. Ve vzduchu je stále cítit pach hořícího uhlí - ostrý, nasládlý, ale ne tak docela nepříjemný - který se vine kolem starých domů a kasárenských budov. Kromě hlavní ulice všude drobící se omítka, jako znamení beznaděje. Malé městečko na severozápadě Čech, obklíčené hradbou pevnostních zdí - Terezín. V letech Ghetto Theresienstadt. Kde tedy bylo vlastně to ghetto, ptají se často návštěvníci tohoto místa dnes. Plné obchodů, hlučících školních dětí, s poklidným půvabem malých českých městeček, člověku přijde zatěžko si představit, jaké zločiny se tu před 70 lety odehrávaly. Život se tu zdá být jaksi příliš normální. Obehnané nepřekročitelnými hradbami celé toto město bylo tenkrát jedním velikým vězením. Veliké vězení jako malé ozubené kolečko v soukolí holocaustu. Sběrný tábor, shromažďující židovské obyvatelstvo před cestou do vyhlazovacích táborů dále na východ. Ale také tábor plný smrti, kde lidé umírali, utrápeni hladem, nemocemi, nedostatkem místa a naděje. Smutnou proslulost získal Terezín také svou rolí propagační, kdy měl zastřít skutečný program nacistů na vyhlazení evropského židovstva. Ale i když si to návštěvníci často nedokáží představit, každý jednotlivý dům, každé zákoutí tohoto města skrývá nějaký příběh. A když má člověk štěstí, vyprávějí mu tato místa více než knihy či filmy dokáží zpodobnit. Protože lidé, kteří zde byli tehdy nuceni žít, mnohdy zanechali své stopy. Mnohé jsou již světoznámé: dětské kresby, hudební skladby, básně... Ale některé stopy jako by se skrývaly. Jako by dřímaly, sotva viditelné vrypy do starých pevnostních vrat mosty do minulosti. Vrypy do měkkého pískovce, které zde vězňové zanechali. Můj pohled bloudí po sedmiramenném svícnu, chvále na pardubický perník, po transportních číslech, jménech, karikaturách. A přesto, že jen slabé zářezy tvoří písmenka jednoho jména, přesto zřetelně vyvstává z kamenného zdiva jméno Wilhelm Waltuch. Teď mě toto místo pevně uchopilo. Zdá se mi, že se mě ptá: Kdo to byl, ten Wilhelm Waltuch? Co dělal na tomhle místě? Byl to on, kdo tu vyryl své jméno? Vracím se do kanceláře a tam mi to jméno poví více o jeho nositeli. O Wilhelmovi Waltuchovi, narozeném 1889, který byl kdysi občanem Vídně. Když byl přivezen transportem do Terezína, tehdy už pro nacisty nebyl člověkem, ale číslem IV/13/18. A potom jméno vypráví ještě o smutné jistotě, že byl předposledním transportem v říjnu 1944 z Terezína deportován do Auschwitzu. Jméno. Příběh o jednom člověku, který dotrpěl v plynové komoře. Mezi mnou a jím najednou vzniká jakési spojení. Snažím se představit si, jaký asi byl, jak asi vypadal, kde pracoval, čím byl. A ptám se, proč asi na tomto kameni zanechal své jméno. Představuji si ho, jak v roce 1944 krátce před svou deportací vrývá své jméno do zdi. Má v sobě strach před odjezdem na východ a před tušením smrti. Možná také strach, že bude zcela zapomenut. A pocit, že své jméno zde zanechává, aby je jednou, později, někdo nalezl. Abych ho právě já nalezl? Hledám o něm další informace. Pomáhá mi jedna vídeňská iniciativa - a kameny hovoří dále. O Wilhelmovi, úctyhodném vídeňském občanovi, řediteli největšího kina v 17. vídeňském okresu, který byl pravděpodobně také spisovatel. Jehož kino bylo arizováno. Jenž byl se svou ženou posléze ubytován v židovském hromadném bytě a odtud deportován. Jehož dcery měly štěstí, že včas uprchly do Velké Británie, jehož syn ale byl podle rozsudku vídeňského zemského soudu popraven gilotinou. Z jeho někdejšího domu je dnes hotel. To byl člověk jménem Wilhelm Waltuch, který byl nacisty zavražděn v Auschwitzu. Někdy mívám pocit, že jsem v Terezíně už otupěl. Když stojím před skupinou a už téměř automaticky vyprávím o nepředstavitelných počtech mrtvých, najednou se mi udělá nevolno. Vždyť já to vyslovuji téměř mechanicky, zatímco za každým jednotlivým z těchto čísel se skrývá osud jednoho člověka, který si zaslouží více než být jen jedním z počtu mnohých obětí. Wilhelm Waltuch mi právě toto vždy znovu připomíná. Ukazuje mi, co by dnešní vzpomínky měly přinášet: vzpomínat na lidi a ne na data a počty. A tak Wilhelm Waltuch vnáší lidskost do mé práce. Článek vyšel jako blog na internetu a objevila se i nečekaná reakce: Ahoj Niklasi! Ve Velké Británii mám kamarádku, která je vnučkou Wilhelma Waltucha a moc se těšila z vyfotografovaného obrázku. Má jen málo informací o své rodině v Rakousku. Moc ti děkujeme za fotku a za tvůj blog. Phil Lines\n12 strana 12 říjen 2013 Petr byl kavalír Ing. Jaroslav Kraus, místopředseda Terezínské iniciativy Petr Ginz nebyl jediným kavalírem v terezínském ghettu. Kolik tam bylo podobných, věděli snad pouze na komandatuře SS v Terezíně na rohu náměstí. Vše vyplývá z takzvaných norimberských zákonů podle města, kde byly v roce 1935 vyhlášeny. U nás platily 3 měsíce po okupaci německým vojskem od 21. června Tyto zákony kromě jiného určovaly, kdo bude označen za Žida. Předně ten, kdo měl 4 nebo 3 prarodiče, kteří příslušeli k židovskému náboženskému společenství. Ten, který měl pouze 2 židovské prarodiče, byl židovský míšenec a na toho se nevztahovala všechna protižidovská nařízení, a tak nebyl určen k vyhlazení. Když byl však židovský míšenec dne (v den, kdy tyto zákony byly vyhlášeny) evidován v židovském náboženském společenství, platil za Žida, a tedy i on byl odsouzen k smrti. Kromě toho rozhodovalo o životě i datum sňatku, datum narození a jiné okolnosti, aby míšenec byl označen za Žida. Takovým se v Terezíně říkalo kavalíři - podobně jako mládenci, který za slečnu zaplatí večeři nebo vstupenku. Jaké zrůdné zákony mohou být vypracovány a přijímány právníky, poslanci a mnohamilionovým národem, může vysvítat ze záznamu rozhovoru vnučky s dědečkem, který v příloze připojuji. Jaroslav Kraus a jeho vnučka Michaela ZÁZNAM ROZHOVORU dospělé vnučky s dědečkem, který mnoho pamatuje Dědečku, zdá se mi, že slovo žid slyším dnes velmi často - skoro až příliš často. Dnešní četnost používání tohoto slova, zvláště u nás, je stále z velké části důsledkem masového vyvražďování lidí, kteří byli takto definováni zákonem německého státu ve druhé čtvrtině dvacátého století. Četla jsem o tom a vím, jak k tomu došlo. Vím, že to tehdy určovaly takzvané rasové zákony. Jaké byly ty zákony? Říká se jim norimberské zákony podle města, kde byly v roce 1935 vyhlášeny. V Čechách a na Moravě platily v plném rozsahu nařízením říšského protektora od , to je 3 měsíce po okupaci německým vojskem. Ty zákony určovaly, kdo platil za žida? Podle nich platil za žida ten člověk, který pocházel z židovských předků, z prarodičů. Tedy ten člověk, jehož oba dědečkové a obě babičky byli židé. Stačilo však, aby z těchto čtyř prarodičů byli pouze tři židé a už taky platil za žida. A jak se určilo, že dědeček či babička byli židé? Tito prarodiče platili za židy, když příslušeli k židovskému náboženskému společenství, nebo k němu dříve patřili. Tedy rozhodovalo náboženské společenství? A proč se jim říkalo rasové zákony, když rozhodovalo náboženské společenství? Tedy druh náboženství a nikoliv druh rasy rozhodoval, zda žijící člověk platil za žida? Stačilo tedy, když dědeček a babička přestoupili z křesťanského společenství do židovského společenství, ať byli jakékoliv rasy, třeba nordické nebo africké, a jejich potomci se tím změnili v rasové židy? Přece pronásledovaní čeští bratři přestupovali k židovskému náboženství, aby unikli katolické perzekuci v sedmnáctém století, a jejich potomci pak byli ve 20. století pronásledováni pro odlišnost rasy! Jak se dá změnit rasa přestoupením k jinému náboženství? Sama vidíš, jak nelogicky si může počínat ten, kdo má absolutní moc a může si se slovy a pojmy dělat co se mu zlíbí. A může si udělat i takové zákony, proti kterým byli bezmocní vědci, učenci i průměrně inteligentní lidé, když se to masám zalíbilo a vyhovovalo jim to.\n13 říjen 2013 strana 13 Jak dokazovali občané německé Říše a občané Protektorátu Čechy a Morava, že nejsou rasově židé? Pamatuji se, jak zdejší občané sháněli křestní listy svých babiček a dědečků, když byly zaváděny nové občanské průkazy, takzvané kennkarty, kde mělo být úředně potvrzeno, že majitel je árijec a není tudíž žid. Árijec, to bylo nové označení za nežid. Psali na různé fary, aby získali křestní listy prarodičů a tím potvrzení, že jejich prarodiče patřili k té či oné křesťanské církvi, aby mohlo být potvrzeno, že jsou rasově čistí. Doklad o příslušnosti prarodičů ke křesťanské církvi byl rozhodujícím pro jejich příslušnost k rase, o jejich rasovém zařazení rozhodovalo tedy příslušenství k církvi? Přesně tak, záznamy církevních orgánů o dědečkovi a babičce rozhodovaly o příslušnosti k rase. Proč tedy hovořili o rasových zákonech a ne o náboženských zákonech? Vždyť vlastně šlo o pronásledování z náboženských důvodů? Co tomu říkali představitelé křesťanských církví? Neznám žádná veřejná oficiální stanoviska představitelů křesťanských církví. Jak podle těchto rasových zákonů byl posuzován člověk, který pocházel pouze ze dvou židovských prarodičů? Ten, který měl židovského dědečka a babičku a druzí prarodiče byli jiné víry? Takový člověk platil za židovského míšence. Tedy neplatil za žida a neplatily pro něj protižidovská nařízení a nebyl určen k likvidaci? Nikoliv, tak jednoduché ty zákony nebyly. Židovský míšenec byl označen také za žida - za určitých podmínek. Za prvé platil za žida ten člověk, který měl pouze jednoho židovského dědečka a jednu židovskou babičku, ale příslušel dne k židovskému náboženskému společenství. Tedy opět příslušnost k židovskému náboženskému společenství rozhodovala o jeho rasovém zařazení? Ano, příslušnost k náboženství, a to ještě k určitému datu, k určitému dni, to rozhodovalo, zdá má být zavražděn či nikoliv. A ten určitý rozhodný den byl zákonem stanoven na ? Ano, byl to den vyhlášení norimberských zákonů. Když toho dne židovský míšenec byl evidován v židovském náboženském společenství, nebo do něho po tomto dni vstoupil, platil za žida a vztahovaly se na něj všechny protižidovské zákony bez výjimky. S černým humorem se takovým lidem říkalo, že jsou kavalíři. Přece, když za tebe někdo v kavárně nebo restauraci zaplatí účet, řekneš o něm: je to kavalír. A oni platili za židy. A bylo jedno, že poté z židovské církve vystoupili a dali se třeba i pokřtít. Platili za židy se všemi důsledky. A ti, co nebyli v židovském náboženském společenství a ani do něj po onom dni nevstoupili, ti neplatili za židy? Ti neplatili za židy, ale vztahovala se na ně jiná, pozdější nařízení, která je drasticky diskriminovala, ale nebyli určeni k vyhlazení. Řekl jsi za prvé - a co za druhé? Mohl se stát židem ještě jiným způsobem ten, kdo měl jen dva židovské prarodiče? Za druhé platil za žida ten, kdo měl jen dva židovské prarodiče a byl toho osudného dne v manželském svazku se židem nebo po tomto dni do něho vstoupil. Tedy ten židovský míšenec, který se oženil nebo vdal za žida s minimálně třemi židovskými prarodiči nebo si vzal míšence kavalíra - se změnil v rasově platného žida. Sňatkem se změnila jeho rasa a stal se právně rasově židem? Přesně tak záludně byly ty zákony vymyšleny. U nás platily od června 1939, takže kdo uzavřel takový sňatek, byl vlastně více než 3 roky židem, aniž to tušil a třeba o židovství nic nevěděl. Byl pokřtěn a mohl být svým přesvědčením třeba i antisemitou. Vzpomínám si na rodinu, kde syn Vladimír se narodil v roce 1915 a otec ho nechal zapsat do židovské náboženské obce. Neměl žádné židovské vychování a o židovství nic nevěděl. V roce 1937 si vzal Martu, která byla od narození v katolické církvi. Její maminka byla katolička, ač pocházela za tří židovských prarodičů. Její otec neměl žádné židovské předky. Syn Vladimíra a Marty byl asi pětiletý Honzík a všichni tři byli jako židé převezeni do Terezína a poté všichni zavražděni v Osvětimi. Vladimír totiž platil za žida, Marta se tak židovkou stala sňatkem a syn platil tedy plně za žida. Možná, že znáš nejmladšího z rodiny Krásových? Židovský tatínek brzy zemřel a katolická maminka vychovala všechny tři děti bez víry. Nejstarší Olga si vzala v roce 1938 Frantu Krále, který platil za žida. Olga, Franta i jejich dcerka byli jako židé zavražděni. Sourozenci Olgy jako židovští míšenci přežili válku v Praze. Tedy náboženská příslušnost a doba sňatku rozhodovaly podle tohoto rasového zákona o životě a smrti? Němečtí právníci vymysleli ještě další zrůdnosti: za žida platil dále každý člověk, který se narodil v manželství uzavřeném po , když jeden z manželů měl alespoň tři prarodiče zapsané v židovském náboženském společenství. Takové novorozeně nebylo míšenec, ale platilo plně za žida se všemi důsledky jen proto, že sňatek jeho rodičů byl uzavřen dne Kdyby byl sňatek uzavřen , tak by nebylo novorozeně židem, ale jen míšencem, a nebylo by odsouzeno k smrti. Takže určitý den sňatku a určitý den příslušnosti k náboženskému společenství byly rozhodující pro příslušnost k rase. Den přijetí tohoto zákona rozhodl tedy o nezbytnosti zemřít.\n14 TI_66.QXD 10/10/13 1:38 PM Str. 14 strana 14 To bylo za třetí. Za čtvrté nebyl rozhodující ani den sňatku. Když se novorozeně narodilo po a rodiče nebyli vůbec oddáni, platilo také za žida, když jeden z rodičů měl alespoň tři prarodiče v židovském náboženském společenství. Ani datum sňatku tedy nerozhodovalo, ale rozhodoval den narození. Kdyby se narodilo třeba , tak by neplatilo za žida, a když se narodilo , tak se stalo židem od narození. Tedy za prvé: náboženská příslušnost, za druhé: datum sňatku, za třetí: datum narození určovaly říjen 2013 rasu člověka podle Zákona o německé cti a krvi v první polovině 20. století nejen v Německu, ale i u nás v Čechách a na Moravě. Nikoliv rasové znaky, jako je barva kůže, rozměry těla nebo jeho částí nebo jiné rasové znaky jaké zná antropologie. Bože, to vtělili němečtí právníci do zákona, který platil v právním státě, za který se Německo vydávalo a ostatní státy s ním podle toho jednali? Právo a zákon, kterým se řídily miliony lidí! A proč si ty, dědečku, myslíš, že mám jít studovat právní vědu? Právě proto, žes takovou zrůdnost poznala! Setkání v Horní Falci, pouhých 7 km od českých hranic Michal Salomonovič, Ostrava Ve dnech července 2013 se konalo ve Flossenbürgu již 15. mezinárodní setkání bývalých vězňů koncentračního tábora a jeho poboček s mládeží z mnoha zemí světa. V těchto dnech bylo v muzeu bývalého KL slyšet směsici francouzštiny, němčiny, češtiny, hebrejštiny, maďarštiny a dalších jazyků, kterými komunikovali mladí lidé mezi sebou. Ve skupině, která přijela z České republiky, byli nejen členové ČSBS, VHÚ, ale také bývalí vězni koncentračního a pobočných táborů. Tradiční účastníci setkání s mládeží byli i přeživší Hana Hnátová, Helga Hošková, Lisa Miková a Michal Salomonovič. Z Izraele přijela Hana Malka, rozená Fialová, která před válkou žila ve Strakonicích. Mezi mladými lidmi byl živý zájem o setkání s bývalými koncentráčníky a také o besedy s nimi, v nichž jim svými vzpomínkami přiblížili neradostný pobyt za ostnatými dráty. Setkání vyvrcholilo poslední den, v neděli 21. července ve 14 hod. slavnostní částí, které se zúčastnil kromě jiných generální konzul Francouzské republiky Emmanuel Claude Cohet a konzul České republiky v Mnichově Vladimír Krňárek. Za bývalé vězně promluvil Stefan Hajdu z Maďarska. Pak se dal na pochod dlouhý průvod mladých lidí nesoucích věnce do údolí smrti, kde jsou společné hroby zahynulých. Provázeli jsme ho i my, účastníci 15. mezinárodního setkání. Flossenbürgem prošlo v letech přes vězňů a celková bilance úmrtnosti v základním a pobočných táborech byla otřesná. Od roku 1938 do 23. dubna 1945 tady zahynulo vězňů, z toho Čechů. Nad společným hrobem Čechoslováků zazněla po položení květin česká a slovenská hymna. Účastníci mezinárodního setkání z ČR\n15 říjen 2013 strana 15 Letní škola projektu NAŠI NEBO CIZÍ? Židé v českém 20. století Tereza Štěpková, Institut Terezínské iniciativy Vrámci našeho společného projektu se Židovským muzeem v Praze jsme v průběhu letních prázdnin pořádali seminář letní školu pro učitele v prostorách pražského ekocentra Toulcův Dvůr. Jednalo se o akci určenou pro pedagogy, kteří se do projektu aktivně zapojili a spolupracují na testování vytvářených materiálů ve svých školách. Program srpnových čtyř dnů byl opravdu intenzivní a nabitý prací. Celý seminář vedli naši zkušení lektoři Petr Sokol a Roman Anýž, kteří se také významně podílejí na vytváření metodických materiálů pro výuku. V průběhu semináře měli účastníci možnost vyzkoušet si v roli žáků různé metody, jak využít historické materiály, dokumenty, video a audio nahrávky přímo ve výuce. Měli také možnost setkat se s významnými odborníky na daná témata: s Petrem Brodem diskutovat o identitě českých Židů v první polovině 20. století, s Michalem Franklem o antisemitismu v našich zemích, s Martinem Šmokem o výhodách a nástrahách využívání videozáznamů vzpomínek pamětníků ve školních hodinách a v dalších projektech. Nejvýznamnějšími hosty pak v průběhu třetího dne byli pamětníci, kteří se zapojili do metodicky připravené besedy. Všichni účastníci měli možnost se předem seznámit se stručnými životními osudy tří pamětníků, připravit si otázky a zároveň si vybrat svého pamětníka. Ve třech skupinách po 6-7 lidech pak diskutovali o všem, co je zajímalo. Cílem této metody je přivést učitele k systematické práci s využíváním dosud žijících pamětníků holocaustu tak, aby své žáky na besedu připravili, dali prostor k přípravě otázek a zbavili je případného ostychu. Pamětníci, kteří přijali naše pozvání - paní Doris Grozdanovičová, prof. Felix Kolmer a pan Asaf Auerbach ve svých skupinách besedovali více než dvě hodiny. Jak o své skupině učitelů řekla paní Grozdanovičová: velice různé dotazy. Vzhledem k tomu, že většina z nich byla z Brna, zajímal je především předválečný život v tomto městě. Ptaly se na konkrétní místa spojená s mým životem před válkou i po ní, např. kde jsme bydleli, kam jsem chodila do školy, jak naše rodina prožívala okupaci i protižidovská opatření, stěhování do horší čtvrti, povinnost nosit židovskou hvězdu, a pak odjezd do Terezína s předcházející třídenní karanténou ve škole na Merhautově ulici. Hlavním tématem besedy však byly otázky týkající se mého pobytu v Terezíně. Přítomné znaly velmi dobře dané téma, a proto využily příležitosti setkat se se mnou jako s pamětnicí. Dotazy byly konkrétní, např. na naši práci Předávání drobných dárků pamětníkům v Terezíně, na tamní kulturní dění a jak jsme nakládali s volným časem. Bylo to i pro mne podnětné setkání a doufám, že nebylo poslední. Samozřejmě také věříme, že se budeme i nadále při vzdělávacích akcích setkávat a velice děkujeme všem zúčastněným pamětníkům za jejich neutuchající energii, která je pro nás i pro absolventy našich seminářů impulzem k další práci. Velmi se mi líbil zájem účastníků, resp. účastnic učitelek, které měly Společný snímek učitelů i přeživších\n16 TI_66.QXD 10/10/13 1:38 PM Str. 16 strana 16 říjen 2013 Ukázka z literárních a výtvarných prací školní mládeže po návštěvě Terezína Motýl války Karolína J. Kohlová, 17 let, Gymnázium Jana Palacha, Mělník zpomínky? Vzpomínání, připomínání a zapomínání. Je dlužno podotknout, že tyto myšlenkové pochody by nejlépe seděly člověku, který má na co vzpomínat anebo ví, že je zde něco, co nesmí zapomenout. Co se týče druhé světové války, člověk by rád řekl, že ta se zapomenout nedá, jako by se nám hrůzy a bestiálnosti za ní spáchané vtiskly do paměti jako nesmazatelné archetypy. Blažen buď ten, kdo by mohl říct, neb by si to myslel, že nezapomínáme. Bohužel tento názor je více než smutný omyl. Zapomínáme! Nedávno jsem se na sociální síti Fcb setkala s rádoby vtipným obrázkem Adolfa Hitlera, pod nímž byl napsán text, který měl zdánlivě vtipnou pointou navodit dojem, že smrt mnoha milionů lidí, obětí holocaustu, zavinilo pouhé přeslechnutí. Nechci zde ten vtip citovat, hanba by mě fackovala a pravděpodobně bych ani nenalezla odvahu vám tuto práci poslat. Já nechci šokovat. Chci se pouze zamyslet nad tím, co nemělo být zapomenuto, ale lidé to obstojně zapomínají. Dlouho jsem přemýšlela, jaká metafora by nejpřiléhavěji vystihla tento zavrženíhodný stav. Paradoxně po sebehlubších úvahách vynesla kýžený výsledek nevinná poznámka mé kamarádky o nedávno zhlédnutém filmu. Naše postupné upadání do nevědomosti, nejlépe se nyní projevující nejapnými a rasistickými žerty, a ostatně snad i celá válka jsou ztělesněny v jedné bytůstce. V lišaji, noční můře. Za dob krize, sílící moci Vůdce pozdější Třetí říše a pouhého předznamenání nadcházejících hrůz, se z toho všeho, zárodků války (mysleme si, že jsou to vajíčka a spermie dvou motýlů, moci a nespokojenosti, které si vždy více než ochotně vyjdou ruku v ruce naproti nadvládě a zkáze) vznikla housenka. Ta prvních pár let své vlády okusovala země okolo sebe, trávila nevinné lidi, stínila naději a nazpět dávala pouze pošlapaná práva a zmrzačené duše. V Nikola Sedlářová: Šepot ticha 18 let, Střední škola přírodovědecká a zemědělská, Nový Jičín Romana Kubošová: O čem se zdálo dětem v Terezíně let, ZŠ Frydecká, Havířov-Bludovice Celé roky housenka rostla, rozpínala svůj vliv, bídačila živé, znesvěcovala mrtvé a kradla to, co jí nepatřilo, včetně lidských životů. A sama byla živa pouze ze strachu a bolesti a řízena byla zvrácenými myšlenkami těch, co jí dali život. A přesto se ze zvrhlé housenky, žijící dlouho, nestala můra, jejíž křídel stín by mohl zastínit svět, sebrat lidem světlo a tím i nikdy neumírající naději. Věru, ta můra povstala, ale ne za války, aby dokončila ono hrůzné taže- ní mocipánů, ale až po kýženém vítězství šedivého dobra Spojenců. A byla to můra démonicky krásná, zrůdná a přece pro některé kouzelná, neboť již nebyla symbolem teroru, ale pouhou vzpomínkou. Stejně jako každá tíživá, schizofrenická vzpomínka a jako lišaj, který ji v sobě ztělesnil, přicházela v noci, přežívala v tmavých koutech, a přesto tu stále byla, aby přicházela nejméně očekávána. Ale stejně jako můra, noční motýl, který žije jen krátce, pouhých pár dní, ani tato vzpomín-\n17 TI_66.QXD 10/10/13 1:38 PM Str. 17 říjen 2013 strana 17 Bára Lepší, 17 let: Bolest Vyšší odborná škola oděvního návrhářství a Střední průmyslová škola oděvní, Praha 7 Monika Masopustová: O čem se zdálo dětem v Terezíně let, ZŠ Frydecká, Havířov-Bludovice ka nebyla zrozena k věčnosti. Pravda, vědění o 2. světové válce se v lidských myslích udrželo, i když již skomírající, dodnes. Ale oněch 67 let je z hlediska historie tak nepatrných, přímo jepičích, jako těch pár dní života hmyzího Adonise. Vždyť si stačí položit otázku: Nakolik NÁS TEĎ trápí napoleonské války, které bezpochyby lidi mučily v nemilosrdně realistických snech ještě 70 let po svém skončení? A jak moc trápí přírodu úhyn jednoho zástupce tak početného a rozšířeného druhu? Když je tato otázka, ne řečnická, i její správná odpověď dobře pojata a promyšlena, tak perspektiva z ní vycházející je až omračující svou laxností. Vůbec! Jak moc bude za 300 let trápit svět to, co je ještě nyní třeba napravovat? My ale nežijeme ve světě 300 let po této době, my žijeme zde a nyní a lidé, kteří válku zažili, do všech důsledků, jsou stále mezi námi. I když je nemilosrdná, ale spravedlivá smrt bere stále více pod svá křídla. Znamená to snad, že až oni všichni odejdou za těmi, které jim vzala válka, i za těmi, co brali, že s nimi uhyne ten pekelně krásný motýl, co stále poletuje nad našimi hlavami, nedává mnohým spát, i když sám již tuší, že se jeho bytí chýlí ke konci? A jak se k tomu postavíme my? Nebo ti mladší, co přicházejí a přijdou? I když mnozí z nás již degenerují a na místo šilhajících očí či snad mentálních poruch je to právě nejlépe znát na jejich, ať už uvědomělé či neuvědomělé snaze obrátit to vše v žert, tak přesto přese všechno i mezi námi žije více než dost těch, co si přinejmenším dokážou představit, nakolik to bylo zlé, a především, byť to sami nezažili, ještě vidí toho motýla, ještě je v nich uložena vzpomínka. A co ti, co přijdou za dalších 67 let? Dovedu si živě představit, že z 2. světové války se stane nedlouhá a dávná kapitola v epické kronice Lidského věku, kterému byl už tolikrát předpovězen konec. Bohužel může přijít ještě něco horšího. Lidé jsou schopni poučit se z chyb, které sami spáchali nebo na ně ještě existuje vzpomínka. Ale co když se z našeho lišaje války stane pouhá do země zadupaná hromádka prachu s pouhými obrysy dávnosti? Generace, které přijdou o své poučení, opět spadnou do omylů, které spáchali předešlí. A co je nejhrozivějšího na válce, jež pohltila miliony duší, miliardy peněz a nekonečno iluzí? To, že může opět přijít a s o to větší ničivostí, neboť technika, zbraně a také zrůdnost a nelidskost lidí odkojených horory bude nezměrně větší. Obávám se, že svět bude jakousi podivnou směsicí gotických spisů o pekle a brutálně obscénních vizí Cliva Barkera, otce Hellraisera. A já se vskutku mohu pouze modlit, aby generace po nás nezapomněly, aby věděly, že je zde něco, co nesmí být zapomenuto, co je nezbytné znát, a pokud zapomenou, abych byla mezi těmi, s nimiž vzpomínka zmizí. Modlím se, aby ďábelský a neodolatelný motýl nedostál svému předurčení a žil s námi a mezi námi do konce lidstva, aby molochovská housenka již nikdy nepovstala z lidské nenasytnosti a nepřiživovala se na ní. Modlím se, aby motýli byli dlouhověcí.\n18 strana 18 říjen 2013 Příběh statečné ženy Eva Štichová Datum 18. října si zaslouží připomenutí naší bývalé spoluvězeňkyně z L 410 Trudy Sekaninové Čakrtové. Letos je tomu už 45 let, co Truda Sekaninová jako jedna ze čtyř poslanců v říjnu 1968 hlasovala v parlamentu proti smlouvě o dočasném pobytu sovětských vojsk v ČSSR. My jsme Trudu a jejího bratra Pepíka Stiassného poznali jako oblíbené vychovatele v terezínských domovech mládeže. Přispívali k udržování dobré mysli a snesitelnému životu svých svěřenců. Pamatuji Trudu jako osobnost budící respekt svého okolí nejen pro svou inteligenci, ale i vyrovnané chování a ochotu pomáhat. Do Terezína byla transportována v r To už měla za sebou kus nelehké životní cesty. Narodila se v r a spolu se svými třemi sourozenci vyrůstala v prostředí židovského podnikatele na Českomoravské vysočině. Tam také, v tehdejším Německém Brodě, maturovala na reálném gymnáziu. Pak se rozhodla pro studium práv na Univerzitě Karlově. Už tehdy se angažovala ve studentských organizacích a v kruzích levicově zaměřené inteligence. Stala se koncipientkou a posléze i manželkou známého advokáta a právního zástupce různých redaktorů, emigrantů a politicky pronásledovaných. Pomáhali osobám ohrožených nacisty a tak není divu, že Ivan Sekanina, Trudin manžel, byl zatčen gestapem a v koncentračním táboře Sachsenhausen zemřel. Po dvou letech se ocitla v Terezíně. Zatímco její bratr Pepík se nevrátil, Truda měla štěstí, přežila Osvětim, evakuační cestu i pochod smrti a v květnu 1945 se vrátila do Prahy. Zůstala však sama. Vrhla se do práce. Své schopnosti uplatnila v diplomacii, na vedoucích místech na Ministerstvu zahraničních věcí a v Národním shromáždění. Právě zde se projevila její statečnost, když spolu s Františkem Krieglem, Františkem Vodsloněm a Boženou Fukovou odmítla odhlasovat dohody o okupaci ČSSR vojsky Varšavské smlouvy. V dalších letech se věnovala práci v disentu, byla signatářkou Charty 77, byla činná ve VONS, podílela se na formulacích jejich dokumentů. Naštěstí ji alespoň na čas potkalo i trochu rodinného štěstí. Provdala se za Kazimíra Čakrta a dočkala se i syna Michala. Zemřela v Praze v roce Večer vzpomínek na Fredyho Eva Merová V rámci doprovodného programu Prague Pride proběhl na akademické půdě večer vzpomínek na Fredyho Hirsche. Večerem provázel Pavel Kuča. Velice nás potěšilo, že autorka knihy o Fredy Hirschovi, paní Lucie Ondřichová, přečetla ukázky z této zdařilé publikace. Byl také promítnut film Olgy Sommerové Fredy Hirsch - krotitel esesáků, z cyklu Neznámí hrdinové. Byli jsme tam i my, přeživší : Dagmar Lieblová, Toman Brod, František Krais, Hanuš Gaertner a já. Vzpomínali jsme na tohoto krásného člověka, který mnohým pomohl ve chvílích nejtěžších; bohužel, zcela zkrotit esesáky se mu nepodařilo. Zahynul v Osvětimi; a bylo mu teprve devětadvacet let. Kolik toho ještě mohl vykonat, kdyby..., kdyby. Stále ještě čekáme, kdy konečně ponese jeho jméno některá česká škola, ulice nebo sportovní hřiště. Fredy by si to určitě zasloužil. Gratulace s předstihem k vyznamenání Jiřímu Brady Eva Štichová Náš oslavenec se narodil v Novém Městě na Moravě a k dosaženému jubileu mu dodatečně blahopřejeme. Jeho životní příběh zaujal mnoho lidí v různých částech světa a také naše nejvyšší instituce tak, že se mu 28. října 2013 dostane vysokého státního vyznamenání. Jeho rodiče byli zatčeni gestapem pro odbojovou činnost a péče o oba sourozence Jiřího a Haničku se ujali jejich teta a strýc. V květnu 1942 však musely obě děti, Jiří ve věku 14 let a jedenáctiletá Hanička, odjet do terezínského ghetta. Odtud byli na podzim 1944 odvlečeni do Osvětimi a odloučeni. Jiřímu se později, v lednu 1945, podařilo utéct z transportu smrti a válku přežil. Haniččin život bohužel v Osvětimi skončil. Ani rodiče se nevrátili. Tak zůstal Jiří sám a nesl toto břímě osudu velice těžce, zármutku se však nepoddal. Využil svých dovedností, které získal jako instalatér v době věznění. Zdokonalil se tak, že posléze v Kanadě, kam r emigroval, založil úspěšnou instalatérskou firmu s 200 zaměstnanci. Také citově se vyrovnal a založil rodinu s dětmi. Minulost ho však dohonila. Hanin kufřík se jménem a číslem z Osvětimi se dostal do Japonska. Japonské děti se svou učitelkou pátraly po osudu majitelky kufříku a různými cestami, které jsme tu už dříve popsali, objevily v Kanadě jejího bratra. Následovala setkání, články, kniha, film. Osobnost Jiřího Brady, jeho statečnost, nezdolnost, ale i dobrosrdečnost je inspirovala k příkladným aktivitám všeho druhu včetně charity. Zvěst o jejich činnosti se rozšířila i do jiných zemí a podněcovala děti k následování. Jiří se stal jejich vzorem. Je dobře, že se dočkal zaslouženého uznání i v rodné zemi, kam se často vrací a nezištně pomáhá. (Rozhovor s Jiřím Brady jsme přinesli v našem časopise v lednu 2007 v TI č. 37, str. 6-8 pozn. redakce.)\n19 říjen 2013 strana 19 INFORMACE - VZKAZY - VÝZVY - PROSBY Otto Kreitner Hledám pamětníky, kteří by pomohli získat informace o mém vzdáleném příbuzném, Otto Kreitnerovi, narozeném v roce 1908 v Třebechovicích, deportovaném z Hradce Králové do Terezína, kde byl osvobozen na konci nacistické okupace a druhé světové války. Krátce po válce se vrátil do svého rodiště, jeho žádost o navrácení rodinného kožedělného podniku David Kreitner & synové byla - v neposlední řadě kvůli hrozbě závodní rady podniku podněcované komunisty - odmítnuta a firma byla v roce 1948 s konečnou platností znárodněna. Dle ne zcela důvěryhodného pramene zůstal žít v Československu (v Praze?) a měl syna Karla. Datum ani místo úmrtí, ani další podrobnosti jeho osudu po roce 1948, popř. jeho syna, neznám. Obracím se proto na vás s prosbou o pomoc. Pavel Škorpil, Praha, tel , Peppina (Bettina) Zellenka Hledám informaci o Peppině (Bettině) Zellenka, která byla ve věku 72 let deportována dne 24./25. září 1942 z Vídně do Terezína. Byla osvobozena v květnu 1945 a v srpnu 1945 se vrátila do Vídně. Pokud je vám o ní něco známo, pošlete prosím na adresu: nebo napište česky či anglicky na poštovní adresu: Andy Ellis, 5 White House Gardens, York, YO24 1DZ, England Vzpomínka na zahájení deportací Ve středu 16. října vzpomeneme tradičně na zahájení hromadných deportací. Delegace předsednictva Terezínské iniciativy položí květiny u pamětní desky u pražského Parkhotelu a na Židovském hřbitově v Praze u pomníčku lodžských transportů. Po položení květin se sejdeme v hodin na chvilku společné vzpomínky v Domově sociální péče na Hagiboru v kavárně Miriam v jídelně, kde si pak všichni popovídáme nad kávou, čajem a zákuskem. Těšíme se i na Vaši účast! Předsednictvo TI Den otevřených dveří v Jáchymce prosince 2013 Dne 13. prosince 1993 byla Nadace Terezínské iniciativy zaregistrována jako samostatná instituce, která má za cíl naplnit záměry Terezínské iniciativy na podporu a vlastní výzkum dějin holocaustu-šoa v českých zemích v evropském kontextu. Rádi bychom tento významný den připomněli všem, kteří se do práce Nadace a později Institutu zapojili, i těm, kteří mají o naši práci zájem nebo by se s ní chtěli seznámit. Ve čtvrtek 12. prosince od 13 do 19 hodin vás srdečně zveme na návštěvu našich mírně zrekonstruovaných prostor v Jáchymově ulici 3 - budově bývalé židovské školy, později sídla Židovského muzea v Praze a nakonec spolkového domu, ve kterém sídlila řada židovských organizací. Rádi bychom touto akcí připomněli budovu Jáchymky jako významné součásti mapy židovských dějin i kultury v průběhu dramatického 20. století a zahájili tak projekt vedoucí k jejímu oživení. Podrobný program prosím sledujte na internetových stránkách Tereza Štěpková, ředitelka ITI Omluva Omlouváme se čtenářům TI a žákům ZŠ v Litoměřicích. V minulém čísle jsme v popisku pod obrázkem na straně 17 omylem uvedli jinou školu než tu, kterou autoři kresby navštěvují. Beáta Žieziová a Lukáš Lečbych chodí do ZŠ U Stadionu v Litoměřicích. Redakce TI Na této webové adrese naleznete aktuální i starší čísla časopisu Terezínská iniciativa. Redakce TI Víkend v Osvětimi Terezínská iniciativa uspořádala pro 2. a 3. generaci poslední zářijový víkend zájezd do Osvětimi. Reportáž přineseme v příštím čísle. Redakce TI\n20 strana 20 říjen 2013 Neměly bychom se také přihlásit? Podle zprávy na internetu vybrala a přeložila Michaela Vidláková V Izraeli se konal druhý ročník soutěže o Miss holocaust. Na finalovém molu se prošlo 14 žen ve věku mezi 70 a 94 lety, hlavním kritériem byla především vnitřní krása a vyrovnanost soutěžících. Vítěznou korunku pro rok 2013 si odnesla 94letá Šošana Kolmerová, která prožila Auschwitz a 4denní pochod smrti ve sněhu a mrazu. Jejím hlavním poselstvím je studovat šoa, nikdy nezapomenout a předávat své prožitky a vědomosti příštím generacím, aby ani oni nezapomněli, co to byl holocaust. Soutěž se konala ve Sportovní aréně Romema v Haifě, za přítomnosti haifského starosty, Yony Yahaba, a asi 2500 přihlížejících, především pamětníků holocaustu a jejich rodin. Soutěž byla spolusponzorována ICEJ v Izraeli a organizací Yad Ezer ľchaver, (Pomocná ruka pro kamarády), aby přitáhla pozornost na potřeby lidí, kteří přežili holocaust a mnozí z nich dnes žijí ve špatné sociální situaci. Soutěžící se sjeli z Izraele, USA, Kanady, Francie, z Velké Británie a Belgie. Porotu tvořily uznávané izraelské osobnosti, mezi nimi např. královna kosmetiky a dřívější modelka Pnina Rosenblum, a významná mediální osobnost jménem Judy Shalom Nir-Mozes. Další z finalistek, 79letá Koka Palmon, prohlásila, že generace pamětníků se dokázala úspěšně uplatnit v pozdějším životě a že je zde na místě hrdost na jejich úspěchy. A také, že mladá generace již nikdy nesmí prožít podobné utrpení a ponížení. Výkonný ředitel ICEJ (Mezinárodní křesťanské velvyslanectví Jeruzalém) v Izraeli Dr. Juergen Buehler při této příležitosti předal šek na šekelů na podporu přeživších, které byly prostřednictvím ICEJ vybrány díky velkorysým dárcům po celém světě. Uvedl, že práce pro osoby přeživší holocaust je pro ně v Izraeli jedním z vrcholných cílů, protože právě tito lidé naplnili myšlenku o nezdolnosti židovského národa, myšlenku, že Am Jisrael Chai (Národ Izraele žije). A tato přehlídka, při pohledu do tváře každé z účastnic, které všechny prošly peklem, hovoří za vše. utm_source=rss&utm_medium=rss&utm_campaign=christian-embassy-hosts-second-annual-miss-holocaust-survivor-pageant Vydává Terezínská iniciativa, Jáchymova 3, Praha 1. Telefon: , Redakční rada: Eva Fantová, Doris Grozdanovičová, Anna Lorencová, Michal Stránský, Eva Štichová, Michaela Vidláková Bankovní účty: v Kč: /0100, v EUR: /0100, v USD: /0100 Číslo 66 vyšlo v říjnu MK ČR E 10779


Kanonýra Holuba loučení spoluhráče rozhodilo. Sám ještě končit nechce - iDNES.cz\nRadim Holub (vlevo) z Chrudimi obchází Jaroslava Monika z Letohradu. | foto: Radek Kalhous, MAFRA\nPřed časem Radim Holub prohlásil, že chce hrát, „dokud se nerozpadne“. A v uplynulé sezoně potvrzoval v ČFL pověst střelce, blýskl se 23 góly, jeden přidal i v domácím poháru. „Výkonnost na třetí ligu pořád mám, ještě rok bych zkusil. Ale záleží na zdraví,“ podotýká osmatřicetiletý fotbalový útočník Chrudimi, který se minulý čtvrtek podrobil artroskopii kolena.\nJak dlouho jste se vzpamatovával z nedávné posezonní rozlučky, kterou měl na povel končící kapitán Tomáš Linhart?\nNeděle po ní byla krušnější, ale zvládlo se to dobře. Zase tak divoké to nebylo (úsměv).\nKdyž dával fotbalu „sbohem“ přímo na trávníku, prý jste se neubránil slzám...\nČlověk to hraje celý život a přijde taková chvíle... Rozhodí ho to. S Tomášem jsme skoro stejně staří a strávili jsme bok po boku ty poslední čtyři roky, co jsem v Chrudimi. Bylo to dojemné pro něj, pro nás ostatní i pro lidi na tribuně. Pak navíc naskočil do utkání i jeho syn. Bylo to docela ostré.\nNapadlo vás někdy, že byste coby útočník završil kariéru na stoperu, jako Jan Nezmar v Liberci?\nZ legrace říkávám, že bych si to zkusit chtěl. Ve třetí lize ale ne, když tak až někdy dýl. Chodím jenom bránit standardky a odražené balony, moje silná stránka to není.\nNašel byste na to v sobě dost tvrdosti, kterou byl třeba Linhart proslulý?\nTak jako Tomáš bych určitě nehrál, on na to měl i dispozice. Spíš bych musel použít jiný styl, předvídat, odskakovat. (Záložník) Petr Vladyka to někdy takhle hrával.\nBylo pro vaše pokračování v kariéře důležité, zda setrvá u mužstva trenér Jirousek?\nHodně. Pavel zůstává, bavili jsme se o tom. Měl by na vyšší soutěž, ale má práci, tak třeba někdy v budoucnu. Startoval to tady, je hlavně jeho zásluha, že hrajeme nahoře.\nNa začátku sezony jste ale nehrál v základní sestavě, forma nebyla taková. Byl jste z toho rozmrzelý, nebo jste to bral s nadhledem?\nZkusili dát dopředu jiné hráče, já navíc přípravu začal déle a měl fyzické manko. Pak jsem zase naskočil. Vizitka útočníka jsou góly, a ty jsem potom dával.\nRadim Holub (v červeném) z Chrudimi se prosazuje z penalty v duelu s Kladnem.\nNa podzim dokonce deset za čtyři kola. Kde se to ve vás vzalo?\nPředtím jsem měl období, kdy to tam nepadalo a několik zápasů jsme prohráli. Na Meteoru jsem však dal dva góly, nakoplo se to a já se dostal do pohody. Z každé šance jsem pak skóroval. Naopak teď na jaře jsem měl útlum, i když příležitosti byly. Tak to prostě je.\nNejvíc se vám zadařilo proti Strakonicím, ty jste porazil v podstatě sám čtyřmi brankami. Když si na to vzpomenete, nebránili vás při vaší pověsti trochu lajdácky?\nNemyslím si, že by bránili lajdácky. První gól padl ze standardky, druhý po výborném centru hlavou, kdy to přelétlo stopery, pak jsem trefil odražený balon. Čtvrtý gól jsem dával po parádním voleji Filipa Jarosze. Žádné náhody to nebyly.\nJak se vám zamlouvá dosavadní průběh mistrovství světa?\nJak jsem byl doma po tom zákroku, měl jsem čas koukat. Výsledky jsou někdy šokující. Sport se zkrátka vyrovnává. Před pár lety by bylo nemyslitelné, že Italové prohrají s Kostarikou. Všichni její hráči ale hrají ve kvalitních soutěžích. Líbí se mi Ghana, její zápas s Německem byl neskutečný zážitek, to si přejete, aby to neskončilo. Nebo Mexiko proti Chorvatsku... O jeho hráče bude zájem, udělali si velké jméno. Mohou dojít daleko.\nKdo vám imponuje z útočníků?\nPřetřásá se dokola Neymar, Argentina má Messiho. To jsou hráči, kteří rozhodují. Výborný je Benzema, každý balon, co dostane, smrdí gólem.\nTémata: Chrudim, Kladno, Liberec, Pardubický kraj, Radim Holub, Tomáš Linhart, Česká fotbalová liga, Petr Vladyka\nDej mu housle, radil divák Holubovi v duelu proti bývalým spoluhráčům\nÚtočník Holub se vrátil domů. Bude hrát divizi za Chrudim\nNávrat do Jablonce jsem si moc užil, říkal živanický útočník Holub


Bratři Formanové uvedou Rusalku u lesního jezírka - Novinky.cz\nNovinky.czKulturaBratři Formanové uvedou Rusalku u lesního jezírka\nBratři Formanové uvedou Rusalku u lesního jezírka\n17. 6. 2008, 3:00\nBratři Petr a Matěj Formanové v neděli uvedou první část svého netradičního projektu na motivy opery Rusalka skladatele Antonína Dvořáka a libretisty Jaroslava Kvapila. Se souborem Divadla Husa na provázku a přibližně 150 diváky odjedou vlakem z Brna do Bílovic nad Svitavou a u lesního jezírka předestřou svůj pohled na klasické dílo. Akce se celkem uskuteční jen třikrát, řekla dramaturgyně Husy na provázku Barbara Vrbová.\nCo přesně lidé u jezírka uvidí, ještě není zřejmé. "Nelze říci, co všechno se stane. Bratři Formanové vyznávají otevřené, mezižánrové divadlo. Bude to překvapení pro herce i pro diváky a nejspíš to bude pokaždé jiné," uvedla Vrbová.\nPetr Forman kvůli Rusalce vstoupí v Huse na provázku do angažmá jako kmenový režisér. Jeho vidinou je uvádět Rusalku pod širým nebem u různých krásných evropských jezer, uvedl umělecký šéf Vladimír Morávek.\nNedělní večer začne pro příznivce alternativního divadla již na nádraží v Brně. V pronajatých vagonech se spolu s účinkujícími přepraví do Bílovic, odkud je čeká pěší výlet k jezírku. "Všichni by si měli vzít s sebou karimatku, deštník a baterku," podotkla Vrbová.


Na Masters of Rock se střílelo. Muž skončil v policejní cele - Kroměřížský deník\nMasters of rock 2017. Ilustrační foto. | Foto: Deník / Karásek Jan\n„V pátek v brzkých ranních hodinách při hádce vytáhl cizinec zbraň. Tou začal ohrožovat ostatní návštěvníky. Nakonec před hlavním vchodem do areálu festivalu nakonec došlo k výstřelu. Nikdo nebyl zraněn. Střílející muž skončil v rukou policistů a následně v policejní cele k vystřízlivění. Případ nyní šetří kriminalisté,“ uvedla mluvčí zlínské policie Lucie Javoříková. První den festivalu byl podle ní z pohledu police velmi rušný. „Ve čtvrtek v brzkých ranních hodinách, kdy ve stanech lidé již spali, využil jejich podnapilosti a únavy dosud neznámý pachatel. Ten vnikl do desítky stanů ve stanovém městečku Razov. Spícím fanouškům rocku odcizil mobilní telefony a peněženky s doklady a finanční hotovostí,“ dodala Javoříková. Celková škoda odcizením se dosud vyšplhala na bezmála osmdesát tisíc korun.\nDále policisté řeší případ vloupání ve Vizovicích na ulici Zlínská. Garáž slouží majiteli jako prodejní kiosek. „Pachatel z něj odcizil čtyřiadvacet kartonů cigaret různých značek v hodnotě přesahující dvacet tisíc korun. Pachatel se dopustil svým jednáním trestného činu krádež a hrozí mu v případě prokázání viny až dva roky odnětí svobody,“ konstatovala zlínská policejní mluvčí.\nVe čtvrtek v noci se pak jeden z fanoušků festivalu pokusil vloupat do rodinného domu zadním vchodem. „Zde se však nacházeli psi majitele, kteří na pachatele upozornili štěkáním. Majitelé ihned volali na tísňovou linku Policie ČR. O chvíli později byl muž zadržen a skončil na policejní služebně,“ doplnila Lucie Javoříková.\nMaster Of Rock 2017: Metalista, který vzdal vlasů pro dobrou věc\nOd samého počátku festivalu však velmi policisty trápí neukázněnost řidičů, kteří parkují na zákazech parkování a nerespektují dopravní značení. Řešili již více než osmdesát přestupků v dopravě, týkajících se především právě parkování.\n„Opětovně doporučujeme, aby lidé cenné věci nenechávali volně odložené ve stanech. Mobily, fotoaparáty, peníze či doklady je lepší mít přes noc schované u sebe ve spacích pytlech, neboť zloději vykrádají i stany, ve kterých jejich majitelé spí. Během dne je lepší, mít je všechny u sebe. Policisté v uniformách i v civilu budou procházet stanová městečka a snažit se tyto krádeže co nejvíce minimalizovat. Taktéž letos budou k těmto kontrolám používat policejní čtyřkolky, které jim usnadní a urychlí kontroly v terénu. V nočních hodinách budou také využívat dalekohled s nočním viděním. Přesto musejí návštěvníci i samotní obyvatelé Vizovic převzít za své věci odpovědnost sami a být více obezřetní,“ vyzvala zlínská policejní mluvčí.\nFOTO, VIDEO: Úvod Masters of Rock 2017 patřil Jarmile Šulákové\nCílem policistů je zajistit bezpečný průběh akce, klid a veřejný pořádek a eliminovat protiprávní jednání na minimum. „Samotné opatření bude probíhat až do pondělí, kdy Vizovice opustí i ti nejvytrvalejší návštěvníci letošního festivalu Masters of Rock,“ uzavřela Lucie Javoříková.


Personal Connect - NovinkyMonika Hromádková o svém životě v Americe\nMěla jste velmi slibně rozjetou kariéru na regionální úrovni v Microsoftě. Bylo těžké to všechno opustit a odejít do Ameriky a tam začít znovu?\nPo několika letech působení v Čechách a na Slovensku ve firmách distribuujících počítače Apple, a v tehdy úplně nové České pobočce Microsoftu, jsem strávila nějaký čas v německé centrále Microsoftu na regionální marketingové pozici. Často jsem služebně cestovala do firemní centrály v Seattlu a uhranulo mě západní pobřeží USA, se svou maximálně neformální atmosférou, přírodní krásou, příjemným podnebím a boomem technologických firem. Bylo to v polovině 90 let. Mnoho jsem četla o americké burze a dramatickém růstu akcií high-tech a internetových firem a připadalo mi, že někde jinde se “koná párty” a já tam nejsem. Nebylo mi ještě 30, neměla jsem finanční ani jiné závazky, měla jsem úspory z předchozích zaměstnání, a anglicky jsem se domluvila. Byl to ideální čas a místo pro nové dobrodružství, které možná bude trvat pár měsíců, možná déle. Pro dnešní čtenáře to zní asi šíleně, ale byla jsem typický produkt listopadové revoluce – pro mladé lidi s ambicemi, cizím jazykem a odhodláním pracovat dlouhé hodiny existovalo mnoho příležitostí se dostat v Čechách na vedoucí pozice s platy, o kterých se jejich rodičům v bývalých socialistických podnicích jen mohlo zdát. Když jedna práce přestala být zajímavá nebo lukrativní, vždy byla rychle k sehnání nějaká jiná – zkrátka skvělý nový svět kapitalizmu patřil naší generaci a nic nebylo nemožné.\nV USA samozřejmě s turistickým vízem nelze pracovat, ale investoři jsou vždy vítáni. Kdokoliv si může otevřít investiční účet u některé makléřské firmy (tenkrát nové internetové investiční firmy nepožadovaly minimální vklady), zaregistrovat se jako plátce amerických daní, nakoupit akcie (také na maržový úvěr, pokud máte žaludek na určité riziko) a řídit si investiční portfolio odkudkoliv. Následující 3 roky byly pro mne z finančního a osobního hlediska velmi pozitivní. Provdala jsem se a porodila dceru, měla jsem zelenou kartu, rostoucí portfolio a velký byt v slunné Californii. Samozřejmě jako dennímu pozorovateli burzovních zpráv mi časem bylo jasné, že akciový trh se nachází někde blízko vrcholu spekulativní bubliny a jediné, na čem se analytici nemohli nikdy shodnout, byl čas, kdy to vše praskne. Občas jsem oprášila rapidně stárnoucí resumé a podala přihlášky na otevřené pozice v různých firmách, ale moje snahy byly často mentálně podkopané vědomím, že bych musela denně vstávat a jezdit do nějakého zaměstnáni, které bude platit méně než třetinu toho, co měsíčně vydělávám na akciovém trhu za zhruba hodinu práce denně.\nPak přišel rok 2000 a propad americké burzy – portfolio se během jednoho týdne zhroutilo a nebylo nadále možné z něj žít. Většina malých internetových firem té doby také jen těžila ze svých akcií a zkrachovala, včetně firmy, ve které pracoval můj manžel jako product manager. Přestěhovali jsme se do menšího bytu a omezili veškeré luxusní nákupy a restaurace, přihlásili manžela na příspěvky v nezaměstnanosti a začali plánovat novou strategii příjmu domácnosti.\nKriticky jsme zhodnotili, že ani jeden z nás nemá žádné “hard skills” – technické nebo jiné profesionální znalosti, které by byly atraktivní pro zaměstnavatele i v obdobích ekonomických krizí. Plán tedy byl vzít jakoukoliv začáteční práci v odvětví, které má před sebou budoucnost, a vedle zaměstnání pracovat na zvýšení kvalifikací přes večerní školy a jiná studia. Jediný, kdo přijímal lidi v našem okolí, byly v roce 2000 call centra telekomunikačních společností.\nTakže na stará kolena (ve věku 32 let) jsem byla opět v práci, a to na méně atraktivní pozici než moje první zaměstnání v Čechách přesně před deseti lety. Zároveň ale bylo na tomto posledním dramatickém obratu v mém životě něco vzrušujícího – byla to změna, která mě přinutila opět přemýšlet a být kreativní, o něco se snažit a v neposlední řade být s lidmi a bavit se o něčem jiném než o nákupech a o jiných povrchních tématech zbohatlíků z mého předchozího sousedství.\nV call centru jsem strávila pouze necelý rok – přes mou práci jsem navázala kontakty s menšími telekomunikačními firmami a začala jsem vlastní dealerskou firmu na předprodej vysoko-kapacitních datových linek. Tato firma mi umožnila opět pravidelný příjem – nijak mimořádný, ale opět téměř bezpracný. Tentokrát jsem však volný čas využila ke dvouletému dennímu studiu MBA s výhledem na “opravdovou” manažerskou práci v telekomunikacích.\nMůžete srovnat soukromé podnikání v Americe s podnikáním v Čechách nebo na Slovensku? Je něco, z čeho bychom se mohli poučit? Na druhé straně můžeme my v něčem inspirovat Ameriku?\nPodnikání v USA má tu výhodu, že je vám k dispozici obrovský trh s jedním jazykem a jednou měnou. Jeden obchodní model i relativně malé firmy se dá aplikovat v celém geografickém území. I když i v USA existují regionální specifika a různé daňové a jiné regulační opatření pro každý stát, které se pak promítají do nákladů, nedá se to porovnat s náklady, které musí vynaložit česká firma, která uvažuje o expanzi mimo vlastní území.\nV čem se může inspirovat Amerika? Vždy mi vadilo přehnané restriktivní městské zónování na části, ve kterých se může podnikat, a které jsou pouze rezidenční. Výsledkem je, že téměř nikdo si nemůže zajít ze svého domu pěšky do místní cukrárny nebo hospody, protože nejbližší komerční zóna je i několik kilometrů daleko.\nJaké šance na uplatnění má v Americe absolvent českých nebo slovenských škol? Je v současnosti Amerika pořád pro nás atraktivní?\nV USA je několik tisíc vysokých škol různých velikostí a zaměření. Absolventi českých nebo slovenských škol mají přesně stejné možnosti jako absolventi jakýchkoliv regionálních nebo jiných škol v USA, které nepatří mezi zhruba 30 elitních univerzit . Pro převážnou většinu zaměstnání a firem je důležitější dobrá praxe, než škola kterou člověk absolvoval, ale jsou firmy, kde bakalářský nebo MBA diplom z těchto škol je podmínkou vstupu do řad managementu. Mezi ně patří veškeré významnější investiční firmy na Wall Streetu, mezinárodní poradenské firmy a také některé větší multinacionální korporace. Tyto firmy často dělají přijímací pohovory s budoucími absolventy přímo v budovách těchto univerzit a spolupracují s personálem školy na propagaci a plánování náborových aktivit. Od absolventů těchto škol se později, když jsou již ve svých lukrativních manažerských pozicích, očekává, že budou pravidelně dávat své alma mater finanční dary, zabezpečovat sponzoring různých univerzitních aktivit a pokračovat v náboru nových generací studentů pro jejich firmu. Absolventi těchto škol jsou automaticky součástí celosvětového networkingového systému – mohou kdykoliv kontaktovat jiného absolventa stejné školy bez formálního představení. Ve větších městech se scházejí v absolventských klubech, organizují společenské události a často si dohazují pracovní nebo obchodní příležitosti.\nJestli je v současnosti Amerika pro Čechy a Slováky atraktivní? Asi v jiném smyslu než se oní uvažovalo dříve – ne jako místo kde začít nový život pryč od rozvojových problémů Východní Evropy, ale jako místo, kde existují příležitosti dělat věci ve větším měřítku, jako například slovenská firma ESET, která momentálně vlastní solidní podíl amerického trhu s antivirovými aplikacemi.\nCítila jste někdy v Americe hendikep, že jste z Východní Europy?\nV USA jsem nikdy necítila ten občasný efekt kognitivní disonance, který moje situace vyvolávala v některých lidech během mého pobytu v Německu v polovině devadesátých let. Tenkrát jsem byla jedna z prvních v nové vlně východoevropských profesionálů na regionálních pozicích v multinacionálních korporacích. To, že někdo z Východní Evropy nepřijel uklízet pokoje, ale naopak zabrat relativně vysoko placenou práci obvykle vyhrazenou pro místní absolventy elitních institucí, bylo pro některé lidi sousto, které trvalo o něco déle přežvýkat.\nV USA toto nikdy nebylo problémem, většina korporací je už mnoho let plná imigrantů různého původu na pozicích všech úrovní. Jak jsem již zmínila výše, hlavním hendikepem bylo pro mne (jako člověka ze začátku orientovaného na sales a marketing) to, že znalost trhu ve Východní Evropě nebyla pro nikoho relevantní. Technické profese (“hard skills”) jsou geograficky přenositelné bez problémů, ale pokud pracujete jako produktový manažer, obchodní zástupce, marketingový manažer atd., vaše teoretické zkušenosti jsou jen krajově zajímavé – každý zaměstnavatel, který není obětí maximálně omezeného trhu pracovních sil, “kupuje” vaše konkrétně využitelné business kontakty, znalost trhu, na kterém operuje, interní informace o fungovaní jiných firem, produktu atd. Tyto znalosti jsou časově omezené, a resumé, na kterém poslední relevantní údaj je několik měsíců starý, začíná vonět jako treska na poledním slunci. Pokud jste nezaměstnáni, pobírání podpory a hledání nového zaměstnání může zabrat několik měsíců a tento čas na resumé je potřebné vyplnit dalšími aktivitami, kde člověk může získat potenciální zajímavé zkušenosti pro budoucího zaměstnavatele –dobrovolnými funkcemi v neziskových spolcích či politických organizacích, absolvováním kurzu, drobným podnikáním apod. V USA i teď panuje u zaměstnavatelů podvědomé přesvědčení, že nezaměstnaní lidé jsou potenciální flákači a dlouhodobá nezaměstnanost je vinou jednotlivce, ne společnosti. (Mluvím ze zkušenosti, za posledních pár let jsem byla u mnoha přijímacích pohovorů a rozhodnutí v pozici manažera náboru).\nV Americe jste studovala MBA. Jak jste si vybírala školu? Je rozdíl ve studiu MBA u nás v Čechách a v Americe? Má vůbec ve světě hodnotu MBA z Čech nebo Slovenska? Doporučujete toto vzdělání?\nMBA školu (http://www.darden.virginia.edu/web/Home/) jsem si vybírala podle toho, zda je na seznamu elitní top třicítky v USA. Tyto školy jsou pekelně drahé (počítejte nejméně se 70 000 dolary jen školného, navíc podobná suma je ještě potřebná na životní náklady), ale mají absolutní návratnost, protože pozice, které zajišťují, platí 70-120 000 dolarů ročně při nástupu. Největší problém je se na ně dostat – vyžadují vysoké výsledky na standardizovaných přijímacích testech z matematiky a anglického jazyka, mají tisíce zájemců z celého světa a většinou mají přijímací pohovory, při kterých člověk musí prokázat, že svými předchozími zkušenostmi může obohatit studijní diskuze a také (nepřímo), ze je potenciálním budoucím školním sponzorem.\nBez možnosti si vzít půjčku na školné a bez pracovního povolení v USA je však návratnost této investice dost komplikovaná – je to spíše zajímavé pro lidi, kteří už měli nějakou předchozí pozici u americké konzultační firmy nebo korporace a potřebují se dostat na vyšší příčky někde v Evropských centrálách.\nJsem ráda, že jsem školu absolvovala, byly to nezapomenutelné 2 roky, kde jsem měla možnost se seznámit se skvělými lidmi z celého světa, získat nové perspektivy a nahlédnout do kuchyně, kde se wallstreetští finančníci učí svému řemeslu (například jak sestavit některé z tehdy nových vysoce komplexních derivátních cenných papírů postavených na realitních půjčkách, které byly módou nové finanční bubliny, která praskla v roce 2008 – pokušení této bubliny jsem po předchozích zkušenostech odolala).\nMyslím, že každý MBA program je užitečný, protože se lidé často naučí věcem, které by jinak získávali jen dlouhými léty praxe, ale ne každý program splní očekávání o tom, jaké kariérní dveře a příjmy se člověku otevřou po jeho absolvování. Pokud chcete vědět, jak zajistit lepší ziskovost vaší firmě, jak rozhodovat o potenciálních investicích nebo jak napsat business plán, jakýkoliv levnější MBA kurz v Čechách bude stačit. Pokud chcete být viceprezidentem některé Evropské banky, tak INSEAD nebo London Business School budou lepší investice.\nPracujete na vysoké pozici v Call centru jedné z největších telekomunikačních společností v Americe. Jaká je to práce?\nDo firmy Sprint, která je třetím největším mobilním operátorem v USA (přes 50 milionů uživatelů) jsem se dostala přes nábory konané na mé MBA škole. Tehdejší CEO firmy byl absolvent Harward Business School a byl přesvědčen (patrně pravdivě), že pokud do své firemní centrály v zemědělském státě Kansas nepřiláká manažerské kádry z elitních univerzit, tak firma nikdy nepřesáhne provinční parametry. Tato strategie pro něj určitou dobu přinášela úspěchy – firma rostla obrovským tempem, také díky fúzím a kombinacím s jinými firmami financovanými komplikovanými emisemi cenných papírů a dluhopisů. Problémem bylo, že hodně pozornosti se věnovalo finančnímu růstu, ale málo základnímu fungování produktu a zákazníci začali odcházet ke konkurenci, což se finančním trhům nedalo zatajit. Akcie firmy se propadly, firemní dluh a úroky se začaly podobat Řecku a top management byl vyměněn. Pro mne to znamenalo méně firemních dýchánků na golfových hřištích a více hodin tvrdé práce na předělávce nefunkčních logistických a zákaznických procesů, kde jsem měla konečně možnost uplatnit znalosti z mého luxusního studia.\nDnes je firma úplné jiná, než když jsem v ní začala – reputace na trhu a u zákazníků se vylepšila. Je příjemné pracovat ve firmě, kde člověk nemusí denně přemýšlet o etických parametrech rozhodnutí, etika je v DNA současného managementu.\nVěřím, že jako profesionál srovnáváte fungování call center v Americe a tady v České republice. Uděláte pro nás malé srovnání?\nJako firma děláme rozhodnutí o umístění call center v celém světě (máme call centra v USA, Kanadě, Mexiku, Filipínách, Brazílii, Rumunsku a Indii mimo jiné) a je evidentní, že kulturní specifika hrají velkou roli v tom, jaké výsledky lze očekávat a na kterou specifickou práci je určitý region výhodnější než jiný. (Indie je například lepší na tzv. psaný support – chat a e-mail, Filipíny zas na hlasový support). Určitá základní pravidla managementu call center však platí všude. Call centrum je jedno z pracovišť, kde lze nejlépe uplatnit kvantitativní management, protože statistické údaje jsou k dispozici na téměř všechno (a rozhodně musí být pravidelně analyzovány), ale bez patřičné pozornosti k “měkkým znalostem” se může call centrum pro firmu stát zdrojem problémů a eskalujícího nákladu. Když mám posoudit kvalitu managementu call centra, tak se dívám na dvě věci – jestli vedení rozumí tomu, jak různá rozhodnutí ovlivňují náklady (skoro každé rozhodnutí je okamžitě měřitelné v podobě různých statistických ukazatelů) a zároveň jestli je tyto kvantitativní možnosti nezaslepují a jestli nakládají se svými zaměstnanci jako s lidmi, ne jako s čísly. V zákaznické podpoře, nebo telefonickém prodeji je důležitá každá osobní interakce zaměstnance se zákazníkem. Zákazníci si nezaslouží mluvit s lidmi, kteří zní, jako když jsou v práci ze trest a jejich požadavky je zatěžují. Pokud je vaše odvětví jen trochu konkurenční, podobné zkušenosti se zákaznickou podporou mohou být dalším (a někdy i hlavním) důvodem, proč odejít ke konkurenci. V České republice jsou možná lidé zvyklí na nezdvořilý servis, ale ne v USA nebo jiných zemích Západní Evropy, které potenciálně české call centrum obsluhuje.\nMůžu na závěr jednu osobnější otázku? S manželem v Americe vychováváte dceru. Je rozdíl ve výchově dětí u nás a v Americe? Co se Vám v Americe na výchově líbí a co byste určitě našim rodičům doporučila?\nMyslím, že výchova dětí v Čechách teď prochází stejnými trendy jako v USA a v Západní Evropě. Mé dceři je 13 let, a když byla úplně malá, tak se mnoho mých příbuzných a známých v Čechách a na Slovensku podivovalo nad teorií výchovy dětí bez tělesných trestů, ale teď je to i v Čechách celkem běžné.\nVelkým trendem v USA je diagnostikovat děti s hyperaktivitou a poruchami pozornosti již v nejnižších stupních základní školy a předepisovat prášky. Školní zdravotní sestra a učitelé doporučovaly naši dceru už v prvním ročníku na vyšetření pro ADHD, protože byla dost “živá”. Psychiatr zhodnotil, že ji sotva registruje na spektru této poruchy, ale že někteří rodiče už v těchto situacích chtějí předepsat prášky, což asi vysvětluje jejich současný nedostatek na trhu, o kterém se momentálně píše v amerických mědicích. (My jsme zvolili výchovu bez prášků a dnes se jí ve škole daří dobře a nikdy neměla problémy).\nMonika Spencer (rozená Hromádková) je absolventkou VŠE v Bratislavě a Universtiy of Virginia Darden MBA v USA. V České Republice působila ve firmě TIS, která byla prvním oficiálním distributorem počítačů Apple a v roce 1993 založila a vedla kancelář firmy TIS na Slovensku. Byla také jedním z prvních zaměstnanců firmy Microsoft v Čechách a v roce 1996 se stala regionálním marketingovým manažerem pro Východní Evropu v oblasti OEM licencí. V USA pracuje pro mobiního operátora Sprint jako manažer call centra. Žije se svým manželem a 13ti letou dcerou ve státe Kansas.


NIVEA INTIMO ubrousky pro intimní hygienu 20ks | Pilulka.cz\nPro okamžitý pocit čistoty a svěžesti kdykoliv a kdekoliv. S výtažky z heřmánku a kyselinou mléčnou.\nJemná péče o intimní partie kdykoliv a kdekoliv.\nNeobsahují mýdlo ani barviva.\nVyzkoušejte také ostatní produkty značky Nivea, které naleznete v kategoriích Kosmetika, Ubrousky a Hygienické a čisticí potřeby.\nOriginální název: NIVEA INTIMO ubrousky pro int.hygienu 20ks č.80783


Jak poslat penize ze zahranici. sienacademie.nl\ndam vam penize\nPojištění schopnosti splácet úvěr ze stavebního spoření Kontakty. 800 207 207 Nonstop Jak poslat peníze do zahraničí? Zpět nahoru. Produkty Účty a karty Úvěry Hypotéky\nJak poslat peníze ze zahraničí (UK) do Čech? už rozebírají maminky na webu eMimino. Podívejte se na jejich rady a přidejte do diskuze své zkušenosti.\nJak přijmout platbu ze zahraničí? - Měšec.cz\nV prvním případě má smysl poslat jen nízké částky, které se jiným způsobem poslat nevyplatí, v případě cenného psaní často narazíte na omezení v počtu zemí, do kterých je lze poslat. Účet v zahraničí není drahý. Pokud máte častější příjmy ze zahraničí, jedním z řešení je …\nPR-leaders 18.4.2017 Jak poslat peníze do zahraničí a ze zahraničí co nejlevněji 2018-08-22T22:22:05+01:00 Ekonomika, Finance, Zprávy V dnešní době, kdy hranice mezi státy ani jejich vzdálenost už nehrají roli tak můžeme cestovat, pracovat nebo …\nNejlepší způsoby posílání peněz\neuropean crypto exchangewhat is bitcoin mining actually doingbitcoin magazinezle penizeco je kryptoměna bitcoinhd cryptocrypto gaplistek na penize neschopenkabitcoin cash freeblockchain size