Äratus oli juba kell 8:00. Rona viis meid kella 10'ks Henry Fordi muuseumi. Ise läks samal ajal trenni. Rona ei tulnud kaasa, kuna ta on juba kõik selle läbi teinud, mida meie tegema läksime.\nKõigepealt vaatasime filmi National Parks Adventure. Filmi treilerit saab näha SIIN. Aga see polnud lihtsalt tavaline film, vaid 3D ja kuna ekraan oli terve seina suurune (saab näha SIIN) siis oli see palju võimsam elamus. Selline tunne, et ise olid ka seal samas. Pärast filmi vaatamist hakkasin mõtlema, et Ameerikas on ikka palju kauneid paiku.\nPeale kino läksime õue bussi ootama, mis meid Fordi tehasesse viiks. Sõit sinna kestis umbes 10-15 minutit. Ning me nägimegi reaalselt ära, kuidas valmistatakse FORD F-150 masinaid. Nüüd ma tean, et Frankil on sama auto. Pilte seal muidugi teha ei tohtinud.\nLisaks tehasele vaatasime seal samas hoones ära ka kaks lühifilmi. Esimene rääkis Henry Fordi ajaloost, kuidas Henry Ford üldse hakkas autosid tootma jne.\nTeine film näitas, kuidas Ford F-150 kokku pannakse ning lisaks käis Fordi töötaja tänaval ja küsis inimestelt, kellel oli see auto, et kuidas neile see meeldib ja kas on midagi, mis võiks olla teisiti.\nSee film oli lahedam, sest kinosaalis oli reaalselt ka auto makett ja mõlemal küljel kaks robotit, mis tegid samu liigutusi kaasa, nagu ekraanil. Pluss kaasnes sellega lahe tulede show ja laserid. Ja kui näiteks robotid nö kinnitasid kruve või miskit sinna masina külge, siis meil toolid võppusid ehk siis see kõik tundus väga reaalne. Raske on seletada, oma silmaga peab ikka nägema.\nKoju tulles käisime siin samas Bellevilles käsitöö poes. See pidi suhteliselt uus olema ja seal oli natukene suveniiri nänni. Ma sain omale koju näiteks Belleville/Michigani magneti.\nKodus läks Jenny magama, ma voolisin jälle koos Zoe ja Henryga. Pärast voolimist läksin ka mina magama. Kui ülesse ärkasime, siis sõime õhtusööki ning suhteliselt kohe läksime Zoe ujumistrenni vaatama.\nMeie vanustel hakkas jälle pärast Zoe trenni ujumine, ehk siis me nägime Alliet. Aga no ainult niimoodi, et viisakas naeratus ja käe viibatus.\nJa mis eriti vinge, istusime siis rahulikult seal ujulas ja suht lähedal meile on need uksed, kust ujujad saavad riietusruumi, ehk siis nad peavad meile suhteliselt lähedale jõudma. Üks hetk vaatan, et oi näed, keegi tuleb jälle ujuma ja siis vaatan ja vaatan, et tuttav nägu. See oli SHELBY! Nii naljakas oli see kõik, sest ma nagu alguses kahtlesin, kas on tema ja siis niimoodi tegin sellist kahtlast lehvitust ja siis ta ka alguses vaatas meid, ei tundud ära ja siis lõpuks nägid seda muutust ta näos :D\nMeie suhtlus, rohkem vist endale panen selle kirja ,,Hey guys, what are you doing here'' Ma ütlesin, et tulime külla. Ning, et tore näha, et ta ikka ujumisega tegeleb. Ta ütles, et jah, kuigi ma pole selles hea, aga ma teen seda ikkastki :D Tegelikult on ta jumalast hea ujuja.\nJa ma kiitsin veel 2x tema soengut, sest see sobis talle megalt. Poisipea suht ja selline sinine pea, mis oli suht kulunud, ehk siis ei kriiskanud ja nägi suht loomulik välja kui sinine pea üldse saab loomulik välja näha :D\nÕhtul proovisin oma asju pakkida, Jennyl käis telekas jälle see nõme seriaal, kus naine valib omale mitme mehe seast selle õige. Lihtsalt õudukas saade, eile näiteks oli see naine ühe mehega mehe vanemate pool ja siis käitusid nagu naine olekski koos selle mehega, aga mul oli peas ainult see mõte, et järgmine päev läheb teise mehe pere juurde ja kõik kordub otsast peale :D Miski hajutas meie tähelepanu seriaali lõpus nii, et me ei näinud, mis seal toimus ja siis ma muidugi ütlesin Jennyle, et mis asja, juba sai läbi v? Mis seal lõpus oli, tagasi saad kerida v? Ta siis naeris, et mulle ei pidanud see seriaal üldse meeldima ju :D\nPeale seda hakkas jälle mingi paaride saade. See tundus väga huvitav, seega vaatasime veel selle ka ära enne magama minekut.\nNoormehed ja naised olid kõik kokku elama pandud ja enne saatesse tulekut oldi nende vastuste/iseloomu jms pealt neile kõigile määratud partner. Ning selles ongi siis saate võlu, et nad peavad selle õige ise leidma. Iga saate lõpus valivad nad endi seast paari, kes nende arvates on siis see õige ja kokku loodud ning kui nad arvavad õigesti, siis saab see paar minna koos puhkama. Ja iga kord, kui nad valesti arvavad, siis kaotavad nad teatud summa kogu suurest võidusummast. Vist oli kokku miljon dollarit. Aga ilmselgelt väheneb see päris palju, sest ka see osa, mida meie vaatasime, ei arvanud noored õigesti. Selle paari jaoks oli see muidugi väga traumeeriv, sest kõik teised olid juba paarid ja nemad peavad siis ju hakkama omale uut ''hingesugulast'' leidma nende paaride seast.\nJenny ei suutnud vastu panna ja hakkas oma krõpse sööma ning reklaamipausi ajal tõin ma veel külmkapist Kirju koera ja sõime selle ka ära. Kell 23:00 õhtul, olen omale kellaaja kirja panud :D\nJõhkralt külm oli seal saalis, me muidugi eriti õhukeselt riides\nAinus pilt siis sellest hoonest\nOstsin võtmehoidja ka\nEnamus olid lihtsalt nimedega, aga kuna ilmselgelt minu nime polnud, siis ostsin sellise\nPärastlõunased tegevused :D\nTahtsin kooli ees olevast tervitusest pilti teha ja muidugi see ebaõnnestus, siiski on enamus tekstist näha!\nViimane kord selles ujulas..\nNii nutikas pult ongi, lisaks pidi sellega rääkida ka saama, aga seda ma ei proovinud :D\nHommikul ärgates oli Rona lastega trennis. Ma sõin oma hommikusööki toas, Jenny läks õue. Ma läksin ka siis õue istuma, mõtlesin, et hea on küüsi lakkida. Olime siis niisama, raadio käis ja siis järsku tuli maja nurga pealt noormees trimmeriga trimmerdama :D Me kuulsime küll muruniidukit, aga me ei teadnud, et nad meie maja muru niidavad. Sellised asjad vajavad veel harjumist. Siin on see nii normaalne, et keegi käib sul niitmas, põõsaid lõikamas, terassi ehitamas, basseini puhastamas jne.\nLõunal käisime viimast korda Targetis, sest mul oli vaja veel paari asja osta. Target asus aga sellises kompleksis, kus oli veel lisaks ka näiteks Old navy, Kohl's ja veel paar teist riidepoodi. Kuna plaan oli, et lähme ainult Targetisse, aga tahtsin väga Kohl's'i ka minna, siis käisime sealt Jennyga ruttu läbi. Loomulikult leidis hoopis Jenny endale sealt pluusi. Kohl's oli mu esimese hostema üks lemmikutest poodidest ja mulle hakkas ka meeldima.\nNaljakas oli see, et Targetis sain ma kõige varem oma ostudega valmis. Seega läksin ostsin Starbucksist juba joogigi ja igaks juhuks otsustasin väljas käia ja vaadata, ega nad autosse pole läinud. Auto juures ei näinud kedagi ja siis läksin sisse tagasi. Sel hetkel just nägin neid kassas ning nad naersid, et neil oli juba plaan kõlaritesse lasta, et kus ma olen :D\nTegelikult oleksin ma väga vabalt võinud kõige viimasena oma shopingu lõpetada, aga kuna teadsin, et Rona ja lapsed ei jaksaks oodata, siis utsitasin ennast takka, et kiiremini teeks.\nTargetist läksime otse bowlingut mängima. Ma skoorisin täiega - kõigile tegin pähe!\nÕhtul, kui Jenny pesemas käis, leidsin ma telekast isegi Rizzoli ja Islesi seriaali, aga kuidagi ei tulnud seda tunnet, et tahaks vaadata.\nMingi aeg tegin oma check-in'id ka ära ja käisin all, sest ma polnud veendunud, kas sain ikka õigesti tehtud. Saatsin veel oma pileti Rona emailile, et ta selle välja prindiks. Samal ajal tuli maakler Jessica külla. Tean, sest lasin ta veel ise sisse. Naljakas, korraks oli selline tunne, nagu elaks ise seal.\nTa tuli Rona ja Frankiga enne maja müüki panekut vajalikest asjadest rääkima, pabereid täitma.\nPärast, kui ise pesemas ära käisin mõtlesin, et võiks ikka viimasel õhtul ära kasutada seda võimalust, et telekast saab nii palju filme tasuta vaadata. Kui filmi valisin, siis hakkas just Jessica ära minema. Panin isegi kellaaja kirja, millal ta ära läks - 22:15. Kuna meie mõlema jaoks Jennyga oli see nii veider, et maakler nii hilja oma tööd teeb :D Kohe tuli ka Frank meie toast läbi, tegi mulle kalli ja jätsime jälle nägemiseni.\nOtsustasin Tuhkatriinu filmi kasuks ja Jenny, kes alguses mõtles magama/telefoni minna, hakkas ka koos minuga vaatama. Kartsin, et talle äkki film ei meeldi, nii, et paar korda küsisin, et kas vaatab ikka filmi. Filmi lõppedes ütles ka õnneks, et väga meeldis see film.\nIlmselt peale filmi kuulasin ma veel telefonist muusikat ja vaatasin pimedas toas ringi, mõlgutasin omi mõtteid. Minu tavaline igaõhtune rutiin :D\nTahtsin sellest noormehest pilti teha salaja, niidab seal batuudi juures\nMinu kallis, eelviimane kord :D\nHenry lubas King'ile ära teha, ehk siis Jennyle\nNagu mainitud, siis läks hästi..esimeses mängus.. :D\nPostitaja: Ulla-Riin kell 2:46 PM Kommentaare ei ole:\n12.07-17.07.16 I Applebees, shoping, maja otsing\nHommikul oli Zumba Heidiga. Loomulikult oli see suurepärane. Peale trenni käisime basseini ääres päevitamas ka.\nTagasiteel sõitsime veidi teist radapidi, et ühte maja väljast vaadata. Aga nagu Rona juba eeldas, siis see maja neile ei sobinud, sest täpselt maja taga oli kõrgpingeliin.\nKoju jõudes sättisime ennast valmis ja läksime Applebeesi sööma, sest see oli üks koht, kuhu ma kindlasti minna tahtsin. Nimelt sõin ma eelmine kord USAs käies seal Caesari salatit, mis oli väga hea. Ning meile mõlemale Jennyga maitses maasikalimonaad, seega tellisime ka selle. See on väga maitsev, tavaliselt ju eeldad, et limonaad on gaasiga jook, aga see on ilma. Ning no muidugi, Ameerikas on ju tasuta refill, seega nautisime ikka täiega :D\nKodus pesin pesu ja proovisin Targetist ostetud asju omale veel selga. Öösel välku lõi ja müristas.\nEnne põhirooga tellisin mina sibularõngad (õnneks aitasid teised süüa) ja Jenny juustupulgad, kes mõtleb, et tavalised Pik-Niku juustupulgad, siis kliki SIIA\nSiit ei saa arugi, kui palju seda sööki tegelikult oli\nMinu ja Jenny klaasid, kui oma söögiga lõpetasime :D\nÄratus oli juba kell 8:00, sest 9:30 tulid maakler ja fotograaf majast pilte tegema. Ma olin juba 6:45 üleval, sest nägin halba und. Muidugi oli see tulistamisega seotud, sellepärast vist, et siin USAs muud ei kuulegi, kui keegi jälle tulistas kedagi.\nEnne fotograafi tulekut oli mul meel päris kurb, et maja maha müüakse jms, aga pärast mõtlesime mõlemad Ronaga, et nüüd on täitsa põnev neid pilte oodata.\nPeale ühte otsustasime kinno minna. Mina ja Jenny vaatasime filmi ,,Mike and Dave need wedding dates'' ja Rona vaatas lastega mingit multikat. Film oli nagu oli :D Mina vaatasin kogu aeg ekraanile, Jenny vahest ei suutnud, aga pärast rääkis, et parim film, mis ta näinud on, et kogu aeg naeris ja isegi telefoni ei tulnud vahepeal pähe kotist välja võtta.\nTore oli üle pika aja kinos käia nii, nagu üldjuhul käiakse - sööd popcorni ja jood oma jooki. Pluss pole meil kunagi nii häid toole olnud, neid sai lausa reguleerida. Ja kinopilet oli ainult 5$, pärast Rona rääkis, et kolmapäeviti vist pidigi odavam olema, ehk siis meil vedas ikka täiega. Valisime õige päeva.\nTagasiteel käisime IKEAst läbi. Nii kahju ikka, et Eestis IKEA't pole. Jenny näiteks vaatas juba asju, mida omale ühikasse osta, sest Austrias on IKEA olemas.\nÕhtul olin all läpakas ja Jenny tuli järsku ütlema, et ta vaatab America's Got Talent ja, et seal on eestlane. Ma teadsin juba siis, et ta räägib Vello Vaherist. Tulin siis temaga koos vaatama. See oli teine voor ja ta sai jälle edasi, mis on väga tore. Jennyle meeldis ta naine. Ning jälle lisas ta juurde, et eestis on enamik vist blondid, sest kogu aeg ainsad eestlased, keda ta näeb, on blondid.\nÕhtul ei saanud üldse vara magama, sest me rääkisime nii pikalt lihtsalt maast ja ilmast. See on ka hästi lahe, et meil on paljud sõnad sarnased. Näiteks kui räägime millestki ja ingliskeelne sõna ei meenu, siis ütleme alati igaks juhuks emakeeles ning üldjuhul teame kohe, millest jutt käib.\nPluss rääkisime me millegipärast sellest, et mis marjad ja puud tal aias on ning millised mul vanaema juures ja kõik klappisid.\nNo ikka pidin Zac Efroni ka siia panema\nOeh, see oli ikka üks eriti haige film :D\nÜritasin saalist pilti teha\nEndiselt olid seal eestikeelsed raamatud\nHenry avastas jälle Snapchatti\nMeil naabrid hakkasid omale verandat ehitama, seda puidust paremal käisid professionaalid tegemas, aga peretuttavad hakkasid seda vasakpoolset ala ehitama. Nagu natuke näha, siis üritasid nad laduda telliskividest ääred sellele ''platsile''. (No antud pildil on see juba koost lagunenud)\nToo pilt on tehtud kinost tulles. Hommikul nad ladusid seda äärt ja juba siis ma hoidsin kätega pead kinni, sest nad ei pannud mingisugust tsementi kivide vahele, nad arvasid, et müür püsib ise püsti :D Nagu appi :D :D\nIga kord kui me laua taga sõime Ronaga, siis rääkisime, et tahaks minna ja õpetada neid, aga no kuidas sa lähed täismehi õpetama. Õnneks on nad nüüd targemad. Teist korda ladudes kasutasid tsementi ja tundub, et varsti saavad lõpuks valmis oma asja.\nNüüd ma täitsa mõistan, miks siin USAs igaks asjaks eraldi inimesed kohale kutsutakse - inimesed ise ei oska ja neil puuduvad vajalikud teadmised.\nÄratus oli kell 9:00. 10:15 istusime juba autos ja sõitsime spordikeskuse poole. Mulle on isegi need autosõidud meeldima hakanud, sest väga tihti teeme me omale kohvi kaasa ja alati raadio mängib ning siis laulame kõva häälega kaasa, kui laulu teame.\nTrenniks oli Dance Jam, treenerit polnud varem näinud, Summer. Ta oli puhkusel 2 nädalat ja ma pean ütlema, et tore, et ma ta ära nägin. Lihtsalt suurepärane inimene. Rääkis, et ta sai omale just breketid, et tunneb ennast nüüd nagu 15-aastane. Ja mis on huvitav, ta näebki väga noor välja ning ta on heas vormis AGA tal on ka VIIS last. Uskumatu.. kõige väiksem pidi olema 1-2 aastane.\nNeid USA trenne hakkan raudselt igatsema, nii head. See on ka mõnus, et treenerid panevad tuled hämaramaks.\nMa nüüd pean vahepeale rääkima, et meil oli juba eelmine nädal plaanis kokku saada Anna ja Alliega (tüdrukud ujumast). Leppisime siis päeva kokku ja päev enne, kell 22:00 õhtul, saatis Anna Jennyle sõnumi, et Alliel on järgmine päev tegemist, et ei saa kokku saada. Ja siis juurde lisas, et ta ise on järgmine nädal (ehk siis praegu) laagris. Ja siis ise postitavad Snapchati pilte, kuidas nad shoppamas käivad.. Ühesõnaga nad oleks leidnud raudselt oma üli kiires päevakavas meie jaoks aega, kui tahtnud oleks.\nMe siis mõtlesime, et olgu, nendega enam ei plaani midagi, et kirjutame Asiale. Asia oli lihtsalt üks tore tüdruk, Jenny sõbranna rohkem, neil oli mingi tund koos koolis. Ja me mõlemad Jennyga mõtlesime, et Asia on sellist tüüpi, et kui midagi kokku lepime, siis tema peab oma lubadust, sest näiteks Jenny räägib alati, kuidas Asia tahab temaga endiselt rääkida Skypes jms.\nEsialgne plaan oli temaga kokku saada peale seda, kui spordikeskuses ära käime. Aga lõpuks jäi jutt nii, et ta annab teada, kuhu me sööma lähme ja mis kell, sest tal on vaja viimase minuti shoping teha enne reisi?! Selline jutt jäi eelmisest õhtust ning loomulikult ei ole ta mitte midagi öelnud. Täiesti jube, ma ei saa midagi sinna parata, USAkad on meile täieliku pettumuse valmistanud. Nii kopp ees sellistest inimestest.\nJenny kirjutas talle snapi pikema teksti, kuidas Austrias inimesed vähemalt annavad teada, kui ei saa plaanidest kinni pidada ning siis kustutas ta igalt poolt sotsiaalmeediast ära.\nJenny tuletas mulle meelde, et kui me tema lahkumise puhul väljas söömas käisime, siis need samad tüdrukud olid ka seal ja siis oli jutt, et me tuleme 2018. aastal tagasi USAsse, saame kokku, teeme seda ja teist. Ning nüüd me tulime 2 aastat varem tagasi ja juba praegu neid ei koti.\nKuna Ronal olid oma plaanid tehtud, siis viis ta meid spordikeskusest Twelve Oaks ostukeskusesse ja läks ise sakslasest sõbranna juurde. (Sest sakslased vähemalt peavad oma lubadustest kinni, ha-ha)\nVeidi peale nelja tuli ta meile järele. Sealt läksime otse Wyandotte'i kooli ujulasse, sest Zoe'l oli seal ujumisvõistlus. Ning mis kõige lahedam - ma olen seal ise ka ujumisvõistlustel käinud! SIIN postituses on isegi pildid sellest ujulast, nii lahe :) Aaa, ja seal pildil on 2 tüdrukut, see oranzi pluusiga on praegu rase. Üldse on väga paljud meie koolist praegu rasedad või juba lapse saanud, Ameerika, halleluuja :D\nKahjuks pole meil Zoe'ga sama treener, aga ma nägin oma matemaatika õpetajat. Tal ongi kaks ametit - treener ja mata õpetaja. Ma ei läinud talle muidugi midagi ütlema, sest ta oli teiste treenerite juures ja see oleks lihtsalt väga imelik olnud, ta niikuinii ei mäletagi mind. Aga tore oli ikka tuttavat nägu näha.\nVõistlustelt koju sõites helistas Rona ühte pizzakioskisse ja tellis pizza. Mina läksin neile järele ja andsin dippi ka, 2$, kuigi Rona ütles, et siis ei pea andma, kui ise järele lähed. See noormees, kes mind teenindas ütles ka, et pole vaja, aga ma ütlesin, et ma tahan :D Tundus imelik mitte anda, kui tšekil oli see koht, kuhu kirjutad, et palju annad.\nKodus sõime pizzat ja siis pidid lapsed magama minema, ise tulime ka ülesse ära. Jenny hakkas telekat vaatama ja mina blogi kirjutama.\nPeale trenni jälle snapchati filtriga pilt\nJa just sellise vaatepildi pärast mulle ei meeldi Forever 21's shopata\nliiga palju riideid, tekitab pigem stressi\nMu nimi on õigesti kirjutatud!!! Ilmselt sellepärast, et ma igaks juhuks ütlesin, kuidas kirjutada\nElusees ei ostaks ka soodukaga omale seda Michael Korsi võtmehoidjat, ma sain Calvin Kleini koti ka soodsamalt :D\nSee vasakpoolne kott on tegelikult varasemast shopingust ja kõik saavad vist aru, mis seal parempoolses kotis on. Vihjeks ütlen, et see ootab sügist :D\nZoe oranzi mütsiga kolmandal rajal, kusjuures sama ujumismüts, mis meilgi oli. Ma tegelt filmisin ka ühte tema ujumist, aga siia ei lase panna.\nPeale hommikusööki läksime shoppama. Me käisime Birch Run Outlet ostukeskuses. Ja holy smokes kui head diilid seal olid, mamma mia :D See outlet mall oli jõhkralt suur. Ning nagu ma ka oma emale juba mainisin - ma peaksin teenima aasta tütar 2016 tiitli, sest absoluutselt igasse poodi minnes hakkasin ma vaatama, mida oma kallile emale osta saaksin. Kahjuks pean ikka ära mainima, et rohkem asju ostsin endale.\nAutoga koju sõites andis maakler teada, et majast tehtud pildid on valmis nii, et koju jõudes hakkasime neid vaatama. Pildid on lihtsalt imelised, selline tunne, et see maja läheb nagu soe sai :D Ainuke mure on see, et õues pole palju ruumi.\nJep, jälle Starbucks, aga Eestis ma niikuinii ei saa ühtegi caramel frappuccinot\nAinus pilt, mis ma tegin shopates\nSee oli päev mil käisime jälle maju vaatamas. See oli naljakas, et Frank tahtis autos täitsa taga istuda, Zoe kõrval. Ehk siis mina sain istuda täitsa ees nagu tavaliselt, kui Franki pole.\nEsimene maja oli täielik müsteerium. Nimelt kohale jõudes veel meie maaklerit polnud ja seega istusime autos. Samal ajal nägime, et üks teine perekond vaatab oma maakleriga seda sama maja. Üks hetk tulid nad oma autode juurde ja maakler tuli küsima, et ega me pole selle maja elanikud. Kui eitava vastuse andsime, siis läksid nad oma autode juurde, 10m meist.\nNatukese aja pärast tuli meie maakler kohale, tulime kõik autost välja, et hakata maja poole minema. Ning siis ütles see teine maakler meile, et majja sisse ei saa, kuigi uks on katki, et keegi oleks nagu sissemurdnud. Lisaks, et keegi uksele ei tule. Läksime siis ise maja kaema ja näiteks oli garaaži aken katki ning garaaži uks oli mõlkis ning seal samas seisnud auto nina oli täitsa sodi. Väga võimalik, et see sama auto mõlkis selle ära.\nKuna see kõik tundus kahtlane ja kõhe, siis läks maakler üksi uksele koputama ning kuna keegi uksele ei tulnud, siis tuli meie juurde tagasi. Me vaatasime natukene väljas ringi, bassein oli sellel majal mega ilus. Lõpuks tahtsid teised ka seda katkist ust näha ja Henry proovis ust lükata ja see oli lahti. Mina lähedale ei läinud, aga maakler oli seal samas ja ütles, et keegi on laua ukse ette lükanud, et enne kui ta koputamas käis, siis seda seal ei olnud. Pärast seda lasime sealt ruttu jalga. Väga kahtlane.\nVäga kahju oli, et selle majaga nihu läks, sest see asus jõõõhkralt ilusas naabruskonnas, kõik majad ümberringi olid täiega ilusad.\nKokku käisime vaatamas nelja maja ja viimane meeldis kõigile. Me juba arvasime, et sinna nad ka kolivad, aga täna selgus, et ikka ei sobi.\nÕhtul kui lapsed magama läksid, käisime meie Jenny ja Ronaga Meijeris. Tahtsime mulle kondentspiima ära osta, et kirjut koera teha. Nägime Jennyga Amberi venda ka, töötas Meijeris.\nÕhtul hilja tegin kirju koera valmis, et järgmine päev süüa saaks. Nüüd nägid lõpuks kõik ära ka, mis see marmelaad on. Eelmine kord USAs olles arvasid kõik, et see on lihtsalt veidi paksem moos.\nÜhe maja taga oli selline veekogu\nKöögist avanes vaade sellele samale veekogule\nTeise maja taga oli võrkkiik\nSee oli viimane maja\nSel hetkel ma mõistsin, et meile on ka koju uhmrit vaja. Ja ma tean, et parempoolne pilt pole eriti isuäratav, aga selline see kirju koer juba on\nPäev, mil magasime lõpuks pikalt, kell 11:00 ärkasime alles üles. Ja veel üks huvitav fakt, ma ei söönudki hommikuks bagelseid, vaid hoopis puuviljasalatit.\nPeale lõunat hakkas Jenny šnitlseid valmistama. Ma aitasin kartuleid koorida ja tema salati jaoks tomatit hakkida. Sellises suures köögis nagu siin on, on väga hea kokata. Taustaks kuulasime SkyPlusi.\nÕhtusöögiks sõimegi siis Jenny valmistatud šnitsleid kartulitega ja magustoiduks minu tehtud kirjut koera.\nPeale söömist jäin ma laua taha istuma ja otsustasin, et tahaks Play-Doh'ga voolida. Henry ja Zoe liitusid ka üsna pea. Ning kui lapsed pidid magama minema, siis liitus Jenny minuga. Ikka väga ajas naerma, kui Rona käskis lastel enda järelt ära koristada, aga mina ütlesin, et ei, pole vaja, ma koristan ise, kui ma lõpetan :D No ja see hetk, kui Jennyga sattusime nii vaimustusse ja ma rääkisin oma ,,koogist'' ja tema, et ,,vaata kui uhke hommikusöök'' :D\nKuna me ei käinud üldse päeval õues, siis läksime peale voolimist naabruskonda jalutama. Käisime jälle ka järve ääres, seekord tegime üksteisest pilte.\nRona ostis eelmine päev Meijerist ananassi ja ma arvasin, et sellest võiks pilti teha ja instagrami postitada. Jenny arvates oli see kõik väga naljakas :D Lisaks pildile veel filmis ka mind ja vaatas siis 100x oma snapchati storyt :D\nRona tegi küpsiseid\nVihane tagumine käis\nJõhkralt head kartulid olid\nMuidugi üks snapchati filtriga pilt jälle :D\nÜhe maja ees lehvis\nFacebooki panin ka selle\nPostitaja: Ulla-Riin kell 10:23 PM Kommentaare ei ole:


Mart Maasikrand osales Norras mägisel ultrajooksul – Jooksja\nMart Maasikrand osales Norras mägisel ultrajooksul\n6. juuni. 2017 /\nMart Maasikrand koos norralasega, kes andis mägise ultrajooksu stardi. Foto: erakogu\nPolaarmaratonide ja -ultrajooksude koguja Mart Maasikrand osales 3. juunil Norras 50 miili ehk 80 km pikkusel The Arctic Triple Ultra Trail jooksul, mille läbimiseks kulus tal ligi 15 tundi.\nMaasikrand ise mainis, et pool distantsist oli rohkem mägironimine, sest tõusumeetreid kogunes lõpuks 3500 ehk sama palju võis tulla ka laskumist, mis lõppkokkuvõttes asja kergemaks ei teinud. “Raja tehnilisust näitab seegi, et võitja, maalimas tuntud ameeriklase Rob Krari kulutas raske distantsi peale 9 tundi ja 43 minutit,” rääkis Maasikrand ajakirja Jooksja Jooksuportaalile.\nEestlase enda lõpuajaks kujunes 14:55.45, mis andis 22 startinud ultrajooksja seas 11. koha. “Eks ta raskeks muidugi läks, eriti lõpuosa, kuid katkestama ei kippunud. Eks ma olen ultrajookse teinud ka juba, samuti neid, mis rohkem aega võtavad. Seekordse jooksu tegid raskeks just tõusumeetrid ja laskumised ning lumi,” kirjeldas Maasikrand. Ta kogub polaarjoone taga jookstavaid maratone ja ultraid. Kokku on Maasikrannal polaarmaratone nüüd seitse.\nEnne paari nädalat Mart Maasikrand tõsisemat jooksmist ette ei võta, sest organism vajab nii pikast ja raskest ultrajooksust taastumiseks aega. “Paari nädala pärast ehk teen pikema jooksuotsa, seni käin ujumas, sõidan jalgrattaga ja sörgin kergelt. Igapäevaste toimetustega saab juba paari päeva pärast vabalt hakkama,” sõnas Maasikrand. Kas selline raske katsumus jooksuisu ära ei võta? “Natukeseks ajaks on rahu majas ja mingisuguseid hulle maastikujookse ei taha niipea teha,” tunnistas Maasikrand.\nSama ultrajooksu raames avanes osalejatel oma võimeid proovida ka 100 miili ehk ligi 161 km pikkusel ja 24 km pikkusel distantsil. 100 miili jooksu võitis norralane Hallvard Schjølberg ajaga 21:47.01. 24 km jooksu võitis norralane Daniel Carløy Skjønsfjell ajaga 2:30.19.


Mida näitab kreatiniini ja uurea sisaldus veres? - Spasm - May\nKreatiniin on jääklämmastiku oluline komponent (see moodustab 2,5–7,5% kogu jääklämmastikust). Kreatiniini süntees toimub lihaskoes lihaste kokkutõmbumise protsessis kreatiinfosfaadi lagundamise teel, vabastades osa energiast, mida kasutavad kontraktiilsed kiud, aga ka ülejäänud anorgaaniliste fosfori- ja veemolekulide osa.\nKuna kreatiniin on lävepiirkonnata aine (filtreeritakse neerude glomerulites ja ei allu reabsorptsioonile (reabsorptsioonile) ega eritub tuubulites), eritub see uriiniga. Kreatiniini tase veres ja uriinis määratakse peamiselt lihasmassi ja neerude eritumise võime järgi. Kreatiniini kontsentratsioon praktiliselt tervete täiskasvanute vereplasmas on suhteliselt konstantne, meestel on see pisut kõrgem, mida seostatakse neis esineva lihaskoe suurema mahuga võrreldes naistega. Tuleb meeles pidada, et lisaks kehas esinevale endogeensele kreatiniinile on reeglina ka eksogeenne kreatiin, mida saadakse peamiselt lihatoodetega. Seerumi kreatiniini tase sõltub vanusest (laste kontrollväärtused on oluliselt madalamad). Rasedatel naistel on kreatiniini kontsentratsioon füsioloogiliselt vähenenud (40%) veremahu suurenemise, neeruplasma voolu ja filtratsiooni suurenemise ning kreatiniini kliirensi suurenemise tõttu, eriti raseduse II ja III trimestril..\nKui kreatiniini tase on tõusnud (hüperkreatineemia)?\nSuurenenud kreatiniini sünteesi korral:\nmehaanilised, operatiivsed, massilised lihaste kahjustused;\nlihatoidu ülekaal dieedis;\nsuurenenud lihaste töö.\nEritusfunktsiooni rikkumise korral:\nnefrotoksiliste ravimite (elavhõbedaühendite, sulfoonamiidide, tiasiidide, aminoglükosiidide rühma kuuluvate antibiootikumide, tsefalosporiinide ja tetratsükliini, barbituraatide, salitsülaatide, androgeenide, tsimetidiini, trimetoprimi-sulfometoksasooli) võtmine\nKui kreatiniini tase on madal (hüpokreatinineemia)?\nRasedus (eriti 1. ja 2. trimestril).\nBiokeemiline vereanalüüs on üks laboratoorse diagnostika meetodeid, mille tulemused võimaldavad hinnata erinevate elundite töö kvaliteeti ja tuvastada neis patoloogiate olemasolu. Biokeemilise vereanalüüsi üks olulisi näitajaid on kreatiniin - see on kreatiini metabolismi lõpptoode, selle sisaldus veres peaks olema proportsionaalne patsiendi lihasmassiga. Kreatiniini taseme uuring on ette nähtud juhuks, kui arst kahtlustab, et patsiendil on neerufunktsiooni patoloogia.\nKui vajate kreatiniini biokeemilist vereanalüüsi, siis teadke, et see näitab selle aine üldkogust kehas - see sõltub neerude, maksa ja luustiku lihaste seisundist. Kui selle tase on suurenenud, siis näitab see neerude kaudu organismist väljutamise protsessi rikkumist. See juhtub, kui üle 50% nephronitest on kahjustatud. Samuti võib kreatiniini tase ületada normi, kui:\nSamal ajal näitab kreatiniini taseme langus nälgimist ja sellega kaasnevat lihasmassi vähenemist või ebapiisavat valkude tarbimist. Samuti märgivad arstid raseduse 1. ja 2. trimestril kreatiniini sisalduse vähenemist veres.\nVere biokeemiline kreatiniin: aine sisalduse määr\nErinevate patsientide kategooriate puhul on kreatiniini biokeemia tavaliselt:\nNäitajate selline erinevus on tingitud erinevast lihasmassist. Kuid tasub pöörata tähelepanu ka mitte ainult analüüsinäitajale endale, vaid ka selle stabiilsusele. Kui sportlasel või elukutselisel sportlasel on suurenenud kreatiniini tase, kuid samal ajal on see püsiv, on see normi variant..\nMeie kliinikus töötavad kõrge kvalifikatsiooniga spetsialistid ja kõik bioloogilise materjali analüüsid tehakse kaasaegsete seadmete abil. Kui helistate kohe, saate kreatiniini vereannetuse tellida teile sobival ajal ja soodsa hinnaga!\nKuidas saada kreatiniini sisaldust õigesti, ettevalmistamine analüüsiks\nKuidas saada kreatiniini testi, et tulemus oleks õige? Vältige eelmisel päeval kehalist aktiivsust ja valgurikkaid toite. Analüüs võetakse tühja kõhuga, võite juua vett.\nMõnikord on vaja kontrollida kreatiniini sisaldust. Mis see aine on? See on lõpptoode, mis moodustub valkude metabolismi käigus.\nKreatiin sünteesitakse neerudes, kõhunäärmes ja maksas, inimese lihastes, sellest saab kreatiinfosfaat. Kui see laguneb, vabaneb inimesele vajalik energia. Tänu sellele energiale saavad närvi- ja lihasrakud normaalselt funktsioneerida. Kreatiini sisaldus veres on kõigil inimestel erinev, see sõltub inimese lihaste hulgast, seetõttu on naistel sama arv (vähem) ja meestel teised. Kreatiniini sisaldus veres ei sõltu tema elustiilist, see ei muutu ka päeva jooksul. Keha eemaldab selle uriini abil. Kuid kui inimesel on neerudega midagi valesti, suureneb kreatiniini kogus. Seetõttu palutakse tal sageli selleks, et teha kindlaks, kas inimese neerud töötavad hästi, kontrollida kreatiniini taset..\nKreatiniini sisalduse määramiseks veres tehakse vereanalüüs. Kas inimene vajab seda uuringut või mitte, otsustab arst.\nPõhjalik uurimine on vajalik, kuna patsient otsustas hakata neeru doonoriks.\nArst soovitab inimesel arendada neeru- või lihasüsteemi haigusi.\nSpetsialist, tuginedes järgmistele sümptomitele, arvab, et patsiendil on kreatiniini kontsentratsioon veres suurenenud: tal on hingamisraskused, valutavad alaseljavalud, ilmneb raskustunne, inimene kurdab väsimust, tal on segadus.\nNeerufunktsiooni häirete sümptomid on kõik: patsiendil on unehäired, nõrkus, ta väsib kiiresti, ei söö hästi, tekivad randmete ja näo tursed, urineerimise probleemid (põletustunne, katkendlik), naine muutis värvi, muutus vahutavaks, valutab nimmepiirkonnas. jne.\nKuidas korralikult valmistuda, kui teile on ette nähtud kreatiniini test? Järgida tuleb mitmeid punkte:\n2 päeva enne testi ei toimu füüsilist tegevust, s.o. peate loobuma sobivusest, tantsimisest, treenimisest, joosta ei saa, raskusi tõstke. Enne kliinikusse minekut ei saa te kiiresti treppidest ronida ja ennast kuidagi laadida.\nÕhtul enne kreatiniinitesti tegemist ei tohiks süüa rasvaseid toite või vähemalt vähendada nende kogust nii palju kui võimalik. Samuti pole ebasoovitav süüa toite, milles on palju valku. Päev enne läbivaatust ei tohiks te juua alkohoolseid jooke, kuritarvitada kohvi ja kanget teed.\nVere analüüsimiseks võetakse tühja kõhuga, mis tähendab, et vähemalt 8 tundi ei tohiks inimene midagi süüa, kuid parem on, kui toidust hoidumine on pikem (10–12 tundi)..\nHommikul enne testide tegemist ei tohi te juua teed ega mahla, samuti kohvi, kuid on lubatud juua natuke vett ilma gaasita.\nVõimaluse korral tasub ravimitest loobuda. Sellest saate oma arstiga eraldi rääkida. Te ei saa juua ja valuvaigisteid, mille tõttu test võib olla vale. Need on fenatsitiin, aminopüriin, mõned põletikuvastased ravimid.\nEnne testile minekut ei tohi suitsetada 1-2 tundi ega vähemalt 30 minutit.\nVere loovutamise ajal ei tohi muretseda, enne seda peate vähemalt veerand tunni rahulikult puhata ja rahulikult istuda..\nUurimismeetod Jaffe kineetiline meetod\nKreatiniin on valkude metabolismi lõpptoode. Moodustatud kreatiini ja kreatiinfosfaadi lagunemisel. See filtreeritakse neerudes vabalt, ilma reabsorptsiooni ja eritiseta tuubulites. Kreatiniini sisaldus veres sõltub soost, vanusest, lihasmassist. Meestel on kontsentratsioon märgatavalt suurem kui naistel; eakatel väheneb kreatiniini süntees.\nKreatiniini tase peegeldab neerufiltratsiooni seisundit - selle halvenemisega kreatiniini tase tõuseb. Võimaldab teil hinnata neerupuudulikkuse astet.\nSamuti on kreatiniini taseme järgi seerumis ja igapäevases uriinis võimalik kindlaks teha glomerulaarfiltratsiooni kiirus, mis on oluline glomerulonefriidi diagnoosimisel..\nSamuti on see analüüs ette nähtud enne ja pärast hemodialüüsi protseduuri. See võimaldab arstil näha, kui tõhus on protseduur olnud. Neeruhaigusega patsientidele tehakse seda testi regulaarselt, et jälgida nende funktsiooni. Analüüsi sageduse määrab arst sõltuvalt patsiendi tervislikust seisundist, ravikuuri individuaalsetest omadustest.\nKreatiini toodetakse kreatiini vahetamise teel, mis on vajalik keha varustamiseks lihaste kokkutõmbamiseks vajaliku energiaga. Suurem osa kreatiniinist eritub neerude kaudu. Selle tase näitab nende organite tööd. Kreatiniini kontsentratsioon sõltub otseselt inimese kaalust ja tema lihaste mahust, seetõttu on meestel see näitaja tavaliselt palju kõrgem kui naistel ja lastel.\nKreatiniin eritub glomerulaarfiltratsiooni teel (umbes 85% koguarvust) ja eritub tuubulites. Selle aine kontsentratsioon veres kaldub normist kõrvale ainult siis, kui filtreerimine väheneb kriitilise tasemeni. See kehtib eriti madala lihasmassiga inimeste kohta..\nSeerumi kreatiniin on kreatiini ja fosfaadi lagunemissaadus. See moodustub inimese keha lihastes ja eritub neerude kaudu uriiniga. Tavaliselt on kreatiniini kontsentratsioon veres väga stabiilne näitaja, seetõttu kasutavad arstid selle analüüsi tulemusi mitmesuguste neerupatoloogiate tuvastamiseks. Nende talitlushäireid võib kahtlustada selliste sümptomite esinemisel nagu püsiv nõrkus, astsiit, urineerimisprobleemid, valu nimmepiirkonnas või roiete all, vahutav uriin, vähenenud uriinieritus, kõrge vererõhk ja uriini värvuse muutused. Seerumi kreatiniinitesti tulemuste tõlgendamisel on oluline võtta arvesse mitmeid tegureid (patsiendi lihasmass, sugu, vanus jne). Täpse diagnoosi kindlakstegemiseks võib arst määrata täiendavaid instrumentaaluuringuid ja laboratoorseid uuringuid..\nhaiguste esinemine, mis võivad põhjustada neeruprobleeme;\nUuringutulemusi saab tõlgendada ainult arst. See võtab arvesse inimeste üldist tervislikku seisundit, kliinilist pilti ja muid tegureid. Täpse diagnoosi kindlaksmääramiseks võib olla vaja täiendavaid teste. Ainult pärast diagnoosi määramist määratakse vajalik ravi.\nKreatiniin on aine, mida kasutatakse vere sisalduses kõige sagedamini neerufunktsiooni hindamiseks. Kreatiniin on neerufiltri funktsiooni ideaalne marker, kuna see ei imendu neerutuubulites ja eritub organismist. Terve inimese kreatiniini tase sõltub lihasmassist\nMillal tavaliselt määratakse vere kreatiniinitesti??\nNeerude filtreerimisfunktsiooni hindamiseks kasutatakse tavaliselt kreatiniinitesti; selleks on tavaliselt ette nähtud kaks testi: uurea ja kreatiniin. Glomerulaaride filtratsiooni kiiruse arvutamiseks on vaja vere kreatiniini taset (Rebergi test). Raseduse ajal, tühja kõhuga on võimalik kreatiniini sisaldust veres vähendada lihasmassi vähenemisega.\nTavaliselt võetakse kreatiniini sisalduse analüüs põh biokeemiasse, see määratakse enne haiglaravi ja iga-aastase tervisekontrolli käigus. See indikaator on kohustuslik uuringute korral, kui kahtlustatakse neerufunktsiooni ebapiisavust..\nVäsimus, vähenenud keskendumisvõime, unehäired\nNäo pundumine, eriti silmade ümbruses\nVähenenud või muutunud uriin\nUrineerimise sageduse muutused, eriti öösel\nKreatiniini sisaldus veres määratakse Jaffe'i kolorimeetrilise meetodi abil.\nKõrgenenud kreatiniini tase veres näitab neeruhaigust või muid neerufunktsiooni mõjutavaid seisundeid. Tavaliselt on see märk neerude glomerulite talitlushäiretest. Neerukahjustusi võib seostada infektsioonide, autoimmuunsete protsesside ja toksiliste mõjudega. Vere kreatiniini taseme langus näitab tõenäolisemalt lihasmassi puudumist..\nTavaliselt saab vere kreatiniini tulemuse 1-2 päeva jooksul.\nKreatiniin (venoosne veri)\nKreatiniin on kreatiini lagunemise lõppsaadus, millel on oluline roll lihaste ja teiste kudede energiavahetuses. Kreatiniin eritub neerude kaudu täielikult, seetõttu on neeruhaiguse diagnoosimisel selle kontsentratsiooni määramine veres suurima kliinilise tähtsusega..\nSelle kontsentratsioon vereseerumis on suhteliselt püsiv ja sõltub sünteesi ja eritumisprotsesside tasakaalust. Meestel on kreatiniini sisaldus pisut kõrgem, mis on seotud nende lihaskoe suurema mahuga võrreldes naistega. Kreatiniin on läviväärtuseta aine: see filtreeritakse tavaliselt neerude glomerulitesse ega läbi reabsorptsiooni ega sekretsiooni tuubulites. Seetõttu viitab kreatiniini taseme tõus tavaliselt neerude glomerulite filtreerimise vähenemisele ja neerude eritusfunktsiooni vähenemisele..\nPlasma kreatiniini taseme tõus näitab alati neerude filtreerimis- ja eritusfunktsioonide rikkumist ning on omamoodi neerupuudulikkuse marker erinevate neeruhaiguste korral (äge ja krooniline glomerulonefriit, püelonefriit, neerukahjustus suhkruhaiguse korral, arteriaalne hüpertensioon, urolitiaas, amüloidoos jne). Kliinilises praktikas kasutatakse kreatiniini määramist mitte ainult veres, vaid ka uriinis (Rebergi test), mis annab täieliku pildi neerude funktsionaalsest võimest.\nLisaks neeruhaigustele võib kreatiniinisisalduse suurenemist täheldada ka ulatuslike põletuste, pikaajalise muljumissündroomi (lihaskoe nekroos jäseme pikaajalise kokkusurumisega), soole obstruktsiooni, mõnikord raske türeotoksikoosiga korral..\nVere kreatiniini langus ei oma kliinilist tähtsust.\nUuringuks ei ole vaja spetsiaalset ettevalmistust. Järgida tuleb üldisi teadusuuringute ettevalmistamise nõudeid.\nKreatiniin (vereseerum) μmol / l\n1. Neerude seisundi diagnostika;\n2. Skeletilihaste haigused.\n1. Enamiku uuringute puhul soovitatakse verd loovutada hommikul kella 8–11 tühja kõhuga (viimase söögikorra ja vereproovide võtmise vahel peaks olema vähemalt 8 tundi, võite juua vett nagu tavaliselt), uuringu eelõhtul kerge piirangutega õhtusöök rasvase toidu söömine. Nakkustestide ja erakorraliste uuringute jaoks on lubatud verd loovutada 4–6 tundi pärast viimast sööki.\n2. TÄHELEPANU! Spetsiaalsed ettevalmistamiseeskirjad paljude testide jaoks: rangelt tühja kõhuga tuleks pärast 12–14-tunnist paastumist annetada verd gastriini-17, lipiidide profiili (üldkolesterool, HDL-kolesterool, LDL-kolesterool, VLDL-kolesterool, triglütseriidid, lipoproteiin (a) jaoks) apolipoproteiin A1, apolipoproteiin B); glükoositaluvuse test tehakse hommikul tühja kõhuga pärast 12-16-tunnist paastumist.\n9.1. Uriini üldine analüüs\n11.3.2. Mikroalbumiin (albumiin) (päevas)\n11.9.2. Kusihape (päevas)\n11.8.2. Karbamiid (iga päev)\n1. Vereproovi hemolüüs.\n2. Rasedus (eriti I ja II trimestril).\n3. Tulemust suurendavad tegurid\n4. Liigne lihasmass, näiteks mõnedel sportlastel (hoolimata normaalsest neerufunktsioonist võib suureneda kreatiniini tase).\n5. Mõnede endogeensete metaboliitide suurenenud kontsentratsioon veres: glükoos, fruktoos, ketoonkehad, uurea.\n6. Uimastite kasutamine: askorbiinhape, levodopa, tsefasoliin, tsefakloor, reserpiin, nitrofurasoon, ibuprofeen, barbituraadid, klonidiin, kanamütsiin.\n7. Ulatuslik lihaste vigastus.\nSuurenenud kreatiniini tase:\n1.äge ja krooniline neerupuudulikkus;\n2.akromegaalia ja gigantism;\n3. nefrotoksiliste ravimite (elavhõbedaühendite, sulfoonamiidide, tiasiidide, aminoglükosiidide rühma kuuluvate antibiootikumide, tsefalosporiinide ja tetratsükliini, barbituraatide, salitsülaatide, androgeenide, tsimetidiini, trimetoprimi-sulfometoksasooli) võtmine;\n4. mehaanilised, operatiivsed, massilised lihaste kahjustused;\n5. pikaajalise muljumise sündroom;\n7. vale suurenemine: see on võimalik mõnede endogeensete metaboliitide kontsentratsiooni suurenemisega veres (glükoos, fruktoos, ketoonkehad, uurea, mõned ravimid - askorbiinhape, levodopa, tsefasoliin, tsefakloor, reserpiin, nitrofurasoon, ibuprofeen);\n8. lihatoidu ülekaal dieedis;\n1. paastumine, vähenenud lihasmass;\n2. kortikosteroidide võtmine;\n3. rasedus (eriti 1. ja 2. trimestril);\nASLO on antikehad eritüüpi mikroorganismide - streptokokkide - vastu.Kui inimene kannab üle ükskõik millise streptokokknakkuse, tekivad tema kehas antistreptolüsiin O või ASLO-vastased antikehad..


Krav maga tallinn. Craft beer tallinn\nCFIC - Tallinn, Estonia | Feb 2019 - krav-maga.com\nEarly bird registration date is approaching fast for the Krav Maga Global Combat & Fighting Instructor Course in Tallinn in February 2019, led by Balazs Szabo (Expert 3). Make this winter more special and join us for the full course or the 3-day open seminar! 👊\nKMG Estonia - Krav Maga Global, Kaera 21, Tallinn (2019)\nKrav Maga Apparel. Revgear is the WORLDWIDE LEADER IN KRAV MAGA GEAR, EQUIPMENT, TRAINING MATERIALS AND APPAREL, supplying the industrys top organizations and gyms.Founded by a black belt in Krav Maga and working with the industrys pioneering champions and coaches, we are passionate about offering the widest range of high-performance products, and have developed some …\nKRAV-MAGA Tallinn - YouTube\n3-DAY MILITARY KRAV MAGA COURSE IN ESTONIA. EVENT INFORMATION. 3-Day Intensive Course (PRICE 435 EUR) Days 1-3 of the course 18.-20./10/2019; Times –together with the MIC\nKMG Estonia - Krav Maga Global - Home | Facebook\nKMG Estonia - Krav Maga Global August 12 · KMG Estonia had a summercamp last week, we had a great opportunity to make a short video of some of our technical training and drills during a …\nTreeningsaalid ja -ajad – KRAV MAGA GLOBAL EESTI\nTaktikaline enesekaitsesüsteem, autentne Krav Maga Eestis! Menüü ja moodulid. Krav Maga ajalugu; Mis on Krav Maga? KMG Eesti ja meie visioon; Instruktorid; Kursused, Seminarid ja Laagrid; Kaera 21, Tallinn (Sõle Selveri juures) E – 17.30 – 19.00 (algajad) T …\nkmg worldwide locations. krav maga group estonia\nKMG Estonia - Krav Maga Global - KMG Estonia - Military\nKrav Maga Global Estonia - Military Instructor Course\nCFIC - Tallinn, Estonia | Feb 2019 quantity. with the knowledge that training Krav Maga involves some potential danger, agree to occupy and use the premises provided by KMG and hereby release to the full extent of the law KMG and its instructors, staff, agents, servants, contractors and employees from all claims and demands of every kind in\nKRAV MAGA GROUP WORLDWIDE KRAV MAGA ESTONIA\nKrav Maga Global Eesti (KMG Eesti) jaoks on aasta 2018 aasta nagu sõit Ameerika mägedel. Hetkel on käimas Eesti esimene Krav Maga instruktorite kursus, meil on juba olnud ning on ka ees erinevaid seminare ja üritusi, mida on läbi viinud ja viimas oma ala eliiti kuuluvad eksperdid, me avame sügisel Viimsis KMG Eesti päris enda Krav Maga saali ning me taas kuulutame uhkusega välja selle\nKMG Estonia has a little gift for everyone! We collected the material from one phone that was used every day and used some of the filmed material to make\nVideos of krav maga tallinn\nKMG Estonia - Krav Maga Global, Tallinn, Estonia. 1,021 likes · 7 talking about this · 11 were here. KMG Estonia esindab Krav Maga Global organisatsiooni\nEstonia Archives - krav-maga.com\nmic – tallinn, estonia | oct 2019. read more. strc- tallinn, estonia | jan 2020\nKRAV-MAGA Tallinn 4 - YouTube\nKrav Maga Training is an organization devoted to the teaching of Self Defense techniques. Learn how to fight to protect yourself: street fighting techniques,\nKMG Estonia esindab Krav Maga Global organisatsiooni Eestis. KMG Estonia juhib ja koordineerib Krav Maga tegevust Eestis. Krav Maga on praktiline ja taktikaline süsteem, mis õpetab, kuidas ennetada, tegelda ja ületada igasugust vägivalda ja rünnakut. Krav Maga õpetab algajatele enesekaitse oskusi, et kaitsta ennast,teisi ja seda kõike ainulaadse ja põhjaliku õpetuse viisil.


Mis juhtus Elfyn Evansiga? M-Sport avaldas põhjuse, miks waleslane koduralli katki pidi jätma - Sport\nMis juhtus Elfyn Evansiga? M-Sport avaldas põhjuse, miks waleslane koduralli katki pidi jätma\nElfyn EvansFoto: David Davies, PA Wire/PA Images/Scanpix\nWalesi MM-ralli reede suurimaks pettumuseks oli M-Spordi sõitja Elfyn Evansi ootamatu katkestamine - koduradadel sõitev Evans ei jõudnud hoolduspausi järel seitsmenda katse startigi, jäädes ülesõidul seisma.\nM-Spordi teatel tekkis Evansi Fordil ootamatult mootoritõrge - silindrid ei saanud enam õiges koguses kütust ja õhku ning mehed jätsid auto tee kõrvale seisma.\n"Hooldusalast lahkudes ei olnud probleeme, ent edasi sõites läks probleem aina hullemaks ja nad peatusid," selgitas Autospordile M-Spordi leerist Rich Milliner.\n"Ta küll teadis, mida teha tuleb ja vahetas kõik osad ära, mida vahetada sai ning sõitis edasi, kuid probleem tekkis taas. Mure oli suurem, kui esialgu arvasime."\nMillineri sõnul ei viidanud eelnevalt mitte miski, et selline asi juhtuda võiks. "Hooldualas kontrolliti kõike ning midagi valesti ei olnud. Me ei teinud selle autoga midagi teisiti kui ülejäänutega, nii et paistab, et tegu on lihtsalt väga halva õnnega."\nDELFI WALESIS | Ott Tänak: olen pisut üllatunud, et mu edu juba nii suur on\nDELFI WALESIS | Tänak sõidab kui kodurallit: täpselt nagu sügiseti Saaremaal!\nDELFI WALESIS | Päevakommentaar: kuhu kadusid Tänaku abilised?\nVIDEO | Vaata Thierry Neuville'i väljasõitu, meeleheidet ja tagasi teele pääsemist!\nDELFI WALESIS | Mäkinen: Tänak on uskumatult kiire, aga võib vajadusel veel käiku lisada


tankodroom sinu mõtete šampoon: 2011\nKes veel mäletab mu sellist projekti nagu helistik.com (suht suvalised binauraalsed helisalvestused), siis see on nüüd kolinud soundcloudi.\nLisandunud on ka Nepaalist paar salvestust.\nOma lühikeseks jäänud suvepuhkuse jooksul Eestis võtsin osa ka ühest laevavrakkide otsimise ekspeditsioonist Liivi lahele ja tegin sellest väikese video.\nNorra võib kohati olla äärmiselt bürokraatlik, ja akadeemilisi totrusi tuleb siin ette tihti. Nagu igas üle mõistlikkuse piiride paisutatud organisatsioonis (mida on enamik maailma ülikoole). Kui kursuselistis öeldakse, et meie uksekaardid kaotavad kord semestris kehtivuse ning nende pikendamiseks peame läbi käima mingist kontorist, siis pole selles iseenesest midagi üle mõistuse. Aga kui arvestada, et see kontor on avatud kolm päeva nädalas, tund aega päevas, siis see on juba natuke totter.\nNing kui me peale välitöödelt saabumist esimese kolme nädala jooksul seame oma eluolu uuesti sisse (osadele tähendab see näiteks uue kodu otsimist), võtame kokku kõik oma välitöömärkmed, kirjutame esmase välitööde aruande, loeme läbi teineteise aruanded, mitte kiiruga vaid arutledes ja analüüsides, vaatame läbi oma videomaterjali, koostame videostseenide nimekirja, kirjutame esmase analüüsi, loeme läbi teineteise analüüsid ja valime kogu video hulgast välja 30 min materjali presentatsiooni jaoks, siis olgem ausad, see on raske. See on väga raske, aga me anname endast parima, et see kõik ära teha.\nJa mingi uksekaardi pikendamine, oh see... see läheb kõige muu käigus vabalt meelest.\nNii ma istusin hilja õhtul montaažiruumis, süvenenuna oma Nepaali piltidesse ja helidesse. Minu teadmata jõudis kätte südaöö ning kuskil Tromsø Ülikooli kõikide uste avanemist ja sulgumist kontrolliva elektron-entiteedi ajusügavustes muutus üks bitt ühest nulliks. Lõpetasin kell pool kolm pahaaimamatult töö. Liikusin sokkide sahinal, käes teetass ja süda rahul tehtud tööga, mööda inimtühje koridore, kus seinte sees on tumedad uksekaardilugerid, mis valvavad sissepääsu seminariruumidesse ja kabinettidesse, klaasuste taga on videoserverid, kohtvõrguruuterid ja kõvaketaste RAID-array'd. Kõikenägeva HAL9000-liku videosilma objektiivil peegeldub mööduva inimese pikaksvenitatud kujutis. Jõuan oma töötoa ukseni, näen läbi klaasi juba koduselt segamini lauda, raamaturiiulit ja jakkigi nagis rippumas, ent sõbraliku piiksatuse ning kelmikalt vilkuva rohelise tulukese asemel tervitab mind vaenulik "piip-piip-piip" ja tontlik punane LED vaatab mulle kurjalt silma. Oot... misasja?? Teen kätteharjunud liigutuse uuesti. Uuesti kõlab "Piip-piip-piip" ja uuesti vaatab mind punane vilkuv LED. Kõik tuleb meelde, flashback kursuselisti tulnud e-mailile. Tõstan käed ahastuses pea kohale, pööran pilgu taevasse. Vaataja näeb mind ülalt-alla, kaamera tõuseb üha kõrgemale minu ahastava kuju kohale, saateks dramaatiline muusika. Häving on saabunud.\nMul on seljas t-särk ja jalas sokid. Riided, jalanõud ja kõik muu on töötoas luku taga. Minu dilemma on selles, et ma pean viie tunni pärast juba tõusma, et hommikuseks seminariks valmistuda, seega peaksin ma kiiremas korras koju magama minema. Aga välisriided ja jalanõud on töötoas luku taga. Kolan natuke mööda ülikoolikompleksi, et leida mõnd elavat hinge. Eriti hea oleks mõni turvamees. See pole esimene kord mul keset ööd mööda Tromsø Ülikooli kolada, ent siis on mul alati olnud mingi koht kuhu minna. Kontekst, milles olla. Nüüd olen ma alasti, sokkides, ja kontekstitu. Tühjalt kajavad mitme korruse kõrgused saalid/fuajeed/koridorid. Möödun suletud raamatupoest, erinevatest fuajeedest, öörežiimile seatud kohvikust. Sõidan liftidega, läbin tsoone milles valgustid liikumisandurite peale reageerides ise süttivad ja kustuvad. Tunnen end nagu Christopher Walken selles Fat Boy Slimi videos, kus ta tühja hotelli mööda ringi tantsib. Olen tohutus hoones, mis elab ja kus toimub asju, ent milles pole ühtegi elavat hinge.\nSee olukord on kirjanduslik või filmilik ja ma naudin seda väga, ent aeg pressib peale ja ma mõtlen oma aina lühemaks jäävale uneajale. Mul ei jää üle muud kui vändata rattaga koju niimoodi nagu olen - sokkides ja t-särgiga. Hingan korra sügavalt sisse-välja ja vaatan ülikoolikorpuse kahepoolset välisust. Seda avada saan ainult seestpoolt, sest mu uksekaart ju enam ei tööta. Kui ma nüüd väljun, siis tagasiteed enam pole. Aegluubis, nagu kangelasastronaut "Armageddonist" astun läbi iseavanevate uste õue. Uksed sulguvad mu selja taga. Külm Põhja-Norra kliima võtab mu ümber kinni, hingeõhk muutub tänavalambi valgusvihus auruks. Eemalt paistab jalgrattaparkla, kus pika rattahoidja külge on lukustatud üks üksik ratas. Minu armas vana sinine logu.\nVuuuhhh-vvuuuuhhhhh väntan jälle rattaga oma rituaalset väntamist. Nüüd pole see enam punk kimamine läbi sotsiaaldemokraatliku heaoluriigi, vaid ühe kontekstist väljarebitud, akadeemiliste süsteemide ja turvaprotseduuride vahele äraeksinud noormehe jabur teekond mõnest absurdifilmist. Möödun pimedatest akendest, ületan vaikseid ristmikke. Kõik on hääletu ja elutu. Ükski asi ei liigu, ei inimesi, ei autosid. Isegi lennujaama poolt, kust alati on kuulda mõne reaktiivmootori vilinat või propelleripõrinat, kostub ainult kõrvulukustavat vaikust. Ka Widerøe turboprop on oma hilisõhtuse Hammerfesti-tiiru ära teinud ja angaari magama läinud. Mäeseljandikule jõudnuna peatan oma ratta, et tajuda kõikide meeltega seda baaskohinat, kõrvulukustavat vaikust, nagu tookord kui ma kõikide oma seljakottide ja filmivarustusega tatsasin lennujaama poole, et lennata välitöödele Nepaali. Tookord ma seisin sellest intiimhetkes Tromsøga kahekesi. Hüvasti jättes. Seekord seisame taas teineteise ees, ent ta on tabanud mind imelikul hetkel. Ma olen umbes nagu aluspesu väel tolmuimejaga tuba koristav mees, kui uksest astub sisse kaunis naine.\n"Noh, et... eee.. tere siis."\nØrneveienit mööda fjordikalda poole oma lõpupikeed sooritades puhken juba valjusti naerma. Nii jaburalt tunnen ennast. Kontekstist väljas, nagu õun keset merd või barokne magamistoamööbel kosmoselaevas, väntab kell kolm öösel Tromsø polaartaeva all rattaga üks t-särgis ja sokkides täiest kõrist naerev noormees.\nMulle meenub üks mõni aeg tagasi toimunud ärkamine. Olin vajunud sellesse unenäotusse pimedasse olematusse, mis tuleb ette pika ja väsitava päeva lõpus, kui sa korraks pea lauale toetad või võtad toolil lebavama asendi. Ärgates tõusis mu teadvus otsekui tumedast tindist. Nende kahe sekundi jooksul, mil ma olin lahkunud olematusest, ent polnud veel päriselt saabunud ka olemisse, kuulsin tuttavaid helisid - jakikellasid ja šerpakeelset juttu. Ahhaa, olen Nepaalis. Aegamööda, pikkade ärkamise sajandiksekundite jooksul ekstraheerisin oma neuronitest vastava konteksti ja buutisin oma aju selle pealt üles. Namche küla, Himaalaja mäed. Šerpad, raid, chaudharid. Laadisin töömällu vajalikud reageerimisrefleksid füüsilistele aistingutele, käitumisalgoritmid kultuurilistele sisenditele. Jõudsin ärkamisprotsessidega nii kaugele, et avada silmad. Kohe näen tuttavaid värve, kohe tunnen tuttavaid lõhnu.\nAvasin silmad ja nägin ripplage, päevavalguslampi selles. Veidi allpool oli aken, aknast paistev mäekülg ja Tromsø Ülikooli naaberkorpuse tuled. Oli pimenev õhtune aeg ja ma olin ühes väikeses ruumis Põhja-Norras. See oli Tromsø Ülikooli visuaalantropoloogiaosakonna montaažiruum ja Nepaali helid tulid arvutist. Olin montaažiruumis arvuti taha magama jäänud ja arvuti mängis mu Nepaali videomaterjali ette.\nMul kulus ilmselt mitu sekundit, et visata ajus kõrvale vale, Nepaali kontekst ning leida ja kasutusele võtta uus, Tromsø oma. Ja selle paari sekundi jooksul sain ma aru ka millestki väga olulisest. Millestki mida iga inimene teeb igal hommikul, kui ta ärkamisprotsesside jooksul saab uuesti iseendaks ja loob uuesti oma maailma. Laotab laiali maapinnad ja pikib sellesse kõik ehitised. Täidab need inimestega, keda ta tunneb. Ootustega käitumiste, tujude ja arvamuste suhtes, mida tuntud nägude tagant oodata. Tavadega kuidas käituda tundmatute inimeste suhtes. Võtab kasutusele seaduspärasused. Näiteks et asjad kukuvad allapoole, puit tundub käe all soe ja metall külm, külmkapis on toit ja mitte raamatud, ning õues on külmem kui toas. Kõik need miljon väikest asja loome me igal hommikul uuesti, paigutame teineteise suhtes vastavatesse vahekordadesse ja lülitame kogu süsteemi uuesti käima.\nTol õhtupoolikul seal montaažiruumis juhtus mul selle protsessi käigus väikene viga. Ainult korraks vaid. Mu teadvus tuvastas koheselt probleemi ja parandas selle. Ent ma sain masina korpuse vahelt sisse piiluda, hetkeks hammasrattaid näha. Ja minus tekkis huvi, mis siis saab, kui mul ühel hommikul see protsess päris nässu läheb? Mis siis saab, kui ma ei suuda oma konteksti päris õigesti taasluua? Kui juhtub viga, mida mu teadvus ei paranda?\nT-särgis ja sokkides öösel kell kolm hullumeelselt naeru lagistades mööda surmvaikset Tromsøt vändates tundus, et nüüd ongi see käes. Kontekst on jumala nässus.\nSee oli teadmisi avardav kogemus. Tänan sind, totter bürokraatia!\nNagu lubatud, veel viimane timelapse. Seekord Kathmandust ja seekord muusikaga. Proovin veidi areneda, sestap katsetan siin asju.\nPühendus läheb muidugi Liibanonist päästetud Eesti matkasellidele, kaasränduritele ja kosmonautidele meie omal planeedil. Tere tulemast tagasi koju Jaan, Kalev, Madis, August, Priit, Andre ja Martin! Loodan, et teie sõnum sellest, kui hea koht elamiseks on Eesti, jõuab rahvale kohale.\nKathmandu Timelapse from Tanel Saimre on Vimeo.\nEelmist postitust lõpetades oli mul mõttes palju väikseid fragmente, millest kokku panna väike jutuke Kathmandust. Palju väikseid ja omavahel suuresti sobimatuid killukesi. Sest umbes selline ongi minu suhe selle linnaga. Vastandlik ja fragmentaarne. Fragmentaarne on ta sellepärast, et ma tunnen siit umbes täpselt kolme piirkonda - esiteks muidugi turistikvartal Thamel ja selle ümbrus, teiseks Swayambhunath (ja teekond esimesest teisesse) ja kolmandaks lennujaam. Ma ei salli seda linna silmaotsastki, sest ta on näide halvast stsenaariumist, mida majandusareng ja globaliseerumine endaga kaasa võib tuua. Ja mind tõmbab siia linna, sest temas on midagi ainulaadset, mingi lõhnade ja helide kombinatsioon. Ja just siin olles läheb selle kuskil minu kõhus tekkiva sisemise värina sagedus resonantsi mingi kõrgema hingelise sagedusega, kui kasutada kõrgelennulisi füüsikalis-spirituaalseid väljendeid.\nMa matkasin mägedes ühe Kathmandus üles kasvanud noormehega. Me olime parajasti pahiseva, kristallselge veega ilusa mägioja ääres ja ta ütles mulle, et kui ta oli väike laps siis Kathmandus oli ka selliseid ojasid. Oli ka rohelisi riisipõlde ja kenasid puudesalusid. Mul oli raske teda uskuda, sest kõik mida mina Kathmandust tean, on haisvad fekaalijõed, prahiga ülekuhjatud platsid, liiga palju inimesi ja kohutava liikluse lärm ja ving. Ma olen lugenud arhitektuuripärlitest, mida Kathmandu kunagi omas ja ma näen et sellest linnast on tehtud betoonkängardega palistatud ülerahvastatud solgiauk. Arengumaades toimuva "arengu" negatiivne musternäide.\nÜhel õhtul juba peale päikeseloojangut, läksin Swayambhunathi, mis on suur budistlik stuupa, ümbritsetuna kõiksugu väiksematest templikestest ja pühakodadest. Ma ei võtnud oma kaamerat, oma antropoloogipäevikut ega midagi muud. Tahtsin minna lihtsalt turistina. Vaadata, näppida ja uurida. Aga kohale jõudes hakkasin ma nagu iseenesest ümber stuupa käima. Lihtsalt tasakesi chillides jalutama. Turiste polnud, hooaeg on ju läbi. Üldse rahvast oli vähe ja atmosfäär rahulik. Ühe käega keerutasin palveveskeid, teine käsi taskus, jalutasin oma mõtteid mõeldes. See ei olnud üldse turismiobjekti moodi, vaid oli lihtsalt selline meditatiivne pühapaik. Ühe katuse all väikese templikese ees istus üks hindu suguvõsa, nad olid nagu mingil perekondlikul väljasõidul, tundus mulle. Miks kristlus ja islam ei võiks nii heanaaberlikult läbi saada, mõtlesin ma. On nad ju samamoodi ühise ajalooga, üksteisest välja kasvanud usundid. Jagavad samu pühakirju, nagu teevad ka hinduism ja budism. Aga millegipärast on vaja teineteise pihta automaatidest tulistada. Kui ma olin umbes kümnendal tiirul ümber stuupa, alustas suguvõsa muusikaga. Mehed mängisid trumme ja keelpille, naised laulsid mingit palvuslaulu. See oli väga ilus muusika oma kadumises ja taastekkimises, kui ma vaikselt ümber stuupa ringiratast käisin. Varsti möödus minust üks munk, ilmselt lähedalasuvast gompast pärit, oma õhtusel ringkäigul ümber stuupa. Võtsin ka oma helmekee särgi alt välja, et tekiks mungaga mingi sangha-tunne. Munk aga pani kiiruga ees minema. Varsti jõudis ta mulle ringiga järele. Mina jätkasin rahulikus tempos, kuulates muusika kadumist-taastekkimist. Kui munk mulle teise ringiga pähe tegi, mõtlesin heameelega, et mina kõnnin küll dhammat mööda palju paremini, kui see munk praegu, kellel pole kindlasti mõttes vaimne puhastumine ega dhamma, vaid lihtsalt see et saaks oma igaõhtusest kohustusest lahti. Natuke aega hiljem sain ka aru, et dhammat mööda minek pole võistlus ja võrdlused "kes paremini" on täiesti kohatud. Võtsin ainsaks mõttes tänutunde selle hindu perekonna vastu, kes õhu siin õhtus oma muusikaga nii ilusaks lõid.\nSelline vaimne ja mõnus olemine oli mul tol õhtul Swayambhunathis.\nPärast läksin Thameli tagasi, seisin oma lemmiktänavanurgal ja vaatasin tänavapoisse, kes kilekotist liimi nuusutasid ja siis turistide käest raha kerjasid. Vaatasin ka turiste, kes muidugi seda liiminuusutamist tähele ei pannud, vaid pidasid tänavapoiste segast tantsu kuskilt baarist kostva muusika saatel lahedaks show'ks või kultuuriliseks kurioosumiks mida pildistada. Lasin pakkuda endale kõiki pahesid, mida Thamelil on. Hašiš, massaaž, suguühe - raha eesti pakutakse seda kõike, kui sa oled valge Põhja-Euroopa välimusega noormees, kes vaikselt üksi mööda Thameli astub. Ja ma ei tundnud isegi vastikust või pahameelt nende pakkujate vastu, sest ma olin täis mägede puhtust ja budamunkade pühendumust. Ma tundsin ainult kurbust ja kaastunnet. Nagu telefonimüüja, kes helistab sulle kõige ebasobivamal ajal, et hakata mingist kindlustusteenusest rääkima. "Kui sa vaid teaks, kui kaugel sa oled isegi teoreetilisest võimalusekesest mulle midagi müüa. Mul on lihtsalt kahju sinust, et sa oled sunnitud sellist mõttetut tööd tegema."\nAinult Kathmandu sarnased metsikud linnad on võimelised pakkuma selliseid kontraste, kõrgelt Swayamnbhunathi nirvaana-pilvede vahelt kuni Thameli rentslipahedeni on kõik siin olemas. Tartu ja Tromsø sarnased taltsutatud linnad on ka oma pakutavate elamuste poolest märksa hillitsetumad. Kuigi ma armastan nii Tartut kui Tromsøt väga, ja kuigi mind seob nende mõlemaga isegi nime esitäht, on Kathmandu nagu metsik armuke, keegi keda sa vihkad ja kellega kooselu sa ei suuda isegi ette kujutada, kuid kelle juurde ikkagi mingis mõttes ja aegajalt vastupandamatult tõmbab.\nNo väga luuleliseks läks. Varsti tulevad mõned timelapse'id. Mul oli Kathmandus terve nädal ja timelapse'i haigus lõi jälle välja. :)\nInglise keelt mitte-emakeelena rääkivates riikides on alati naljakas huvituda siltidest, mis tänavatel ripuvad. Tegin fotokaga väikese tuuri.\nJa siia lõppu ka väike arhitektuuriauhind. Seda võiks vist nimetada põnevusehitiseks: "Kas kukub kokku või ei kuku?"\nNeed mõtted siin postituses on mõeldud teel Namchest Luklasse. Kõndimise ajal ju suurt midagi muud teha pole kui mõelda mõtteid. Ma panin mõned mõtted ka kirja ja sina nüüd loed neid. Arvesta siis, et need mõtted on välja mõeldud Himaalaja mäestikus. Kuule Dudh Kosi jõe kohinat, kui seda loed :)\nMul oli tegelikult plaan korralikult välja magada enne pikale teele asumist, ent hommikul kl 7 oli Namches mu ukse taga asjadetassija-porter. Olin omale porteri tellinud sest ei tahtnud enam seda põrgut läbi teha, mis Namchesse tulles - s.t. ise oma 30 kg seljas tassida. Niisiis pakkisin kiiruga oma seljakoti, kaalu mul polnud aga usun et umbes 20 kg kanti ta tuli. Porter lisas selle vilistades oma tassimiskorvi, kus oli veel üht-teist. Ilmselt pidi ta seekord leppima väikese kandamiga. Turismihooaeg on läbi ja kaubandus sellega seoses ka puhkeasendis.\nPorter pani ees minema, leppisime kokku vaid maja kuhu ta mu koti Luklas jätab. Alles paar tundi hiljem tabasin ma end mõttelt, et näed kui huvitav, ma üldse ei muretse oma asjade turvalisuse pärast. Esiteks on inimesed siin suht religioossed, teiseks on tegu ikkagi pisikese maakohaga. Mäestikurajad on piiratud, nii et kui sa isegi midagi tuuri paned, ei ole sul sellega eriti kuhugi minna.\nAga need polnud argumendid, miks ma oma asjade pärast ei muretsenud. Argumendiks oli selle poisi nägu. Kohmetu lihtne maapoisi nägu. Tema näost jäi mulje et, ta kõnniks pool päeva mäest üles lihtsalt selleks, et tagastada sulle mobiiltelefon või rahakott mille sa kogemata ära kaotasid. Lihtsalt heast südamest. Mis sellistest küll globalisatsiooni ja maailmamajanduse tingimustes saab, tabasin end mõtlemast. Üliinimlike võimetega lihtsad inimesed on need porterid siin, kes teevad päevast päeva ülirasket tööd. Neist peaksin ma oma järgmise filmi tegema, mõtlesin ka veel.\nKäisin ringi ja jätsin kõigiga hüvasti, lubasin kirjutada ja nii edasi. Nagu hüvastijätud ikka käivad. Ise vaatasin murelikult taevasse, kus kogunesid tumedad pilved. Muide taevasse vaatamine ei käi Namches nii, et sa vaatad üles. Vaid hoopis nii, et mõne kõrgema koha pealt püüad vaadata kaugele enda ümber. Sest taevas ei ole üleval vaid sinu ümber. Osaliselt ka madalamal, aga üldiselt see madalam taevas ei mängi rolli sest ei sealne vihm ega pilved sind ei puuduta. Antud juhul mind aga puudutasid, sest ma olin teel alla. Sestap oli mul vaja ronida kõrgema koha peale, et näha taevasse. Vaat selline kolmedimensionaalne maailm on siin Namches.\nMadalamale kipuvad kogunema muidugi just eriti vihmapilved. Ja need kogunesid kohe korralikult. Eile käisin viimast korda siin budakloostris, ja pajatasin noorte mungapoistega. Poisid, saades teada, et ma lähen Luklasse ja kuuldes mind kurtvat et juba kolm päeva järjest sajab, ütlesid et selle väikese asja ajavad nad korda. Homme on neil suur puja tulemas (üks ajas käed laiali, näitamaks kui palju viirukit nad tossama panevad) ja jumalatele puja meeldib, järelikult tuleb ilus ilm.\nValetasid, mungarajakad, mulle. Luklasse jõudsin ma läbimärjalt.\nAga enne veel Namchest. Külast väljudes leidis aset järgmine huvitav seik. Namche piiril on politseiputka, kus turistid peavad teooria järgi ette näitama oma passi, trekkerikaardi ja rahvuspargi pääsme. Sind pannakse suurde raamatusse kirja, parima tsaariaegse bürokraaditraditsiooni kohaselt. Laigulises mundris automaaturi asemel aga vaatas mulle putkaaknast vastu rõõsa poisiklutt, võib-olla umbes kümnene. "Hello sir," ütles ta väga asjaliku häälega. Ilmselt võttis ta oma ülesannet väga tõsiselt. Esitasin nõutud paberid ja jäin vaatama poisi õeraasu, kes toa tagaseina ääres omaette inglise keele harjutust kordas: "What kind of a house do you live in? I live in a stone house." Poisiklutt püüdis leida mu nime paari nädala tagusest sisenejate nimekirjast, et minu väljumine kirja panna. "Stone house, stone house," korrutas õde eemalt. Seletasin et saabusin kaks kuud tagasi, aga sellest arusaamine käis poisile üle jõu, või oli nii vana perioodi nimekiri kuskile juba ära pandud. "Stone house, stone house..." Ta libistas näpuga üle riikide tulba turistide nimekirjas: Denmark, USA, Canada, Australia, USA, New Zealand... vaatas mulle otsa, näpp liikus tagasi USA peale. "Okay sir," ulatati pass ja muud paberid mulle tagasi. Ilmselt olin ma USA nägu.\nSiinsed bürokraatiaskeemid töötavad hoopis teistel alustel. Suhtumine on teine, asjad ei põhine mitte oma funktsioonidel, vaid mingil mõttelisel või sümboolsel tähendusel. Umbes sama lugu on metallidetektoritega, mis peale Mumbai terroriakte Indias suurematesse raudteejaamadesse paigaldati. Iga sissepääsu ees on nüüd siis metallidetektor ja kõik raudteejaama sisenejad-väljujad jalutavad neist läbi. Kui kellelgi on kaasas midagi metallilist, siis detektor piiksub, kui ei ole, ei piiksu. Ja üldine olukord peaks siis India siseministri arvates sellest nüüd turvalisemaks muutuma? Lihtsalt sellest, et "raudteejaamadesse on paigaldatud metallidetektorid", mis küll piiksuvad seal niisama, täiesti mõttetult, aga sümboolne jõud vist siiski rakendub. Ja ühtegi suuremat terroriakti pole tõesti ju enam toimunud...\nHea küll, edasi sain kogeda midagi võimast enda kohta. Umbes nagu oleks vaadanud Munamäge ja teadnud samal ajal et ma nihutasin seda just paarsada meetrit vasakule. Panin käed külge ja lükkasin. No umbes sama tunne oli mul, kui Namche juurest alla Jorsalesse olin roninud. Sest kujutage endale ette treppi, millest ALLA tulek võtab paar tundi aega. Ja nüüd kujutage ette end teadvat, et kaks kuud tagasi ronisite te sellest ÜLES, 30 kg turjal. Ma seisin ja vaatasin, ja suu oli ammuli. Vaata selline oli mu meeleolu kui Dudh Kosi kallast mööda edasi Lukla poole astusin. Mõnikord inimesed teevad imelikke asju, ja ma tõesti ei mõista, MIKS ma seda tegin :)\nAga praeguseks aitab. Järgmine postitus varsti. Juttu tuleb ilmselt kontrastidest maa ja linna vahel, või midagi umbes taolist.\nMa arvan, et Folkmilli "Käib salapidi öö" on vist üks ilusamaid Eesti laule üldse. Mõned mu sõbrad (ise teate kes) tegid mulle paar päeva tagasi kingituse. Mu Facebooki seinale laekus teade: "Tervitused Nepaali!" ja link öölaulupeole: Tõnis Mägi - "Koit". Sellele järgnes "Eesti muld ja Eesti süda", "Veskimees" ja lõpetuseks siis see Folkmilli lugu. Ma tõmbasin need omale pleierisse ja kuulasin õhtul enne magamajäämist magamiskotis kerratõmbunult.\nEfekt oli umbes sama nagu näljasele inimesele anda kokandusajakiri: "Sa pole pikka aega midagi söönud? Näe, võta, sirvi seda kokandusajakirja, siin on pilte hõrgutavatest roogadest." Neid lugusid võib ju pidada äraleierdatuteks, ja eks mu sõbrad vist tegidki natuke nalja (tegite või?). Aga uskuge mind, see oli minu jaoks väga tõsine õhtu. Siin mägedes šerpade ja jakkide vahel mõjuvad need lood täiesti värskelt. Olen viimase pooleteise-kahe aasta jooksul saanud Eestis olla vaid 3-4 kuud, ja mu igatsus selle koha vastu hakkab võtma juba astronoomilisi mõõtmeid.\nNii ma seal lebasin, silmad kinni, oma pimedas toas, pleier peas ja kuulasin neid lugusid. Täitsa Eesti tunne tuli peale. Ainult lugude vahel, kui üks oli lõppenud ja teine polnud alanud, kuulsin väljast mussoonvihma pladinat mudasele maapinnale. Aga selle sai ka tavaliseks Eesti paduvihmaks mõelda.\nMuidugi, hommikul kui ma oma kaamera ja muu filmikolaga budakloostri poole astusin, tuletas Nepaal ennast tungivalt meelde. Nimelt lõi Himaalaja mulle jälle oma hingematva vaatega näkku: orunõlvad, udulaamad ja esimesed varahommikused suitsujoad Namche korstendest tõusmas. Jumalate meeleheaks tossas kloostri ees ka viirukiahi kadakaokstega. Sellest kadakasuitsust hakkab mul sõltuvus tekkima, see on nii hea. Mungad alustasid kloostris natuke enne kuut oma psühhedeelsete pasunatega... Igasugune Eesti tunne oli pühitud.\nOlgu peale siis selle Eestiga, seda jõuab, mõtlesin ma. Kahe nädala pärast maandun Tallinnas. Aga praegu on veel Nepaal ja buda mungad. Istusin kloostriõuel, nemad tegid oma pühakirjaettelugemiserituaali. Mina hängisin niisama. Alguses mõtlesin, et võib-olla mina või mu kaamera häirib neid. Aga neid ei häirinud. Neid üldse ei huvitanud, miks ma filmin, kes ma olen või kust ma tulen. Neid huvitas ainult, et kas ma tahan istumiseks tooli ja kas ma joon teed piimaga või ilma. Võtsin vastu nii pakutud tooli kui ka piima oma tee sisse ja peas kummitas:\nSee karge hommikune valgus,\nsee pole lihtsalt päeva algus, vaid\nta sulle ulatab käe...\nAitähh, sõbrad, nende lugude eest. Kuigi too õhtu oli veits nukra alatooniga, oli see selline magus igatsusega segatud nukrus, mis elule ainult maitset juurde annab.\nPealkirjas on väike vimpka sees, loomulikult ei olnud mitte päev see, kes oli laisk, vaid mina olin laisk. Olin päev otsa laisk ja tulemuseks oli laisk päev. Vedelesin Namche taga ülemistel karjamaadel ja lasin fotokal klõpsuda. Kõigil on timelapse'idest vist juba kõrini. Mul küll oleks kui ma ise siin Namches ei oleks, aga ma olen ise siin Namches ja sestap mul ei ole kõrini.\nNii et kannatage ära.\nYet another another you know what from Tanel Saimre on Vimeo.\nHilltop timelapse from Tanel Saimre on Vimeo.\nSchool timelapse from Tanel Saimre on Vimeo.\nCan't stop making them.\nAnother Namche timelapse from Tanel Saimre on Vimeo.\nMu sünnipäev on küll alles nädala pärast, et EMT ja Elion on juba otsustanud mulle toreda kingituse teha. Nimelt muutsid nad oma logod ja veebisaitide kujundused identseks Nepaali parima mobiilioperaatori NCell'iga. Mul on siin Himaalajates nüüd kohe kodusem tunne, suur tänu!\nNamche in 1991.\n(Stanley Stevens. Claiming the High Ground: Sherpas, Subsistence and Environmental Change in the Highest Himalayas. University of California Press 1993).\nNamche in 2011.\nTanel Saimre fieldwork photo.\nAs part of my Master Thesis fieldwork in Visual Cultural Studies I will be living in Namche Bazaar, Nepal for the next two months. Visual anthropology is the greatest profession I can think of. This is a timelapse of "just another day at the office".\nGreetings to all my VCS professors and classmates (except Esben)!\n(tech info: canon eos350d with a crappy kit lens, iso 100, iris 6.3, exp 400 - 250, frame taken every 5 sec, playback 25 fps)\nAustusest kohalike porterite vastu otsustasin oma 30 kg varustust ise Luklast Namchesse tassida. Antropoloogi t66 ongi kohalikku elu omal nahal j2rgi proovida. Juuresolev foto on tehtud teekonna alguses, sestap on mu n2ol veel rahulolev muie. Praegu, Namches, on mu n2ol umbes samasugune rahulolev muie, sest ma j6udsin kohale. Aga oi kuidas ma seda m6tet teekonna jooksul kirusin ja ykshaaval k6igi Himaalaja k6rgemate tippude nimel maap6hja needsin. Eriti muidugi Jorsale ja Namche vahel, kui horisontaalselt olin juba peaaegu kohal, aga vertikaalselt oli minna veel suurem osa teest. See oli mu teekonna kolmas p2ev ja nyyd, viimase kolme tunni jooksul tuli ronida viimased 600 meetrit peaaegu otse yles kuni Namcheni. 6hur6hk sellel k6rgusel on umbes 500 mmHg, ajul j2tkus hapnikku t2pselt vaid niipalju, et k2skida jalgadel j2rgmine samm astuda.\nNii ma siis ryhkisin porteritega yhes rivis ja yhte sammu. Puhkepauside ajal suhtlesime zhestide ja n2oilmetega sellest, et raske on koorem ja k6rge on m2gi. Olime korraks vennad hingelduses ja fyysilises kurnatuses, isegi kui nii erinevad k6iges muus. Mina teen seda t66d ju niisama nalja p2rast kolm p2eva oma elust. Nemad kannavad 60-90 kg koormaid paari dollari eest p2evas kogu oma elu. Minu austus, sydamest!\nEt veetsin esimese 66 Luklas ja tulin Namche poole kolm aeglast rahulikku p2eva, on keha j6udnud ilusti aklimatiseeruda. Pole peavalu ega iiveldusi ega muud vastikut. Muidugi, l2mbumistunne suuremate fyysiliste pingutuste j2rel, aeg-ajalised hingeldushood ja muud kergemad symptomid on. Ja muidugi unen2od! Oo, millised unen2od! Kus ma k6ik k2inud pole, oma hapnikupuuduses aju m6ttej6ul. Kardan vaid, et aklimatisatsiooni edenedes need unen2od l6ppevad. Ei tahaks, et need l6ppevad. Sest on midagi l2biraputavalt nihestavat ja piirepurustavalt j6uduandvat selles, kui peale m6nd teisi planeete ja fantastilisi olevusi h6lmavat unen2gu 2rgata ja m6ista, et see k6ik oli uni. Et tegelikult ma olen oma voodis. Aga siis m6ista, et see voodi asub Nepaali m2gikylas, 3500 m k6rgusel Himaalaja m2estikus...\nJa vaja on m6lemat, nii j6udu kui nihestust. J6udu on vaja selleks, et sundida ennast hommikul soojast magamiskotist v2lja pugema, tuppa kus on viis kraadi sooja. Nagis ripuvad j22kylmad riided, mis tuleb selga panna. Kraanist voolab j22kylm vesi, millega tuleb ennast pesta. K6igi v2ikeste igap2evaste toimetuste jaoks on tarvis seda j6udu.\nJa nihestust on vaja selleks, et saavutada vaatluseks vajalik distants. Antropoloogia on alguse saanud eksootiliste rahvaste uurimisest. Meil on sellised terminid nagu "otherness", ehk k6ik mis pole meie, ja "rich points" ehk tugeva avastusliku potentsiaaliga hetked, hetked mil sa h2mmeldud n2htu yle. Antropoloog seisab kummalise kahetise ylesande ees - yhest kyljest saada oma informantidega s6braks, sulanduda kogukonda. Teisest kyljest j22da eemaltvaatajaks, kuu pealt kukkunuks, n2htamatus skafandris astronaudiks. Ma v6tan selle unen2ost saadud nihestuse ja Namchest saab kaljuseina sisse uuristatud lindinimeste pesa, sherpadest saavad marslased ja mina olen Neil Armstrong, kes neid uurib.\nAeg t66le minna.\nNeil Armstrong, out!\nMoskva lennujaamas istudes lõi mu sisse veidi seda erutust, mis ikka\nenne reisi tavaliselt on. Imelik, et seekord tekkis see alles poolel\nteel Nepaali. Vanasti tekkis reisieelne erutus ikka juba paar päeva\nenne reisi algust, kodus asju pakkides või nii. Aga seekord pidin,\nnäe, juba esimese vahemaandumiseni ootama.\nTallinn-Moskva lennukis oli sellele eelnenud üks vahejuhtum. Minust\npaar rida eespool, teispool vahekäiku istus üks paarike umbes aastase\nlapsega. Laps niheles ja vigises vahetevahel nutta, ilmselgelt oli tal\nlennukis halb. Lõpuks, ühel hetkel, vaatas ta sirgelt mulle otsa ja\ntema pilgus oli kõik see stress ja ebamugavus. Ma tegin kõige lahkema\nnäo mida ma oskan ja naeratasin talle. Laps mõtles natuke aega, varjus\nkorraks ema õla taha ja piilus mind sealt siis aeg-ajalt vaadata. Ja\ntasapisi moondus ta nutunägu samuti rõõmsaks naeratuseks. "Ma tean, et\nsiin on ebamugav, laps," ütlesin talle telepaatiliselt. "On umbne ja\ninimesed on kõik imelikud, istuvad enda ette vahtides ja ei käitu nagu\ninimesed tavaliselt. Mootorid mürisevad ja nii edasi. Aga vaata aknast\nvälja, laps. Mõtle, me oleme 10 km kõrgusel Maa atmosfääris. Kas see\npole imeline?" Laps vaataski vaheldumisi aknast pilvi ja ema õla\ntagant mulle naeratades otsa. Rohkem ta ei vingunud terve selle lennu\nMuidugi ma pidin nüüd enda jaoks ära seletama, mis andis mulle võime\nteisi inimesi niimoodi mõjutada. "See on Aasia valgus," otsustasin.\n"Ma olen teel Nepaali ja minus on juba see valgus tasakesi lõkkele\nlöönud." Peale magamata ööd 10 km kõrgusel lennates tuleb pähe\nimelikke mõtteid. Ja üks neist oli see väljend - Aasia valgus.\nMillegipärast hakkas see mind sealt Moskva lennukist alates kummitama.\nMa tean, et see on vist mingi budismist rääkiva raamatu pealkiri. Ja\nüldse hindude ja budistide "muistsest tarkusest" rääkidest\ntavatsetakse seda väljendit vist kasutada. Kuigi minu jaoks pole Aasia\nvalgus üldse religiooniga seotud. See on selline veider tunne mis\ntekib Aasia linnade tänavatel, umbes nagu Tartus tekib Tartu vaim.\nOlen seda tundnud ka Indoneesias, mis pole üldse hinduistlik ega\nbudistlik, vaid suuremalt jaolt üldse islamiriik. Ja isegi Aasia pole\nta enam õieti.\nUmbes 24h hiljem olin Kathmandus. Olin hotellis paar tundi unevõlga\nlunastanud, peale ööpäevast lennukites ja lennujaamades istumist\nennast kasinud ja turgutanud. Ma polnud veel tänavatel kõndinud, sest\nhotelli toodi mind otse autoga. Nüüd oli mul vaja otsida apteek kust\nosta Diamoxi (mäestikutõve vastu, ülehomme lendan Everesti rajale). Mu\npeas olid asjalikud mõtted ja praktilisus. Astusin tänavale ja see\nAasia valgus tabas mind täiesti ootamatult. Seisin tunglevaid inimesi\ntäis tänaval. Kolm võrri möödusid minust järjestikku sentimeetri\nkauguselt, tänava teist serva pidi liikus kilkav koolivormis lastekari\nja juba hüüdis keegi mind "Excuse me," ja pakkus mingit toodet müüa.\nÄratundmishetk oli võimas. Mälestused voogasid pähe. "Aaaa... õige\njah," oli kõik mida ma sel hetkel mõtlesin.\nKui see üle läks, kõndisin joonelt ühte restorani mis asub teise\nkorruse rõdul ja kust on hea kõike seda sagimist vaadata. Ma kõndisin\nsinna, sest ma mäletasin teed.\nSemester sai läbi ja viimane nädal aega on möödunud hardas hüvastijätumeeleolus. Esimene hüvastijätt oli minu ja mu tüdruku vahel, mis on oluline aga isiklik ja blogis pole sellest midagi kirjutada. Teine hüvastijätt oli meie kursusekaaslaste vahel. Läheme neljaks pikaks kuuks lahku, igaüks oma antropoloogilisi välitöid läbi viima. Projekte, mis igaüks omale enda kontaktide, huvide ja võimaluste kohaselt kokku pani. Kõik mu kursakaaslased käisid mitu päeva pikkade nägudega. Istusime seminaris, klomp kurgus, käisime viimasel väljasõidul Sommarøy lähedale, laulsime ja naersime koos, kõigil meelel ainult peatne lahkuminek. Millal sa lendad? Neljapäeval, aga sina? Järgmine nädal. Kirjuta siis ikka, eks ju. Jah, kirjutan. Ole ettevaatlik. Tule kindlasti tervelt tagasi.\nHuvitav, et kuue kuuga võib üks niivõrd kirju seltskond niivõrd kokku kasvada. Teineteisest kõike teada saada ja teineteise plaanidele niivõrd kaasa elada. Ma tean iga oma kursavenna ja -õe kohta täpselt, kuhu ja miks ta välitöödele läheb. Me lendame neljaks pikaks kuuks laiali, pihustume pisikestesse kohtadesse, maakolgastesse ja linnadesse meie pisikesel planeedil, Islandist Kamerunini ja Teravmägedest Boliiviani hakkame me inimeste eludes surkima, küsimusi küsima ja filmima. Tahtma teada saada miks me, inimesed, seda või teist asja teeme ja mida see või teine asi täpselt tähendab, ja mida see kõik üldse kokku tähendab. Meil igaühel on kotis kaamera ja külluses tühja videolinti. Meie ülesandeks on täita see kõik kaadritega, mis oleksid meie uurimisküsimuste ja üldse inimeksistentsi osas kõnekad. Magnetosakesed sellel lindil on praegu nullasendis, kõikide võimaluste potentsiaalse välja asendis. Me peame need osakesed seal niimoodi paigutama, et maailm sellest paremaks ja targemaks muutuks.\nHead kursakaaslased, te keegi ei oska eesti keelt ja Google Translate teatavasti sokib kõik ära. Seetõttu ei saa te kunagi lugeda, mida ma siia kirjutan. Aga te olete kõik mulle olulised ja ma elan teile väga kaasa. Need seitse kuud on olnud ühed ägedaimad mu elus. Ja õnneks te teate seda niigi. :)\nSee oligi minu teine hüvastijätt, kui me niimoodi laiali lendasime. Tromsø pisike polaarlennuväli lennutas Hamidou ära Kameruni ja Ane ära Boliiviasse. Ja järgmine olingi mina. Tõusin täna hommikul kell kuus AirBalticu lennukiga Tromsø kohale ja nägin lennukiaknast Kvaløya mägesid, milledest olen ka varem kirjutanud. Need mäed olid nüüd kaetud puhta paksu neitsiliku lumevaibaga ja nägid välja nagu kortsus vatitekk minu all. Tõusva päikese esimesed kiired valasid kõik selle punasega üle. Selle taga, kaugel läänes, oli Norra mere tumesinisest lõpmatusest koosnev silmapiir. Kell oli kuus hommikul ja see oli viimane asi, mida ma Tromsøst nägin.\nMinu ja Tromsø vahelises suhtes hakkab juba midagi naljakat olema. Õigemini mitte suhtes endas, vaid selle määras. See on juba jabur, kui palju saavad personaalselt teineteise jaoks olemas olla inimene ja linn. Ma olen kaunis ratsionaalse mõttemaailmaga inimene, vaimudesse ja inglitesse eriti ei usu, aga millegipärast ikka võtan seda linna kui mingit olendit. See tekitab huvitavaid ja kohati sügavaima meeleliigutuseni hämmeldumapanevaid elamusi. Hämmeldumapanevaid siis, kui minu poolt sellele personifitseeritud Tromsøle omistatud tegudes on selgelt äratuntav suunatus või kavatsus. Nagu need virmalised, millega ta mind tervitas, kui saabusin, ja nüüd see hüvastijätu-päikesetõus. Kui ma seda silmasin, ei olnud minu emotsioon enam "Oh kui ilus!" Neid ilusaid hetki on juba nii palju olnud, et mu emotsioon oli "Nojah, loomulikult. Tromsø ju."\nNagu mõnel inimesel on mõni üdini temalik iseloomujoon või teguviis, on ka Tromsøl tahke, mida ei saa olla ühelgi teisel linnal. Kõik need vahepealsed hommikud ja õhtud, lumetormid ja polaaröö, kirkad selged talvepäevad ja mitmeööpäevased lumesajud, libedad tänavad, majakõrgused lumehanged, need lumelaadurid, mis lumepilves ja oranži tuld vilgutades tänavaid mööda roomavad, nagu ürgkoletised mingist vanast saagast. Inimesele on omane näha kaoses korda, looduse stiihias jumalat. Seal kus mingit ratsionaalset seost, põhjendust või kavatsust ei ole, tahame meie ikka näha mingit jõudu või kellegi kätt. Ja kuigi ma taunin ebaratsionaalset jumala-usku, näen ma kõigis nendes minuga siin aset leidnud juhtumistes nüüd ise ühte olendit - Tromsøt. Ma võin anda talle näoks Krokeni linnaosa aknatulukeste peegeldused fjordiveel, kui ma pimedas Dramsveienit mööda kodu poole kõnnin, ja hääleks lennujaamast kostva propelleripõrina. Tuksuvaks südameks võiks panna laupäevaõhtuse Storgata, täis rõõmsaid peomeeleolus inimesi. Neid metafoore võiks veelgi jätkata aga neil pole tegelikult üldse mõtet, sest linnad pole inimesed, neil pole nägu ega häält ega südant ega käsi-jalgu. Neil on tänavad ja majad ja olulised on hoopis muud asjad. Ja nagu täielikus vaikuses kuuleb inimene kõrvades omaenese vere tuksumist, kuulasin ma täna, meie viimasel koosoldud ööl mööda magavaid teid pidi lennujaama poole kõndides seda, mida kuuleb Tromsø oma veresoontes, kui kõik muu on vait. Kui ei põrise propellermootor lennuväljal, kui Jekta kaubanduskeskuse laiendustööd on vaikinud ja tänavatel ei sõida autosid. Ma seisin oma seljakottidega keset kõnniteed, kell pool viis hommikul, käed rippus ja olin selle linnaga kahekesi selles hääles, selles foonhelis, taustanivoos, kõiki tegevusi, hääli ja ärkvelolekuminuteid saatvas baaskohinas. Selles, mida ma ei oska kirjeldada ja mida pole mõtet lindistada. Tromsø näitas mulle midagi väga isiklikku. See oli inimese ja linna vaheline lahkumiseelne intiimhetk. Minu kolmas hüvastijätt.\nKohtumiseni, Tromsø, näeme taas augustis, kui sa oled soe ja roheline ja kõik on juba hoopis teistmoodi.\nNüüd ootab mind kaks ja pool kuud välitöid Nepaalis ning seejärel kuu aega Eestit. Uued tervitused, uued hüvastijätud.\nEthnographers think - at least this one does - that if you believe you have eliminated the Hawthorne effect, you have probably smoked too much for breakfast.\n--- Michael Agar. We Have Met the Other and We're All Nonlinear: Ethnography as a Nonlinear Dynamic System. Complexity vol. 10, No. 2, Nov/Dec 2004, pp. 16-24.\nKui juba akadeemilistes publikatsioonides kasutatakse kanepisuitsetamisega seotud metafoore, kas siis poleks tõesti aeg situatsiooni üle natuke järele mõelda?\nTegemist on ilmselt huumorit ja sõnademängu hindava autoriga, see on tekstist näha. Näiteks defineerib ta liblikaefekti vastandi. Liblikaefekt on siis mittelineaarsete süsteemide omadus, mille kohaselt väike muutus lähtetingimustes võib mõjutada tulemust väga suurel määral (kuulus näide liblikast, kes Hiinas tiibu lehvitab, mille tulemusena USA-d tabab orkaan). Selle vastandiks on bürokraadiefekt: ükskõik kui palju sa algtingimuste muutmise nimel ei rassi, lõpptulemus jääb ikka samaks.\nHoidugem bürokraadiefektist oma eludes. Ja ärgem hommikusöögiks liiga palju suitsetagem.\nTeisipäeval nägin ma Päikest. Huvitav, kui tähendusrikkalt see lause võib kõlada. Siin Tromsøs pole Päike paistnud vist novembrikuust saadik. Aga nüüd, teisipäeval, nägin ma Päikest. Tegelikult juba kaks nädalat tagasi tähistati siin kalendri järgi seda, et Päike hakkab jälle mägede tagant tõusma. Sõin minagi Solbollet ehk päiksekuklit ja rõõmustasin, et must ja pikk pimedus on läbi saamas. Aga need paaritunnised vopsakad, mis Päike siin taevas tegi, jäid alati kas pilves taeva taha või olin ma parajasti sel ajal seminaris või muul põhjusel toas. Päevad on muidugi valgemad, õigemini, nüüd saab üldse jälle rääkida päevast kui sellisest. Ent Päikest otseselt näha polnud.\nTeisipäeval aga algas seminar alles kell 12. Veerand tundi enne keskpäeva - Päikese kulminatsioonihetke - kõndisin ma ülikooli poole. Oma mõtteis, nagu ikka. Midagi küll kipitas silmanurgas, mina aga jätkasin jonnakalt oma mõtete mõtlemist. Ja alles mitu minutit hiljem sain aru, et Päike, mida ma silmanurgast juba tükk aega nägin, oligi ju see. See oli Päike! Julgelt mäetippudest kõrgemal, mitte arglikult piilumas, vaid heledalt siramas, nagu ta oleks alati seal olnud, nagu vahepeal polekski olnud seitsme nädala pikkust ööd. Heledalt paistis ta nüüd, keset suurt sinist taevast, kuskil kaugel veel mõned helevalged pilvetupsud. Päike paistis.\nPäike paistis. Ma jäin seisma, sest see rabas mind. Rabas ja ehmatas. Nagu nälginule ei tohi korraga anda väga palju süüa, ei tohiks pimeduses elanule niimoodi järsku, ilma mingi hoiatuseta, näidata Päikest, seda tohutut igikestvat vesinikupommi plahvatust. Seda tohutut hõõguvat plasmakera, termotuumareaktsioone, 620 miljonit tonni vesinikku, mis IGAS SEKUNDIS heeliumiks ja energiaks muutub.\nFoto: TRACE Project, Stanford-Lockheed Institute for Space\nSeda on natuke liiga palju ühele pikka aega pimeduses elanud imetajale.\nFoto: Hinode JAXA/NASA\nKunagi lapsena lugesin astronoomiaõpikust, et Päike põletab sekundis kaks miljonit tonni mateeriat energiaks. See tähendab, reaktsiooniks kuluva vesiniku ja reaktsiooni käigus tekkiva heeliumi masside vahe on kaks miljonit tonni. See kaks miljonit tonni energiat kiirgub siis raadio-, infrapuna-, valgus-, uv-, röntgen- ja gammakiirgusena maailmaruumi laiali. Maa asub Päikesest 150 miljoni kilomeetri kaugusel, teisisõnu väga kaugel, nii et meieni jõuab sellest muidugi vaid mingi kaduvväike osa. Aga mina olen ka kaduvväike olend ja sellest osakesest piisab mulle enam kui küll. Mulle ja veel kuuele miljardile inimesele, taimedele, putukatele, vetikatele, planeeditäiele biomassile mis selle gaasikera soojuse paistel muudkui vohab. Lennukid lendavad, autod ja rongid sõidavad, elektrijaamad väntavad meile elektrit ja tehased huugavad - kõik selle tulepalli poolt fossiilkütustesse salvestatud energia jõul. Selline elu andja, kõige liigutaja on meie võimas Päike.\nJa tema tõuseb niimoodi järsku mind mägede tagant ehmatama. Kuradi tüüp :)\nFotol on ühe antropoloogia teooria raamatu märksõnade register. "Nazi Germani" juurde on millegipärast unustatud leheküljenumbrid märkida. Juhus? :)\n(Anthropology in Theory: Issues in Epistemology. Ed. Henrietta L. Moore, Todd Sanders. Oxford: Blackwell 2006)\nFilmifestival TIFF2011: tehtud.\nUmbes 25 filmi vaatamine, mõnda kaks korda, mõnda läbi poolune: tehtud.\nPopkorni, joogitopside ja muu laga koristamine iga seansi järel: tehtud.\nNelja mobiiltelefoni, kahe uksekaardi, lugematu arvu mütside, sallide ja kinnaste tagastamine omanikele: tehtud.\nNagu iga hea asjaga, on ka visuaalantropoloogiaga sedasi, et inimesed ajavad terminid sassi. Ka visuaalantropoloogiaks peetakse vahest kultuuri uurimist selle poolt toodetavate visuaalsete kujutiste läbi, filmide, telesaadete, kasvõi ajakirjade esikaante läbi. See on üks põnev ja aus valdkond, aga seda ei tuleks siiski nimetada visuaalantropoloogiaks (visual anthropology) vaid visuaalsuse antropoloogiaks (anthropology of visuality). Ja täpselt just seda saabki teha üks filmifestivalil vabatahtliku abitöölisena töötav noormees, kelle tööks on enne filmi algust saaliukse peal piletite rebimine ja peale filmi lõppu rahva saalist välja karjatamine, ning kellel just täpselt filmi ajal mingit tööd teha ei tule. See noormees istub siis mõnele vabale istekohale või nende puudumisel lihtsalt trepiastmele ja hakkab tegelema visuaalsuse antropoloogiaga.\nÜks ekraan, üks valgus, ühed värvid. Kui palju neid erinevaid kombinatsioone seal ikka olla saab? Filmifestival on parim koht, et jõuda teadmiseni sellest, kui palju. Alguses mõistusega, ja siis tagantjärele ka muu kehaga. Südamega ja soolikatega. Selleks on vaja mitu ööpäeva järjest vaadata maailma kõige erinevamaid filme, kuni kuskile pimesoole ja kaksteistsõrmiku vahel oleva arstide poolt veel avastamata tundeelundini jõuab see arusaamine, et maailm on ikka kuradima suur ja kirev ning see avaldub kõik selles, mida filmitegijad teevad. Filmitegijad-inimesed, Amirid, Björnid, Veikod, Paavod, Olgad, Andreid, Prachyad, Amitepid, Ludmilad, Milahid, Lid, Stefanod, Martad. Neid on palju ja nad kõik tahavad midagi öelda. Midagi ekraanilt inimestele näidata. Ja seda kõike vaatab üks poiss kes istub kinosaalis trepiastmel ja teeb oma peas visuaalsuse antropoloogiat.\nHea on alustada mingitest mõttetutest kergemeelsetest, ent naljakatest ja lahedatest komöödiatest (Kiki), liikuda natuke mõttekamate komöödiateni (Basilicata Coast to Coast) ja gei-seebiooperiteni (Loose Cannons), vaadata selle peale midagi kaameraga tegelastel pidevalt näossõitvat ja inimemotsioonide sügavamatesse osadesse sukelduvat (Taulukauppiaat) ja segada selle kõige sisse üks sõjadokumentaal (Russian Lessons), mille järel lahkuda kinosaalist tundega "mis kurat teil viga on, inimkond?!". Vaadata lisaks asju, mida sa mitte kunagi mitte mingil muul kombel vaatama ei satuks, kui just filmifestivalil vabatahtliku abilisena: Asju millel pole isegi oma lehekülge imdb-s.\nNojah, ja kui ma siis kõige selle segapudru keskel avastasin end järsku ühe Tai kung-fu filmi (Ong-Bak) vaatajate seast, isegi kuigi ma üldiselt kung-fu filme eriti vaadata ei viitsi, siis kehitasin ma õlgu ja mõtlesin et las minna. Sest kõik need aegluubis jalad ees läbi õhu vastasele näkku lendamised ja kahe erineva nurga alt filmitud ning üksteise järele monteeritud plahvatused omandasid ka mingi teise tähenduse. Mitte "oh sa kurat kui äge efekt" ja "täitsa lõpp kui hästi peksab" tähenduse, mille jaoks nad tegelikult mõeldud on aga, olgem ausad, millena nad tegelikult ju ei tööta, vaid "hmm ah et siis sellised esteetilised eelistused" ja "selge, see storyline läks nüüd siis sinna" tähenduse.\nTaolises meeleolus kinosaali ukse peal seistes ja pileteid käristades tekkis igasuguseid huvitavaid ideid. Et miks piirduda lihtsalt ettenähtud rolliga: naeratus, käristus, "tänan" (takk)? Peale kümnendat tsüklit on see ju tõesti igav. Vahelduseks võiks ju teha hoopis naeratus, käristus, "palun" (vær så god). Või siis vaheldumisi: naeratus, käristus, "takk", naeratus, käristus, "vær så god". Või tänan-palun asemel öelda norra keele asemel hoopis midagi muud. Näiteks eesti keeles "palun". Või vene keeles "spasiba". Või siis üldse midagi suvalist. Näiteks "nuudlid". Naeratus, käristus, "nuudlid". Ükskõik mida sa ütled, niikaua kui naeratus on näol, naeratatakse vastu. Vahest tuleb mõni klient ka midagi küsima. Enamlevinud küsimused olid, et kui pikk see film on, millest see film räägib (?!) ja miks pileti peal ei ole istekohti märgitud. Juba esimese päeva keskel oli mul tekkinud oskus inimese näost, ilma üldse tema küsimust kuulamata, küsimusele ära vastata. Päeva lõpupoole, kui väsimus ja tüdimus juba võimust võtma hakkavad, piisab ka sellest kui lihtsalt noogutada ja käega saali poole viibata. Küll nad edasi liiguvad. Alati töötas.\nPeale seansi lõppu, kui rahvas on saalist välja saadud, algas siis noosi korjamine. Toitu ja jooki oli alati, mõnikord pakendis, mõnikord põrandal laiali. Aga alati oli ka midagi veel. Kui saalis istub 400 inimest, on kindel, et keegi midagi unustab. Mütsid, sallid, mobiiltelefonid. Elamise-olemise materiaalne kultuur. Arheoloogina kaabin ma sama asja, ainult tuhat aastat hiljem, maa sees üles. Nüüd aga, kinotöötajana, korjan värskena põrandalt. Ühe tegevuse eest saan teaduslikke publikatsioone ja akadeemilist feimi. Teise eest isegi mitte palka. Ühiskonnas on mõnikord prioriteedid naljakalt seatud.\nSee Kanada tšikk, kellega ma viimasel päeval koos töötasin, sai õnneks mu huumorist aru. Kui ma peale järjekordset naeratus-käristus-takk raundi, piletikontsude kokkulugemise ajal tegin talle kanahäälega "takk-takk-takk", siis ta kõverdas käed mõistvalt küünarnukkidest kanatiibadeks ja tegi peaga nokkivaid liigutusi. Hea kui on mõttekaaslasi. Peale festivali lõpupidu, igale vabatahtlikule ette nähtud kahte tasuta õlut, läbi lume kodu poole vantsides, kolmveerand tundi kõnnitud, veerand tundi veel, kell kolm öösel kuskil Scandic hotelli taga prügikonteinerite vahel ja hotelliköögist tuleva rasvahaisu sees oli ikkagi tunne, et midagi head sai ära tehtud. Kaasa aidatud ühe filmifestivali korraldamisele. Mingite mõtete levikule, mingile ideede segunemisele. Hea meel oli.


Omadused: selgus, rõõm, rahu, heaolu, tervendus, õnn, meditatsioon, elu õppetunnid\nLumikvartsina ehk piimkvartsina iseloomustab mu energiaid naiselikkus, olles resonantsilt pehmema ja sujuvama vooga võrreldes mäekristallina. Samas kannan edasi puhtale kvartsile omaseid tugevaid tervendavaid omadusi.\nToetan sind vaimses arenguses puhastades ligipääsu kõrgematele teadvustasanditele, loon selgust ja äratundmist, aidates läbida elu õppetunde kergemal moel. Abistan selgeltnägemise ja tajude avanemisel ning toon sinusse teadmist, kuidas oma võimeid kasutada.\nOlen väga hea kristall neile, kes võtavad liigset vastutust või kellel on kalduvus ületöötamisele - aitan leida tasakaalu, näha sellise teguviisi algpõhjuseid, et saaksid neid õrnalt muuta ja vabastada.\nEnergeetilisel tasandil aktiveerin energiakeskusi ning aitan äratada sinu sisemise tarkuse ja sisemise tervendaja. Kvartsi pereliikmena olen ka peene ja selge vibratsiooniga häälestaja. Oma elektriliste omaduste tõttu olen väga hea energiate puhastaja ja tasakaalustaja.\nTervendus: luustiku ja hammaste tugevdamine, kaltsiumi omastamine; menopausi vaevused; toetab imetavaid emasid; immuunsüsteemi tugevdamine\nVärv: valge läbipaistmatu\nKõvadus: 7 / 10