2011 august by Tarkade Klubi - issuu\nMida teha põlevkivituhaga?\nTuhk on väärtuslik tooraine, millest saab valmistada mõndagi. Kui seda ainult nii palju ei oleks. oktoober august2008 2011 Number Number10 8 (56) (22) Hind 2,79 ¤Hind (43,65 39.90 kr)\nMasinad hakkavad kõnest aru saama\nUssikesed õpetavad mõistma aju tööd\nKas kaelkirjakud ujuvad?\nPimedad õpivad kajalokatsiooni Külma sõja ajalugu: 50 aasta eest hakkas Berliini linna poolitama müür\nSu ki ke ir ld pa uv at\nKosmosejaamad läbi ajaloo\nKuidas näha kõrvadega?\nTransformer, vĂ¤ga eriline tahvelarvuti\nSamsungi relv iPadi vastu\n=a&%PdVdbc!7X]S!\n2000 eurot maksev HP sĂźlearvuti\nKodune Logitechi helipark\nĂœheksa videokaamerat. Ainult Ăźks testivĂľitja.\nParim odav nutitelefon\nKuidas muusikat kĂľikjale kaasa vĂľtta\nF.E.A.R. 3: hirmus tavaline, Ăľudselt vilets\n8BB=)(&& &"%!%(%\nKuidas 5.1 kĂľlareid Ăľigesti paigutada?\nVĂ¤rske number nĂźĂźd mĂźĂźgil! Milline on parim odav nutitelefon? Kas Samsung saab iPadi vastu? Kuidas 5.1 kĂľlareid Ăľigesti paigutada? Millist videokaamerat tasub osta? Kuidas muusikat kĂľikjale kaasa vĂľtta?\n12 Valgusaku salvestab hästi päikesekiirgust\n6 Küsimused-vastused Miks Ameerikast tuleb nii palju sprintereid ja Aafrikast pikamaajooksjaid? Kas rõngas häirib lindu? Kuidas nägi Eesti loodus välja tuhande aasta eest? Mis on saanud laserkinost? Asjatundjad vastavad lugejate saadetud küsimustele.\n13 Teadlased häkkisid bakteri genoomi\nradar 10 Hiina suleline saurus muudab lindude sugupuud 12 Elektrooniline protees parandab\trottide mälu\n14 Sisalik näitas nutikust 14 Energianäljas Jaapan pöörab pilgu merepõhja\n20 Joonis: Kõige ... Kõige esimesed siirdamised k o lu m n i d 22 Uurides uurimusi Ben Goldacre Pikad lood\n16\tTõnu Korroli autouudised «Kummitusauto» ilmus oksjonile\n24 Kõrvadega nägemine Pimedad õpivad uut moodust maailma tajumiseks. Kajalokatsiooni abil orienteerudes käivad nägemispuudega inimesed matkamas ja rattaretkedel.\n18 Piltuudis Lõuna-Korea tramm veereb\tjuhtmevabalt\n32 Prootonist pead sa tõde nägema Tiit Kändler portreteerib CERNi eksperimenti TOTEM ja selle kõneisikut.\n15 Kaido Einama tehnoloogiauudised Robotid ¬ ajastukohased mänguasjad\nTarkade Klubi nr 8 (56), august 2011\n5\tLangevad müürid Toimetaja veerg\naugust 2011 ap/scanpix\n36 Mööda põlevkivituhast teed põlevkivituhast majja Mida on võimalik peale hakata jäätmega, mida tekib Eestis kõige rohkem? 42 Kuulamise kunst Mobiiltelefonid, navigatsiooniseadmed ja arvutid saavad kõneldud käsklustest aina paremini aru. 46 Ussike näitab aju saladusi Lihtsa närvisüsteemiga ussi uurimine annab selgust ka inimaju toimimise kohta. 52 Võimas valk Valk, mis kleebib ajurakud meeskonnaks. 54 Müür: külma sõja üks võtmekohti 50 aastat tagasi hakati rajama Berliini müüri. 58 HMS Captain – laev, mis hukutas oma looja Sõjamasin kuidas? 60 Kosmosejaamad 62 Kas kaelkirjakud oskavad ujuda? 65 Kuidas töötab hiigelautorong? 66 Mereelukas ja paat ühes revüü 68 Raamatud 70\tSündmused, veebiküljed\nM EELELA H UTUS 72 Ristsõna 73\tLoogikaülesanded\n74 ?!? 5 fakti lennundusest. Uus ja uskumatu.\nLangevad müürid Kui koonduvad tehisintellekti, kõnetuvastuse, kõnesünteesi, ajuteaduse ja mitme muu valdkonna saavutused, võib oodata, et masinad sulanduvad inimühiskonna koesse märkamatult sisse. On see hea või halb või kas üldse on tarvis sellele mingit väärtushinnangut anda, see on juba eraldi küsimus.\nKaasautorid Erkki Bahovski, Ago Gaškov, Ben Goldacre, Rainer Kerge, Sander Kingsepp, Tiit Kändler, Rauno Pärnits Koostööpartner New York Times Syndicate Kaanefoto Caro/Scanpix\nreklaam@presshouse.ee tel 661 6186\nzz telefonil 660 9797 zz e-postiga levi@presshouse.ee Ajakirja tellimus maksab 25,50 € aastas, otsekorraldusega 2,49 € kuus. Kiireima viisi tellimuse vormistamiseks leiad internetist:\nPresshouse OÜ, Liimi 1, 10621 Tallinn tel 661 6186, faks 661 6185 www.presshouse.ee TRÜKK Unipress © Presshouse OÜ Ajakirjas Tarkade Klubi avaldatud tekstide ja fotode avaldamine ükskõik millisel viisil on keelatud ilma väljaandja eelneva kirjaliku loata. Kõik õigused on kaitstud.\nnimene on loom, kes saab suurema osa informatsioonist silmade vahendusel. Mida tähendab silmanägemisest kas või ajutiselt ilmajäämine, saab igaüks meist kogeda Ahhaa keskuse näitusel «Dialoog pimeduses». Ja ilmselt ehmatusega avastada, kui abitud ühtäkki ollakse, kui ükski valguskiir enam silma ei jõua. Abitus on märksõna, mis nägemispuudega inimeste puhul meil, nägijatel, tihti pähe tuleb. Seekordses kaaneloos tutvustame aga inimesi, kes ei lase endale sellist hinnangut peale suruda. Nägemispuue ei pea tähendama, et oled sunnitud terve ülejäänud elu veetma nelja seina vahel, käies ainult mööda kindlaid päheõpitud radu. Daniel Kish on selle kohta suurepärane näide: ta on ameeriklane, kes armastab matkata ja mägirattaga sõita; ümbruskonnas orienteerumiseks on ta välja töötanud mooduse, mis põhineb tagasipeegelduval kajal. See on sama nipp, mida kasutavad nahkhiired ja delfiinid. Kish ja tema kasvav õpilaste arv tõestavad, et ka inimene suudab selle peene oskuse küllalt hõlpsasti omandada, mille järel avaneb neile ühtäkki senisest palju avaram maailm. Pimeduse müür on maha lõhutud. Müüride lõhkumisega seostuvad veel mitmed selle numbri lood. Üks neist on inimest ja masinat lahutav piir. Kõnetuvastus, mille edusamme ühes artiklis tutvustame, on just selline müüre lõhkuv samm, mis rajab teed inimeste ja masinate ladusa omavahelise suhtluse poole. Uudiskülgedel saab lisaks lugeda vähemalt rottidel mälu tugevdavast ajuproteesist, mis kirjelduse järgi on üks neist ulmeteostest tuttavatest seadmetest, mis kujutletud tulevikus igal inimesel kolba all on. Kui koonduvad tehisintellekti, kõnetuvastuse, kõnesünteesi, ajuteaduse ja mitme muu valdkonna saavutused, võib oodata, et masinad sulanduvad inimühiskonna koesse märkamatult sisse. On see hea või halb või kas üldse on tarvis sellele mingit väärtushinnangut anda, see on juba eraldi küsimus, millele oleme varemgi ajakirjaveergudel tähelepanu pööranud. Ja viimaks saab sellest numbrist lugeda ka ühest päris müürist. Poole sajandi eest asusid Ida-Saksa võimud üleöö Berliini linna poolitama. Berliini müür, millest sai külma sõja üks sümbol, püsis 28 aastat. Ent lõpuks jagas ta ikkagi enamiku müüride saatust ning langes ülekaaluka tormijooksu all. Praegu on sellest alles üksikud riismed, millel juba muistise väärtus ja tähendus, ning vahepeal lõhestatud olnud linn on jälle orgaaniliselt kokku kasvamas. Tahaks loota, et Berliini müüri eeskuju järgivad ka kõik muud vaimsed, füüsilised ja tehnoloogilised müürid, mida meie maailmas veel rohkesti püsib.\nSprinterid Am Väga palju mustanahalisi tippsprintereid on pärit Jamaicalt, USAst ja Kariibi mere saartelt, kuid praktiliselt mitte ühtegi Aafrikast, kust tulevad jälle väga tugevad keskmaa- ja maratonijooksjad. Miks see nii on? Ago Tominga\nKui palju kaalub lindude rõngastamiseks kasutatav rõngas ning kas see ei häiri linnu elutegevust? Pöialpoiss kaalub teadupärast vaid 5–6,5 grammi.\nLinnurõngad häirivad linnu igapäevast tegevust umbes sama palju kui inimest käekell või -võru. Linnurõngad valmistatakse enamasti kas alumiiniumist või plastist, mistõttu need kaaluvad väga vähe. Mõnede liikide puhul kasutatakse ka muid metallisulameid. Igale liigile või linnurühmale sobib kindla suuruse ja kaaluga rõngas ning seetõttu on kasutusel kümneid erinevaid rõngatüüpe. Näiteks pöialpoisi jala ümber pandav rõngas on meil kasutusel olevatest väikseim, kaaludes 0,03 grammi. Selle rõnga diameeter on 1,8 mm. Suurimast, kühmnokk-luige rõngast mahuksid aga kaks pöialpoissi peaaegu kõrvuti läbi ronima – selle läbimõõt on\n26 mm ja kaal 12 grammi. Suurematele lindudele (kotkad, musttoonekurg jt) pannakse jala ümber ka mitmevärvilisi värvikoodiga rõngaid. See võimaldab kaugelt binokli või vaatlustoru abil teada saada, mis riigis ja mis aastal on lind rõngastatud. Enamasti paistab ka värvilisel rõngal olev rõngakood paremini silma. Viimase kümnendi jooksul on hoogustunud lindude turjaleGPS-saatjate kinnitamine eesmärgiga nagu rõngastamiselgi saada teada lindude rändeteed, levik ja muutused populatsiooni arvukuses. Paraku ei ole seni veel suudetud ühest grammist kergemaid saatjaid välja töötada. See aga seab piiri, millistele lindudele üldse saab saatja turjale või jala külge kinnitada. Hiljuti pandi ühegrammine saatja kuldnokasuurusele kivirullijale. Seega peavad lähiaastatel nii väikelinnud kui ka nahkhiired leppima enam kui sajandi kasutusel olnud metallrõngastega. Meelis Uustal, Tallinna Linnuklubi juhatuse liige\nSee on nii kultuuri tõttu. Kultuuri tõttu kohtab harva ka mustanahalisi jäähokimängijaid või rattureid, kuigi samaväärsete funktsionaalsete nõuetega spordialadel nagu ameerika jalgpall või pikamaajooks võistleb arvukalt afro-ameeriklasi. Eriala tipus oleva sportlase kujunemiseks kulub hinnanguliselt 10–15 aastat. Kui tipus ollakse 25–30aastaselt, siis järelikult algavad esimesed erialatreeningud varajases nooruses. See on iga inimese elus unikaalne arenguperiood. Bioloogiliste protsesside, nagu keha kasvu jmt kõrval mõjutavad valikuid ja arengut lähikonna väärtused ja käitumisnormid. Loomulikult ka isiklik kogemus, näiteks edu ja ebaedu erinevate spordialade proovimisel. Kui mõnel spordialal puudub piisav tase (edu ja teadmised), kaaslased mõnda spordiala ei harrasta, rääkimata selle pidamisest ebasobivaks, suunatakse pikad ja lühikesed, kiired ja aeglased noored kohalikus kultuuris aegade jooksul väljavalitud spordisortimendiga konveierilindile. Keenias on sotsiaalselt väärtuslik olla pikamaajooksja, Kesk-Ameerikas sprinter. Küsimus on seega rohkem pinnases kui seemnes: Jaapanis kasvatatakse meloneid ka neljakandilisteks. Defineerides kultuuri kui käitumisi mõjutavat väärtussüsteemi, võib spordialade valiku kaudu iseloomustada nii kohalikku kultuuri kui ka erinevaid sotsiaalseid gruppe. Näiteks oli Nõukogude Eesti korvpallimaa, mitte jalgpallimaa. Praegu paistab vastupidi. Soome ja Saksamaa olid kunagi kuulsad pikamaajooksu kantsid, enam mitte. Mõni sotsiaalne grupp eelistab ragbit jalgpallile, mõni võõristab tennist ja golfi, kuid hindab kõrgelt maadlust, poksi jne. Spordialad ja inimeste geneetika on siiani samad, aga kultuur nende ümber keeb ja\nMis vaevab sinu südant? Joseph E. Stiglitzi raamatu «Vaba langemine» saab jooksjate kohta esitatud küsimuse eest Ago Tominga. Värskeid küsimusi levinud müütide, põnevate loodusnähtuste ja teaduse telgitaguste kohta ootame e-posti aadressil kysimus@t-klubi.ee või Tarkade Klubi leheküljele Facebookis. Järgmises numbris anname ühele küsijaist Urmas Laansoo jt raamatu «Kuulsad ja kummalised taimeriigis». Samuti palume eelmise numbri auhinna võitnud Marianna Tamperel toimetusega ühendust võtta.\nmuutub. See peegeldub ka riikide ja etniliste gruppide sportlikus edus ja ebaedus. Saksa DV tootis parimatel päevadel rahvaarvu arvestades maailma keskmisega võrreldes sportlikus tipus olijaid koguni 22\nkorda rohkem. Soomlaste näitaja oli samal ajal 21 korda üle maailma keskmise. Võinuks rääkida sakslaste ja soomlaste «spordigeenidest», viimaste puhul eriti jooksualadel ja odaviskes. Seda kõigest paarkümmend\naastat tagasi. Soomlased ei ole siiski muutunud, aga muutunud on nende eluolu ja spordimotiivid. Kristjan Port, Tallinna Ülikooli terviseteaduste ja spordi instituudi direktor\neerikast, pikamaajooksjad Aafrikast\nKas keegi tark inimene oskab öelda, milline nägi välja Eesti taimestik (metsade tihedus ja tüüp) ja soostumine, jõgede voolumaht-kiirus nii tuhat aastat tagasi?\nMinevikus looduses aset leidnud sündmustega tegelevad erinevad paleo- eesliitega teadusharud. Näiteks paleoökoloogia uurib ökosüsteemide arengut minevikus. Mõningal määral sarnaneb paleo-teadlaste töö arheoloogide omaga, mõlema teadusharu esindajad uurivad üksikute infokildude põhjal minevikus toimunud sündmusi. Info hankimiseks rakendatavad meetodid katavad praktiliselt kogu valiku füüsikaliste loodusteaduste metoodikatest, kaasa arvatud astrofüüsika ja biokeemia. Üldjuhul re-\nkonstrueeritakse keskkonnatingimusi mitme erineva meetodi üheaegse rakendamisega. Kuna kõik meetodid annavad informatsiooni teatud veaga, ei saa ükski interpretatsioon sada protsenti tõele vastata. Seetõttu uuritakse paleoökoloogilise informatsiooni põhjal pigem suundumusi kui ühe hetke situatsioone. Esmaseks ülesandeks möödaniku ökosüsteemide arengu rekonstrueerimisel on määrata vanuseskaala. Paari viimase sajandi kohta saame detailset informatsiooni arhiivimaterjalidest. Ajas rohkem tagasi minnes saab kasutada vaid looduslikesse arhiividesse, soo- ja järvesetetesse akumuleerunud materjali. Setteisse talletunud minevikusündmuste toimumise aeg tuleb määrata dateerimismeetodite abil. Dateerimiseks on olemas erinevaid võimalusi, neist enim kasutatav\non raadiosüsiniku meetod. Hoolikalt valitud dateeritava objekti ja korrektsete mõõtmiste korral leitakse tuhat aastat vana materjali vanus paarikümneaastase täpsusega, millest üldjuhul piisab. Maastikupildi rekonstrueerimiseks tuleb määratleda olulisemad Eesti keskkonnatingimuste kujunemist mõjutanud faktorid. Üks olulisemaid looduslikke olusid määrav tegur on reljeef, mis on üldjuhul pärand viimasest jääajast. Pärast jääaega on muutused reljeefis olnud väiksemad, näiteks rannaluited, erodeeritud nõlvad, inimese loodud aherainemäed jne. Jääaja tõttu muutub meie maastik veel tänapäevalgi maapinna kerke läbi, mis on kiirem Loode-Eestis. Selle tõttu oli küllalt suur osa Lääne-Eestist ja saartest tuhat aastat tagasi vee all. Üldjoontes oli Eesti vetevõrk tuhat aastat tagasi küllalt sarnane tänapäevasega. Arvestades kliima-\nselge, kas võime rääkida samasugustest metsatüüpidest ka inimmõjueelsete ökosüsteemide kontekstis. Üks ürgsemaid ökosüsteeme on sood. Eesti aladel algas soostumine mõned aastatuhanded pärast jääaja lõppu. Soostumise tingib Eesti üsna jahe ja niiske kliima, kus sademed on alati ületanud aurumise, ning üsna lauskjas maastik, kuhu said tekkida ulatuslikud turbalademed. Teades turba juurdekasvu kiirust, võib küllalt julgelt öelda, et soostumine hõlmas tuhat aastat tagasi tänapäevasega võrreldava osa Eesti territooriumist. Minevikusündmuste rekonstrueerimine sarnaneb mõningal määral tuleviku prognoosimisega. Mida kaugemale ajas käesolevast hetkest tulevikku või minevikku me üritame vaadata, seda ebatäpsemaks prognoos või rekonstruktsioon muutub. Tuhande aasta tagused sündmused võivad tunduda kauged inimelu perspektiivis ja inimühiskond ongi viimase aastatuhande jooksul läbi teinud tohutu arengu. Looduslike protsesside puhul ja geoloogilises ajaskaalas on tegu aga äärmiselt lühikese ajavahemikuga. Mihkel Kangur, Tallinna Ülikooli ökoloogia instituudi direktor\nlus taimkatte küllalt täpseks rekonstrueerimiseks õietolmuanalüüsi põhjal. Järve- ja soosetteisse settinud õietolmu ja settimisala ümbritseva taimkatte vaheliste seoste leidmiseks on loodud mitu mudelit, millest on enim tunnustust ja laiemat kasutust leidnud Sugita mudel, mille autorit tutvustas Tarkade Klubi mõni aeg tagasi. Tuginedes Sugita mudelile, võib öelda, et tuhat aastat tagasi ei erinenud Eesti regioonide metsad koosseisult üksteisest. Hoolimata tänapäevastest mudelitest pole meil veel võimalik öelda, millised olid minevikus metsatüübid või kui suur oli metsade tihedus. Eestis on õietolmuanalüüse teostatud ligi sada aastat, kuid senini on kõik taimkatte rekonstruktsioonid jäänud kvalitatiivseteks ja ekspertsusel põhinevateks, tuginedes teadmistele tänapäevastest metsaökosüsteemidest. Praegu pole üheselt\n«Laseriraamat» ilmus 1978, kolmandik sajandit tagasi. Mis puutub kinosse, siis on tehtud palju katsetusi laserprojektorite loomiseks, kuid suurt edu pole neil senini olnud. Kõige perspektiivsem paistab olevat Hiina teadlaste saavutus: laserite rakendamine «kodukinos» – kitsasfilmiprojektorites tavapärase ksenoonlambi asendajana. Eeliseks on loomutruu värviedastus ja kujutise näiv ruumilisus. Vajatakse aga kolmest pooljuhtlaserist koosnevat komplekti. Esialgu pidurdab laia levikut seda tüüpi projektorite kõrge hind. Katsetused ja uuringud jätkuvad. Ehk hakkab laserkinogi ajapikku jalgu alla saama.\nrekonstruktsioone, maapinna kerke ja vajumise kiirust jne, on võimalik rekonstrueerida teatud täpsusega jõgede vooluhulka ja -kiirust. Ilmselt ei erine need tänapäevastest väärtustest suurel määral, eriti arvestades vooluhulkade sesoonset varieeruvust. Teiseks oluliseks maastikuelemendiks on taimkate. Taimestiku kujunemise tähtsamateks teguriteks on mullastik ja kliima. Mullastiku omadused on määratud lähtekivimist, mis üldjuhul pärineb jääaja liustike siia kantud materjalist. Tänapäevasega võrreldav mullastiku mustrilisus kujunes välja Holotseeni alguseks. Kliimatingimused on jääaja järgsel ajal olnud küllaltki varieeruvad. Ligikaudu tuhat aastat tagasi valitses põhjapoolkeral tänapäevasega võrreldes pisut soojem periood. Teades klimaatilisi tingimusi ja mullastiku mustrilisust, on olemas teoreetiline võima-\nKunagi lugesin sellist raamatut nagu «Laseriraamat». Seal räägiti ka laserkinodest, mis kohe-kohe hakkavad maailma vallutama. 3D-efekt pidi toimima ilma prillideta ja kõige suurem erinevus pidi olema selles, et kui filmi vaadata ja filmilina ees liikuda, siis saab vaadata ka «kinolina taha». Ehk sama tunne nagu oleks tegu aknaga – saab vaadata ka külgede suunas. Ruumilisuse tunne on sada protsenti. Kas on midagi sellesuunalistest uuringutest teada?\nHenn Käämbre, füüsik, «Laseriraamatu» autor\nHiina suleline saurus muud Tekst: Arko Olesk\nuulus fossiil arheopterüks, keda on poolteist sajanK dit peetud vahelüliks lindude\nja dinosauruste vahel, ei ole siiski lindude esivanem. Seda väidavad uue sulelise sauruse uurimistulemuste põhjal Hiina paleontoloogid. Archaeopteryx on üks loodusteaduste ajaloo tuntumaid fossiile ning sellel aastal möödus tiivulise sauruse kivistunud luustiku leidmisest ja kirjeldamisest täpselt 150 aastat. Vaid paar aastat varem oli ilmunud evolutsiooniteooriale aluse pannud Charles Darwini teos «Liikide tekkimisest» ning Saksamaalt välja kaevatud luustik sobis sellega imehästi kokku. Sel oli saba nagu roomajatel, kuid sulgedega kaetud tiivad nagu lindudel. Sestsaadik on arheopterüksi kirjeldatud ürglinnuna, parasjagu saurusest linnuks areneva vahevormina. Viimased aastad on seda seisukohta aga kõigutama asunud, eelkõige tänu sellele, et Hiinast on välja tulnud arvukalt teisi suleliste sauruste fossiile. Nende uurimine on lubanud lindude ja sauruste omavahelist sugulust anatoomiliste tundemärkide järgi täpsemalt paika panna. Üks värskemaid leide ajendaski Hiina paleontolooge ajakirjas Nature väitma, et suur osa senistest arusaamadest lindude põlvnemise kohta pole täpsed. Muutunud arusaamade põhjuseks oleva kivistise said Xing Xu juhtimisel töötavad Hiina Teaduste Akadeemia teadlased Liaoningi provintsist, mis on olnud paljude sen-\nab lindude sugupuud vaidlus\nNoorim saurusefossiil toetab asteroiditeooriat USAst leitud 45 sentimeetri pikkune saurusesarv annab tuge seisukohale, et sauruste väljasuremise peamine süüdlane oli 65 miljoni aasta eest Maad tabanud asteroid. Sellega on tugevalt konkureerinud hüpotees, et asteroidi tabamise ajaks olid paljud saurused juba muudel põhjustel järk-järgult välja surnud. Selle kasuks räägib asjaolu, et kolme meetri sügavusel geoloogias hästi näha oleva kihi all, mis märgib asteroiditabamust,\non leitud väga vähe sauruste kivistisi. Ameerikast leitud sarv, mis kuulub ilmselt tritseeratopsile või torosaurusele, pärineb aga 13 sentimeetri sügavuselt allpool asteroiditabamuse kihti. Leiu teinud Yale’i ülikooli paleontoloogi Tyler Lysoni sõnul võis sarv mudasesse pinnasesse sattuda isegi vaid aasta enne asteroiditabamust. «See ütleb meile, et maismaad asustanud dinosaurused olid elus vähemalt kokkupõrke ajani,» märkis Lyson.\nAsteroiditabamuse oht Maale kasvab\nAsteroidikraatreid uurinud Saksa teadlased leidsid, et kosmosekivi tabamuse oht Maale on praegu vähemalt sama suur kui 250 miljoni aasta eest, võib-olla isegi suurem. Nii Maa kui teiste taevakehade kraatrite vanust uurinud teadlased leidsid sagedamini nooremaid kraatreid, mida ei saa põhjendada ainuüksi vanade kraatrite kadumisega maapinda kujundavate jõudude toimel. Samuti lükkas statistiline analüüs ümber arvamuse, nagu valitseks tabamuste sageduses teatud seaduspära. Seni oli näilist perioodilisust püütud seletada Päikesesüsteemi äärealal peituva suure varjatud taevakehaga, nõndanimetatud Nemesisega, mis regulaarselt asteroide orbiidilt kallutas ja planeetide poole saatis. Loodus\nSellesse rühma kuuluvad küll linnud, kuid ka mitu haru saurusi, kes on tänapäevaks välja surnud. Xu ja tema kolleegid väidavadki, et tunnuste statistiline analüüs kolju ning eelkõige istmikuluu ja jalaluude tunnused viitavad sellele, et nii Xiaotingia kui Archaeopteryx kuuluvad ühte sellisesse kõrvalharusse nimetusega Deinonychosauria. Sel rühmal on rohkem sarnasusi saurustega, nagu Velociraptor, kui varaste lindudega. «Arheopterüksi peeti linnuks, sest sel olid suled, mida kellelgi teisel polnud,» selgitab omaaegset eksisammu Ohio ülikooli paleontoloog Lawrence Witmer. «Kuid siis hakati leidma teisi loomi, kellel olid harkluud, kolme sõrmega jäsemed ning suled. Nii õppisime sammhaaval, et arheopterüksi ainulaadsed linnulikud tunnused polnudki nii ainulaadsed.» «Kuna arheopterüks on nii kaua kandnud kõige algelisema linnu tiitlit, olen oma tulemusi esitades mõnevõrra närvis,» tunnistas Xu.\nMeriroosidel on isiksus\nMeriroosid, kellel on loomade seas üks lihtsamaid närvisüsteeme, omavad siiski isiksust. Isiksuse omamiseks peab indiviididel definitsiooni kohaselt esinema käitumises omavahelisi erinevusi, mis püsivad ajas ja eri tingimustes. Meriroosidel oli selliseks käitumiseks aeg, kui kaua nad pärast teadlaste tekitatud üllatavat veejuga oma kombitsaid tagasi tõmmatuna hoidsid. Ehmatusest taastumiseks kulus meriroosidel kolm kuni 20 minutit, kuid igal üksikul meriroosil oli see aeg ühepikkune ega sõltunud näiteks vee temperatuurist.\nHiinast leitud suleline saurus ei kuulu lindude sugupuusse. ap/scanpix\nsatsiooniliste sauruseleidude asukohaks. Nad ei kaevanud seda siiski ise välja, vaid ostsid kivististega kaubitsejalt. Umbes 155 miljoni aasta vanune saurus, kes sai liiginimeks Xiaotingia zhengi, on kanasuurune ega kaalunud ilmselt üle 800 grammi. Tal on pikad ja tugevad esijäsemed, mida võib pidada tiibade eelkäijateks. Jäsemete otsas on küünised ning suus teravad hambad. Ka muud anatoomilised detailid, näiteks iseloomulik harkluu kuju, näitavad, et tegu on kahtlemata Archaeopteryx’i lähedase sugulasliigiga. Ent see ei tähenda sugugi, et uus saurus pääseb kohe lindude sugupuud täiendama. «Xiaotingia zhengi leidmine näitab, et paljud tunnused, mida varem peeti lindudele ainuomasteks, teiste seas pikad ja tugevad esijäsemed, iseloomustavad tegelikkuses suuremat rühma nimetusega Paraves,» kirjutasid teadlased ajakirjas Nature.\n«Kuna evolutsiooni käigus on ikka olnud võidumeheks see, kes saab rohkem süüa, ei kaitse füsioloogilised mehhanismid meid alati energia liigtarbimise ehk ülesöömise eest.» Meditsiiniteaduste doktor Mari Järvelaid tervitab Euroopa Parlamendi kehtestatud uusi toidu märgistamise reegleid. (Eesti Päevaleht, 11. juuli)\n«Me teame, et peame haarama ohjad, sest teadus ütleb seda. Vabadus meie taevast reostada peab lõppema, reostajad peavad hakkama maksma.» Austraalia peaminister Julia Gillard kuulutas välja süsinikdioksiidimaksu, mis hakkab kehtima järgmisest aastast. (The Sunday Telegraph, 10. juuli)\n«Mitte kunagi varem pole inseneri roll olnud nii suur, kui see on praegu. 98 protsenti kõikidest arvutitest on meie silmade eest peidus, muutes aga samas targaks ja intelligentseks kogu tehiskeskkonna meie ümber.»\nAkadeemik Raimund Ubar soovitab inseneriharidusele rohkem tähelepanu pöörata. (Postimees, 13. juuli)\n«Ka GPS-plotteri peale ilmub seda sisse lülitades iga kord hoiatus: «Pane tähele, mis sa teed! Sa pead ise oskama ümbruses orienteeruda ja ära liigselt arvutit usalda!» Aga inimene ikka usaldab ega pane hoiatust tähele.» Akadeemik Enn Tõugu leiab, et inimesed on hakanud liialt palju arvutitele lootma. (Õhtuleht, 16. juuli)\nSA teadlaste loodud elektrooniline seade lülitab U rottidel mälu soovi järgi sisse\nja välja. Ajus toimuvaid mäluprotsesse jäljendav seade võib asendada rivist välja langenud ajuosa ning tervetele rottidele andis ajuprotees koguni parema mälu. Seadme valmistamiseks tuli esmalt välja selgitada, millised närvisignaalid seostuvad mäletamisega, ning seejärel neid järele teha. Ajakirjas Journal of Neural Engineering ilmunud artikli autorid Theodore Berger Lõuna-California ülikoolist ja Sam A. Deadwyler Wake Foresti ülikoolist olid varasemate uuringutega kindlaks teinud, kuidas aju mälestusi lühimälust pikaajalisse mällu salvestab. Nad näitasid, et selle juures on kõige olulisem aju osa nimetusega hipokampus. «Kui hipokampust ei ole, ei ole ka pikaajalist mälu,» selgitas Berger, «kuid lühimälu on siiski olemas.» Täpsemalt mängib õppimise juures kõige olulisemat rolli kahe hipokampuse alampiirkonna, CA3 ja CA1 omavaheline suhtlus. Nende kahe piirkonna aktiivsuse mustreid teadlased eksperimendi käigus ajju siirdatud elektroodide abil salvestasidki. Nad andsid rottidele ülesandeks õppida selgeks, millist kangi tõmmates saab maiuspala. Kui rottidel ravimite abil seejärel kahe ajupiirkonna\nsuhtlus katkestati, ei suutnud nad enam meenutada, kumb oli õige kang. «Rotid küll teadsid, et kui esmalt vajutada vasakut kangi, tuleb seejärel vajutada paremat ning vastupidi,» rääkis Berger. «Ja nad\nValgusaku salvestab hästi päikesekiirgust Uudne nanotorukestel põhinev materjal salvestab päikeseenergiat keemiliselt 10 000 korda tõhusamalt kui senised valgusesalvestid. Massachusettsi tehnoloogiainstituudis välja töötatud materjal koosneb süsiniku nanotorudest ning orgaanilisest molekulist. Valguse mõjul muudab aine kuju, salvestades energiat. Uue materjali energiatihe-\ndus on võrreldav liitiumioonakude omaga ning seniseid valgusenergiat salvestavaid materjale ületab ta selle poolest 10 000 korda. Tema plussideks on veel töökindlus ja odavus. Probleemiks võib osutuda vaid see, et materjal annab salvestunud energia tagasi soojusena, mistõttu peab sellest elektrienergia tootmiseks kasutama täiendavat muundamist.\nteadsid üldse, et vee saamiseks tuleb kangi vajutada, kuid see, kas nad olid vajutanud vasakut või paremat, püsis neil meeles ainult viis-kümme sekundit.» Varem saadud mudeli alusel valmistasid teadlased nüüd\ntehishipokampuse, mis suutis korrata CA3 ja CA1 vahelist suhtlust. Blokeeritud loomulike ühendustega roti ajus taastas seade pikaajalise mälu kasutamise võime. «Lülitad seadme sisse ja rotid mäleta-\nvad, lülitad välja ja nad unustavad,» kirjeldas Berger. Kui seadme elektroodid viidi normaalsete rottide ajju, suurendas see sisse lülitades rottide õpivõimet ja tugevdas mälu: nad tegid harvem vigu ning mäletasid kauem, millist kangi nad juba vajutanud olid. Autorite sõnul näitab uurimus esimest korda, et kui on olemas piisavalt teavet närvirakkude tegevuse kohta mälestuste salvestamisel, suudab neuroprotees mäluprotsesse taastada ja isegi parandada. Järgmise sammuna üritavad Berger ja Deadwyler rottidel saadud tulemusi korrata ahvide peal. Kaugem eesmärk on inimesel toimiv seade, millest võiks olla abi neil, kel Alzheimeri tõve, insuldi või peavigastuse tagajärjel on tekkinud mäluprobleeme. Ajju siirdatavast mäluseadmest ei maksa aga veel unistada. Teadlased tõdevad, et selleni jõudmiseks tuleb ületada nii tehnilisi probleeme kui ka tegutseda eetilisi norme rangelt järgides. Elektroodide ajju siirdamise eksperimendid on komplikatsioonide suure tekkevõimaluse tõttu praegu väga piiratud. Pealegi ei pruugi rottide aju uurides saadud tulemused olla ülekantavad inimeste ajule. «Inimesed ja ahvid tajuvad peamiselt visuaalselt, samal ajal kui rotid tunnetavad keskkonda peaasjalikult lõhnataju teel,» märkis Berger.\nTeadlased häkkisid bakteri genoomi Geenilõikude kustutamise ja rakkude ümberprogrammeerimise abil on võimalik toota valke, mida looduses varem pole nähtud. Yale’i ülikooli teadlased näitasid kolibakteri peal edukalt sellise genoomihäkkimise esimest sammu. Farren Isaacsi juhtimisel tegutsenud teadlased kasutasid ära asjaolu, et genoomis on eri aluspaaride järjestusi, mis täidavad sama ülesannet. Geen jaotub tavaliselt kolmetähelis-\nteks järjestusteks ehk koodoniteks, millest igaüks vastab ühele aminohappele (geenis loetletud aminohapetest pannakse kokku valk). Jada lõpetab stoppkoodon ning seda ülesannet võib täita nii järjestus TAG, TAA kui TGA. Isaacs kammis läbi kolibakteri genoomi, leidis 314 TAG-stoppkoodonit ning võttis eesmärgiks asendada need kõik koodoniga TAA. Uudseid meetodeid kasutades see tal ka õnnestus.\nKui üks koodon on genoomist tervenisti eemaldatud, saab teoreetiliselt ümber programmeerida valkude tootmise rakus. Kuna järjestus TAG on nüüd vabaks jäänud, saab sellele omistada mõne uue, tehislikult valmistatud aminohappe. Sel moel võivad rakud toota uudseid, looduses seninägematuid valke. Lähenemine on ka märksa odavam kui kogu genoomi sünteetiline valmiskirjutamine.\nImedoktor tahab inimesi kloonida\nOma kliinikus Via Tacitol, vaid meetreid Vatikanist, on professor Severino Antinori riputanud seinale pilte endast beebide ja nende õnnelike vanemate keskel. Nüüd teatas end inimjumalaks ja doktor Imeks nimetav mees, et alustab mõne nädala pärast inimeste kloonimist. Seni oli Antinori kuulus oma 1994. aasta saavutusega: ta aitas emaks 62aastase naise. Nii vana naise kunstlik viljastamine äratas meditsiinimaailmas tormi, kuid see pole võrreldav orkaaniga, mille ta nüüd oma kloonimisteatega põhjustas. Itaalia arstkond ähvardab teda tegevuslitsentsita jätta, Euroopa Liit meenutas, et ühegi liikmesriigi territooriumil ei tohi Antinori oma eksperimenti ette võtta.\n«Geenitabletiga» elad vaevata 100aastaseks\nRühma kõrges eas vanureid uurinud teadlased ütlesid, et on astunud esimese sammu loomaks tabletti, mis aitab inimestel vanaks elada, teatab CNN. Maagiline sõna on kromosoom number neli. Uuringuid viisid läbi teadlased Harvardi ülikoolist, kahest Bostoni haiglast ja veel mõnest institutsioonist. Uurimise all oli 137 vähemalt 98aastast inimest, kellel igaühel pidi olema vähemalt üks üle 90aastane õde või vend, kes end samuti teadlaste meelevalda nõustus andma. Kokku uuriti 307 inimese – vanuses 90–109 – kogu geenistruktuuri. Kõik need inimesed polnud mitte ainult väga vanad, vaid ka hea tervise juures ning nautisid oma pika elu eeliseid. Neljanda kromosoomini jõuti põhjalike analüüside kaudu, mis näitasid, et pea kõigil kolmesaja seitsmest pikaealisest asub sellel sarnane hulk geene. Teadlaste tiimi juhtinud Louis Funkel väitis, et kõrge ea põhjuseks on rohkem just nimelt geenid, mitte ainult tervislikud eluviisid. Allikas: õhtuleht\nees parandab rottide mälu\nMaunel leal/duke'i ülikool\n57 minutit ja 59 sekundit kestab Neptuuni päev. Hiidplaneedi pöörlemiskiirus mõõdeti senisest täpsemalt tänu Hubble’i kosmoseteleskoobi fotodele.\nkasvatas vesilik tagasi eemaldatud silmaläätse. Jaapanis 16 aasta jooksul läbi viidud eksperiment näitas, et tagasi kasvanud kude oli täpselt samade omadustega kui algne.\nputukat hukkub Hollandi sõidukite tuuleklaasidel ühe kuu jooksul, hindas Wageningeni ülikooli bioloogide uuring. See on nende sõnul märkimisväärne kaotus loodusele olulistes toiduahelates.\nkaalub maailma suurim seene viljakeha. Hiinast puu küljes kasvamas leitud seeneliigi Fomitiporia ellipsoidea viljakeha on 10 meetri pikkune, 80 cm laiune ja vähemalt 20aastane.\nSisalik näitas nutikust roopikas elav sisalikuliik tuleb üllatavalt hästi toiT me ülesandega saada kätte\npeidetud toidupala. Teadlasi rabas, et sisalik ületab õpivõimelt isegi linde. Eksperimenti, kus loom peab kahe topsi vahel valides leidma selle, kus on ussike, ning õppima sellelt korgi pealt tõmbama, tehakse enamasti lindudega. Kui Duke’i ülikooli bioloog Manuel Leal nägi varblasi katset sooritamas, tekkis tal mõte proovida sama ülesannet ka sisalike peal. Ta valis anooliste sekka kuuluva ja Puerto Ricol elava troopilise sisaliku liiginimega Anolis evermann’i. Neli sisa-\nlikku, kaks isast ja kaks emast, tõestasid, et stereotüüp sisalike piiratud vaimsetest võimetest ei pea paika. Nende edukus oli täiesti ootamatu, tõdes Leal. Sisalikud õppisid kiiresti korki eemaldama, kas siis hammastega tirides või koonuga togides. Märkimisväärne on, et nad said uue oskuse selgeks vähemate katsetega kui linnud. Seejuures saavad linnud katset sooritada kuus korda päevas, vähem söövad sisalikud aga vaid korra päevas, mis tähendab, et nad peavad õppetunde kauem meeles pidama, enne kui neid korrata või uuesti proovida said. Eksperiment tõestas, et kui\nEnergianäljas Jaapan pöörab pilgu merepõhja\nlasti toimetasid NASA kosmosesüstikud 30 aasta jooksul tehtud 135 missiooni käigus orbiidile. Juulis tegi Atlantis NASA süstikuteprogrammi viimase lennu.\nJaapani majandusministeerium taotleb 90 miljonit eurot, et alustada esimesena maailmas metaanhüdraadi katsepuurimisi merepõhjas. Kui järgmiseks ja ülejärgmiseks aastaks plaanitud puurimised õnnestuvad, loodab Jaapan uue energiavaru kasutusele võtta järgmise aastakümne alguses. Metaanhüdraat ehk «põlev jää» on jääsarnane kristalliline\naine, kus vee molekulidest moodustunud kristallvõre tühimikke täidavad maagaasi molekulid. Ookeanipõhjas leidub metaanhüdraati kohati suurtes kogustes, seda on pikka aega peetud paljutõotavaks energiaallikaks, kuid seni proovitud kaevandada ainult maismaal. Jaapan tunneb maavara vastu erilist huvi, kuna neil endal napib muid energiaallikaid.\nsisalik satub olukorda, mida ta seni kogenud ei ole, suudab ta probleemile lahenduse leida ja selle meeles pidada. Nende kognitiivsetest võimetest annab aimu ka asjaolu, et sisalikud olid suutelised ümber õppima: kui harjumuspärane tops ootamatult tühjaks osutus, said kaks katsesisalikku (kellele teadlased andsid nimedeks Platon ja Sokrates) peatselt aru, et mõistlik on nüüd hakata ussikest otsima teise topsi seest. On imetajaliike, kes sellise ümberõppimisega hätta jäävad. Teadlased avaldasid uurimistöö ajakirjas Biology Letters.\nülesanne: Ussikese kättesaamiseks pidi sisalik valima õige topsi ning sel korgi pealt saama.\nui eelmise sajandi tehnikahuviline möllas paremal K juhul jootekolbi ja mikroskee-\nmidega, siis selle aastatuhande laps võib riistvaralise etapi vahele jätta. Tema märksõnadeks on intelligentsed moodulid, Arduino ja kena graafikaga tarkvara robotile elu andmiseks. Lego moodsaimad komplektid sisaldavad peale klotside ka 32bitist protsessorit ja hulga tarkvara, Arduinot teavad nooremad inimesed juba ka – see on Itaalias sündinud lihtne elektroonikakomplekt, mida saab arvuti abiga panna intelligentselt asju juhtima. Huvitav nähtus on ka Plick: moodulitest koosnev interaktiivne mängukomplekt, millest võib isetegutsevaid ja ümbrusega suhtlevaid roboteid teha. Komplekt koosneb elastsete juhtmetega detailidest, millel on kergesti muudetavad omadused. Kuidas siis käib roboti ehitamine? See on lihtne. Võtad näiteks mootori ja ühendad selle patarei mooduliga, mootor hakkab töö-\nle. Mootori küljes on nupud, millega saab määrata, mispidi rattaid ringi aetakse. Patareimoodulile võib külge panna sensori, näiteks valgussensori. Katad selle käega ja masin seiskub. Helisensori võib panna plaksu peale reageerima, lähedussensori mootorit teistpidi pöörama, pikapeale võib niimoodi juppidest kokku panna üsna intelligentselt käituva roboti, millega möödunud sajandil said hakkama vaid instituudid kuskil idas asuval suuremal saarel. Suurematele lastele sobib Arduino, mis on nagu robotiehitajate Linux. Mehaanikat on Arduino juures vähem, sest selle vabavaraga juhitava elektroonikakomplekti rõhk on just väljundite ja sisenditega intelligentsel «ajul». Hiljuti sai see juurde ka võrguliidese, nii et komplekti saab juhtida ka üle interneti. Selle asemel, et tellida oma igapäevaste fantaasiate rahuldamiseks mõnelt automaatikafirmalt kallis seade, piisab trükkplaadist, millele võib külge ühendada\nerinevaid andureid ja mootorite juhtimise releesid. Üks Arduino komplekt on isegi masinpestav. Nii nagu vabavara puhul kombeks, jagatakse parimaid tarkvaramooduleid üksteisele tasuta. Kes tahab omale intelligentset kodu, laadib vastavad tarkvarajupid, kes loob värvusmuusika komplekti, saab oma koodid. Arendavaid robotkonstruktoreid tehakse ka Eestis. Näiteks on TTÜs välja töötatud «kohvrike» nimega Homelab. Selles sisaldub algaja robotihuvilise või mõne tudengi teaduslikuma töö jaoks kõik vajalik: sensorid, aktuaatorid, riistvara- ja tarkvaratükid. Kõik pole küll nii efektne ja sile kui näiteks Plick, aga ehitada saab erinevaid asju lihtsast tulesid vilgutavast mänguasjast sumorobotilaadse võistlejani, mis tunneb ise takistusi ja oskab neist mööda hiilida. Võib vaid umbkaudselt aimata, millega järgmine põlvkond mängima hakkab, kui praeguse põlvkonna mänguasjad on isetegutsevad robotid.\nMasinad «kasvatavad» ise elektroonikat\nOxfordi teaduspargist leiab ühe kummalise masina Sharp MBE: hulk juhtmeid ja voolikuid koonduvad vaakumkambri ümber, mille sees masinad kasvatavad kristalle molekulaarsel tasemel. Tehnoloogiat nimetatakse molekulaarjuga-epitaksiaks: laserite ja magnetitega mängitakse Mendelejevi tabelis pingpongi, reastades kihtide kaupa peaaegu aatomi täpsusega aineid ritta ja luues niimoodi ülikeerukaid aparaate. Põhimõtteliselt saab nii luua ükskõik milliseid seadmeid inimkäe abita.\nRobotid – ajastukohased mänguasjad\nHiljuti kõmu tekitanud ja «Kuldvillaku» saates inimesi võitnud IBMi superarvuti Watson ei läinud peale edukat teleesinemist pensionile. Peagi võib igaüks temalt tarka nõu saada, sest Watsonist plaanitakse arendada inimkõnet mõistev tehniline tugiisik, mis oskab telefoni teel küsimustele vastata. Seega on meil varsti veel üks amet, kuhu inimesi tööle ei vajata ...\nToyota edendab vanurite turvalisust\nLäbipaistev «kummitusauto» ilmus oksjonile Juuli lõpus müüdi USAs oksjonil ainulaadne läbipaistva kerega 1939. aasta Pontiac, mis ehitati omal ajal New Yorgi 1939.–1940. aasta maailmanäituse jaoks.\nontiac Deluxe Six «Ghost Car» läks kaubaks 308 000 P dollari ehk umbes 215 000\neuro eest. Tegu on USA esimese läbipaistva kerega autoga, mis ehtis New Yorgi maailmanäitusel General Motorsi stendi kui visioon tulevikust. Kujult on ainulaadne «kummitusauto» standardmudeli täpne koopia, aga kerepaneelid valmistati metalli asemel läbipaistvast pleksiklaasist. Läbi kere on kenasti näha kogu kandevstruktuur, kuuesilindriline mootor ja sõitjateruum.\nRõhutamaks «kummitusauto» muljet, valmistati kõik kummidetailid – sh rehvid, porimatid, voolikud – valgest kummist ning mootor ja paljud muud mehaanilised komponendid värviti valgeks. Kulusid kokku ei hoitud: armatuurlaud, aknaraamid ja kõik poldid-mutrid kroomiti läikivaks. Kui «Ghost Car» tänavu oksjonile ilmus, oli see väga heas korras, kuigi üksikute kriimude ja mõradega pleksiklaasist paneelidel. Auto ajalugu on võrdlemisi hästi teada.\nSee kuulus pikalt Pontiacile ja firma diileritele, kes autot meeleldi oma müügisaalides eksponeerisid. Eelmisel korral vahetas «Ghost Car» omanikku 1980. aastate alguses. Toonane omanik kirjeldas, et kuumal päeval on autoga mõrvarlik sõita, sest päike paistab sisse ja sõitjateruum läheb tulikuumaks. See on ilmselt ka põhjuseks, miks läbipaistva auto odomeetrile on aastakümnetega kogunenud vaid 86 miili (138 km). Oksjonil auto soetanu sai sellega kaasa detailse dokumentatsiooni «Ghost Cari» ajaloost. Tänaseni selgusetu on vaid üks tõik. On tõendeid, et läbipaistvaid autosid tehti toona tegelikult kaks või kolm, kuid ülejäänud pole tänaseni teadaolevalt säilinud.\nToyota arendab oma tulevikuautodele turvasüsteeme fookusega vanematel autojuhtidel ja ka jalakäijatel. Uudisena arendab Toyota süsteemi, mis mõõdab rooliratta kaudu juhi südametegevust. Südamerabandus või minestamine roolis olles kujutab suurt ohtu nii juhile endale kui ka teistele liiklejatele. See mõjutab ka juhi haaret, mille nõrgenemisel suudab arendatav süsteem tuvastada avariiohu. Jaapani liiklusstatistika andmetel on enam kui pooled liikluses hukkunud 65aastased või vanemad ning jalakäijatena saab surma rohkem inimesi kui sõidukis viibijaid. disain\nMercedes Viano sai inspiratsiooni jahtlaevadest\nMercedes esineb Frankfurdi autonäitusel septembris erimudeliga Viano Vision Pearl, mis olevat sama luksuslik kui firma lipulaev S-klass. Erisused algavad Vianol esmakordselt pruugitavast efektsest pärlhallist refleksvärvist. Nahkpolster on valges ja hallis toonis, põrand väärispuidust, paljud ehisdetailid poleeritud alumiiniumist. Akende läbipaistvust saab muuta, kuuekohalises bussis on internetiühendus ja 18 kõlariga Bang & Olufseni stereo.\nLõuna-Korea lõbustuspargis külastajaid vedama hakanud kolme vaguniga tramm on esimene omalaadne sõiduk, mis ammutab elektrit juhtmevabalt. 2,2 kilomeetri pikkuse liini avasõidul osalesid teiste seas Korea pealinna Sŏuli linnapea Oh Se-Hoon ja trammi välja töötanud Korea tehnoloogiainstituudi KAIST president Suh Nam-Pyo. Tee alla maetud elektrikaablid, millest sõiduk magnetkontakti abil elektrit saab, lubavad selle aku hoida tavalise elektrisõiduki akust mitu korda\nväiksema. «See on kõigist maailma elektrisõidukitest kõige ökonoomsem süsteem,» ütles Suh. Tema kinnitusel on uue sõiduki käitluskulud vaid kolmandik sellest, mis tavalisel elektriautol. Kui lühendiga OLEV (Online Electric Vehicle) tähistatav sõiduk osutub edukaks, võib uudsele süsteemile peatselt üle minna mitu Sŏuli ühistranspordiliini. Rehkenduste kohaselt piisab, kui maa-alused kaablid katavad 20 protsenti marsruudist.\nLõuna-Korea tramm veereb juhtmevabalt\nKõige... Kõige esimesed siirdamised\nsilma sarvkest 1905 Esimene õnnestunud koesiirdamine nägu 2005 hingetoru 2008\nVeidi rohkem kui poole sajandiga on elundite siirdamine muutunud tänapäeva meditsiinis üldlevinuks. Arstide oskused on arenenud nõnda kaugele, et patsientidele on siiratud terve nägu ja esimene sünteetiline elund.\nkops 1963 maks 1967\nzz Esimesed elundite, kudede ja rakkude siirdamised veri 1818 Esimene vereülekanne inimeselt inimesele\nneerud 1954 Esimene õnnestunud elundisiirdamine luuüdi 1956, mittesugulasest doonorilt 1973\npeensool 1989 käsi 1998\npõlv 1987 raskused\nMiks on siirdamine keeruline?\nInimese immuunsüsteem on programmeeritud ära tundma organismi tungivaid võõrkehi. Et siiratud koel (kui see ei ole pärit just identselt kaksikult) on sellele omased antigeenid, hakkab immuunsüsteem ka seda ründama. Immuunsüsteemi pärssivad rohud pidurdavad T-rakkude aktiivsust ja lasevad organismil siiratud elundi või koe omaks võtta. Üks peamisi immuunpärssivaid ravimeid on 1983. aastal kasutusse võetud tsüklosporiin.\npõis 2006 Esimene laboris kasvatatud organi siirdamine\nEsimene siirdatud sünteetiline elund\nJuulikuus sai patsient Rootsi Karolinska haiglas maailma esimese sünteetilise hingetoru.\nKasvaja ähvardas patsiendi hingetoru täielikult blokeerida.\nTehishingetoru karkass valmistati patsiendi mõõtude järgi nanokomposiitsest polümeerist.\nArstid panid karkassi kaheks päevaks bioreaktorisse keerlema, kattes selle patsiendi enda luuüdist saadud tüvirakkudega.\nHingetoru siirati patsiendile.\njoonis: aivar udumets\nElundite siirdamised Eestis 2010. aastal Series1\nzz 39 neeru zz 3 maksa zz 1 kops 40\nkops maks neer\nfoto: panthermedia(scanpix; Allikad: tarkade klubi, TÜ kliinikum, NIH, BBc\nTõenäoliselt on tõde sees mõnel jutul kahtlastest retsensentidest, kes venitavad neile mitte meeldinud tulemuse avaldamist, kuid üldjoontes näidatakse akadeemilistes ajakirjades pidevalt ja tavapäraselt, et midagi oli ekslik.\nteisest otsast. 2005. aastal kogus John Ioannidis kokku kolmes tuntumas meditsiiniajakirjas ajavahemikus 1990 kuni 2003 avaldatud kõik suuremad kliiniliste uuringute artiklid: täpsemalt öeldes võttis ta «viitamisklassikud», 49 uuringut, millele on järgnevad akadeemilised artiklid viidanud enam kui tuhandel korral. Siis kontrollis ta, kas nende tulemused on aja-\n/s ca np ix\ndioodid väidavad tihti, et nende tõde on maha vaikitud: et nemad on just nagu Galileo, väärikas autsaider, kes võitleb jäiga ja poliitilise teaduskirjanduse riigiga, mis seisab vastu igale ortodoksia muutmise katsele. Nagu paljude väidete puhul, on ka siin võimalik koguda andmeid. Esiteks, on üksikuid juhtumikirjeldusi, mis näitavad, et meditsiinifaktide kummutamine on rutiinne igapäevategevus. Me tavatsesime näiteks arvata, et hormoonasendusravi vähendab südamerabanduste riski umbes poole võrra, sest selline oli väikesemahulise kliinilise uuringu ja ulatusliku vaatlusuuringu tulemus. Neil uurimustel olid piirangud. Väike uuring vaatles ainult «surrogaattulemusi», südamerabandusega seostatud veremarkereid, mitte tegelikke rabandusi; vaatlusuuringut piiras asjaolu, et naised, kellele arst teraapia välja kirjutas, olid juba algusest peale tervemad. Kuid tol hetkel esindas see uuring meie parimat pakkumist ja tihti ongi see kõik, millele pead tuginema. Kui viidi läbi suur randomiseeritud uurimus tegelike südamerabanduste kohta, selgus, et hormoonasendusteraapia suurendab riski 29 protsendi võrra. Seda avastust ei vaikitud maha: seda tervitati innukalt ja teatava õudusega. Isegi väidetavad lood meditsiini täieliku kangekaelsuse kohta osutuvad lähemal uurimisel nõrkadeks: inimesed väidavad, et arstid võtsid aeglaselt omaks, et Helicobacter pylori põhjustab maohaavandeid, samas kui tegelikkuses kulus ainult aastakümme alates esimesest kahinast uurimistulemuse kohta kuni rahvusvaheliste juhtnöörideni, mis soovitasid kõigile haavandiga patsientidele antibiootikumiravi. Kuid üksikutest lugudest ei piisa. Hiljuti avaldasid Vinay Prasad ja tema kolleegid haarava uurimistöö uurimistööde kohta. Nad võtsid 212 akadeemilist artiklit, mis avaldati 2009. aastal ajakirjas New England Journal of Medicine. Neist 124 artiklis oli mingit laadi väide selle kohta, kas teatud ravi toimib või mitte, seega asusid nad mõõtma, kuidas need leiud sobivad sellega, mis oli varem teada. Kaks retsensenti hindasid iga uurimuse puhul, kas selle tulemus oli positiivne või negatiivne ning siis veel eraldi, kas need uued tulemused kummutasid varasemaid. 73 uurimust käsitlesid uusi raviviise, seega polnud neil midagi kummutada. Kuid ülejäänud 51 olid väga huvitavad, sest need jagunesid kaheks võrdselt: 16 kinnitasid, et senine raviviis on kasulik, 19 tulemus oli määramatu ja, kõige olulisem, 16 leidsid, et tõhusaks arvatud raviviis oli tegelikult kasutu, või vastupidi. Kas see on ootamatu? Üldsegi mitte. Kui soovite, võime sama probleemi vaadata teleskoobi\nia ed rm e h nt pa\nproovile vastu pidanud, otsides süstemaatiliselt läbi kirjandust, et kõik järgnevad andmed kindla peale üles leida. 49 klassikust 45 leidis, et uuritud sekkumine oli tõhus, kuid möödunud aja jooksul oli edukalt korratud ainult pooli tulemusi. Seitse uuringut ehk 16 protsenti lükati järgnevate uuringute poolt kindlalt ümber ja veel seitsme puhul näitasid järeluuringud, et algselt esitletud kasud olid küll olemas, kuid tagasihoidlikumad, kui enne arvatud. See näib päris positiivne asjade seis: tõenäoliselt on tõde sees mõnel jutul kahtlastest retsensentidest, kes venitavad neile mitte meeldinud tulemuse avaldamist, kuid üldjoontes näidatakse akadeemilistes ajakirjades pidevalt ja tavapäraselt, et midagi oli ekslik. Samavõrra ei tohiks tähelepanuta jätta mündi teist poolt: tihti selgub, et me eksisime, ka väga mõjukate klassikaliste artiklite puhul. Seega tasub dramaatiliste uute avastuste korral olla ettevaatlik; silmi pilgutades võib ümberlükkamine tähelepanuta jääda. Ning ei ole kunagi vabandust tulemuste jälgimisest loobumisele. © Guardian News & Media Ltd 2011\nHead ajakirjad hea hinnaga X[\_dQXVP[ Z^[\_P_ĂŠTeP[ Z^^bcĂœĂœb 4da^^_PbddaX\_P Pdc^PYPZXaYPVP\nBTPc0[WP\_QaP)WTP bĂ›XcPYP^SPeP\_ZdX E^[ZbfPVT]BWPaP] KUUM\n0D38@$z3XXbT[\_^^c^aXVP[X]]PSXXQXSzB_^ac[XZYP\_dVPe1<FzEPXZ]T YPZeP[XcTTc]T0dSXz7X]]PSP[PcTb%Za^^]Xbcz<Ă›[T\_PS^]WTPSPVPZd\_QeĂ›XSPQ.\n:PbdcPcdS;P]S A^eTa)3XbR^eTah ZX_dQ[PVd]T\_P\ntelli.ee hind: 2.24â‚Ź kuus Hind poes: 2.55â‚Ź kuus\nSinu vĂľit: 0.31â‚Ź kuus\n<TaRTSTb%) 4TbcXbcPPbcPcdS Zdd[db[dZbdbPdc^\n8BB=)(&& #%$$ 7X]S (\n( !&n '\ntelli.ee hind: 3.77â‚Ź kuus Hind poes: 5.08â‚Ź kuus\nSinu vĂľit: 1.31â‚Ź kuus\ntelli.ee hind: 2.11â‚Ź kuus Hind poes: 2.74â‚Ź kuus\nSinu vĂľit: 0.63â‚Ź kuus Elmar ja Kerstin Liitmaa pidasid pulmi grillipeoga\nLAURA PĂ•LDVERE vĂľlub sĂľpru ja sugulasi pasta ning pirukatega Sihikindlad sĂľbrantsid jĂ¤tsid oma kindlad ametid, et mĂźĂźa mahekaupa! RĂ¤nk pihtimus: ÂŤLastest ilma jĂ¤Ă¤mine viis mu enesetapumĂľtteni!Âť Pandimajast ja netist leiab vĂ¤ga korralikke kodumasinaid!\nSinu vĂľit: 0.06â‚Ź kuus\nÂŤTitt saab kĂľik!Âť Kuidas vĂľita laste armukadedus?\ntelli.ee hind: 2.81â‚Ź kuus Hind poes: 3.56â‚Ź kuus\nSinu vĂľit: 0.75â‚Ź kuus\nMis juhtub, kui kogu pere menĂźĂź paneb kokku 9aastane?\ntelli.ee hind: 1.59â‚Ź kuus Hind poes: 1.91â‚Ź kuus\nSinu vĂľit: 0.32â‚Ź kuus\ntelli.ee hind: 2.49â‚Ź kuus Hind poes: 2.55â‚Ź kuus\nPikk nĂ¤dalalĂľpp! Hoidu ÂŤsinisest esmaspĂ¤evastÂť!\nâ‚Ź 0.89 Hind 13.90\nSaunaviht nĂľgestest vĂľi vahtrast?\nÂŤ60 aasta jooksul oleme ikka kiskunud ka.Âť Nr 25 (220)\nPankrotistunud Ă¤rimees Elmar Lepp: ÂŤOlen hingelt Viru Ă¤rikas!Âť\n25. juuni â€“ 1. juuli 2010\nEestlaste tĂ¤htsus Victoria pulmas\nKaks pimedana sündinud Berliini tüdrukut õpivad kajalokatsiooni kunsti. Laksuhelide abiga peaksid nad elus sama hästi hakkama saama nagu nägijad. Mõned pimedad kasutavad sama tehnikat koguni rattasõiduks ja mägedes matkamiseks. Tekst: Manfred Dworschak\nahe ja poole aastane Juli keerutab rõõmsasti ringi, väljasirutatud käes väike pimedate kepike. Vahetevahel laksutab ta ettevaatlikult keelt. Sedasi suudab ta kõrvadega näha, ütlevad ta vanemad. Ta peab vaid harjutama. Nelja ja poole aastane Frida juba teab, kuidas see käib. Potikaane, mida keegi temast käesirutuse kaugusel hoiab, leiab ta üpris kindlalt üles. Kergete laksudega otsib ta läbi näo ees oleva õhuruumi: «Seal see on!» Ka kaane piirid leiab Frida mõne katse järel üles. Äär on seal, kus kaja katkeb, kust enam vastust ei tule. Kaks tüdrukut õpivad parasjagu kaja kuulmist, nahkhiirte tajumeelt. Mõlemad sündisid pimedana, mõlemad elavad Berliinis. Mõlemal on vanemad, kes soovivad tütreid säästa tavapärasest pimeda elust. «Otsisime kaua head aseainet nägemisele,» räägib Juli isa Steffen Zimmermann. Kajalokatsiooni abil, usub ta, saavad pimedad elus üllatavalt iseseisvalt hakkama. Hiljuti, aprillikuus, külastasid neid kaks õpetajat USAst. Nad käisid Juli ja Fridaga läbi linna, viisid läbi esmaseid\nInimesed ei kuule sama peenelt kui nahkhiired, kuid võivad harjutades kaugele jõuda.\nharjutusi ja selgitasid vanematele, millest oleneb kõrvadega nägemine – eelkõige õigest kõlast: ümbruskonnas asuvaid asju laseb kõige paremini tajuda terav ja kuiv klõps. Nahkhiired teevad samamoodi. Vaid kajadest juhindudes lendlevad nad kokkupõrgeteta läbi lehiste põõsaste, möödalennul napsavad nad sihiteadlikult lehelt putuka. Inimesed ei kuule kaugeltki sama peenelt, kuid võivad harjutades üllatavalt kaugele jõuda. Üks õpetajaist, Juan Ruiz, on tunnustatud kajalokatsiooni meister. Paljudel YouTube’i videotel on näha, kuidas pime mees mägirattal üle kivide ja kändude ronib. Enne Berliini otsa tegi ta peatuse veel Itaalias, et püstitada uus Guinnessi rekord – pimedate rattaslaalomis. Ühte Milano telestuudiosse ehitati tema jaoks takistusrada: kümme inimesekõrgust sammast, jaotatuna 20meetrise vahemaa peale. Jooksvate kaamerate ees istus Ruiz ratta selga ja väntas paigalt, pidevalt vasakule ja paremale laksutades. Publik saalis jälgis võlutult, kuidas pime mees kui kuutõbiselt õige tee leidis. Tundus, nagu oleks üks sammas teise järel tema nägemisvälja sattunud; Ruiz keeras neist mööda vasakult ja keeras paremalt\nmatkasellid: Ameeriklane Daniel Kish (esiplaanil) matkab ise mägedes ja korraldab sarnaseid retki ka teistele pimedatele. world access for the blind\nNahkhiirmees Fridal oli juba varakult tunnetus selle kohta, et kui ta teeb häält, siis asjad vastavad: roomates patsutas ta kätega põrandat ja kuulatas vastukaja. Hiljem võttis ta omaks heleda, kiremisele sarnaneva hüüde, millega ta trepikodades, metroojaamades või poodides näis saavat ülevaate ümbritsevast. Treeningust alates laksab Frida meelsamini keelega, see annab peenema kaja. Võõrad korterid muutuvad seeläbi õige põnevateks. «Seal vaatab ta alguses kõik üle,» ütleb ema. Pimedate juht Ruiz oli ka kunagi algaja. Tema õpetas välja californialane Daniel Kish, pimedate kajalokatsiooni pioneer. Juba noore mehena ronis Kish järske radu pidi üle mäestike, saatjaks vaid kepp ja kaja, millega ümbrus tema laksutamisele vastas. Ta õppis eristama põõsaid, eenduvaid kaljusid, võrkaedu ja suunaviitu (mille kirju ta siis sai kombata).\nOma leidlikkust on ta demonstreerinud arvukatele võtterühmadele. Teda nimetatakse Batmaniks, nahkhiirmeheks. Viimastel aastatel on Daniel Kish enda ümber kogunud mitu abilist, enamasti varasemaid õpilasi, kes töötavad nüüd litsenseeritud pimedate õpetajatena. «Oleme praeguseks koolitanud 500 pimedat ja 5000 õpetajat 18 riigist,» räägib Kish.\nKajalokatsioon on kaugmeel, mis on tundmatu keskkonna jaoks kui loodud. Näiteks Dorseti maakonnas Inglismaal töötas ta kahe aasta eest paar päeva väikese Lucas Murrayga, kes oli siis seitsmeaastane. Nüüd on pime Lucas suur korvpallihuviline. Kajad näitavad talle, kus korv ripub. Teised tööd on teda viinud Mehhikosse, Prantsusmaale ja Šveitsi. Ja viimati esimest korda Berliini. «Pikast otsimisest hoolimata ei leidnud me Saksamaalt kedagi, kes meetodit õpetaks,» märgib Steffen Zimmermann, Juli isa. Senimaani on pimedad üldjuhul piiratud selle kitsa lähiümbrusega, mida koputab nende kepp. Kajad laiendavad raadiust mitmekordselt: kui piisavalt valjusti laksutada, vastab müür juba saja meetri pealt. Viie meetri pealt kuuleb pargitud autot. Isegi suurem vaksal lubab end paari ümberringi tehtud laksu abil päris hästi läbi peilida: harjutanud leidsid pääsud perroonidele ning kioskid, kus müüakse mahla. Kajalokatsioon on kaugmeel, mis on tundmatu keskkonna jaoks kui loodud. Pooleteise aasta eest said Juli vanemad kahtlusteta teada, et nende tütar on geenidefekti tõttu pime. Nad mäletavad veel\nning veeres 48,34 sekundi järel üle finišijoone. Ta ei teinud ainsatki eksimust. Selle suudab igaüks selgeks saada, ütleb Ruiz. Ta näeb, et Berliini õpilased Juli Schweizer ja Frida Capellmann on õigel teel: «Tüdrukud saavad oma vanuse kohta juba väga hästi hakkama.» Väike Juli lippab kartmatult risti-rästi korteris ringi. Ta peab esmalt mänguliselt kajade maailmaga tutvust tegema. Teinekord julgustavad vanemad teda tänavaposti või palli laksudega üles otsima. Veel ei õnnestu see iga kord. Seevastu Frida kasutab meetodit juba päris ladusalt, nagu räägib tema ema Laura. Viimati küsis ta linnas lapse käest, millest nad äsja mööduvad. Frida laksas lühidalt: «Ah, müürist.» Surnuaial lasi ema tal üles otsida kolme meetri kaugusel asuva vihmaveetünni. Frida jooksis sinna, sirutas käe välja ja plätsutas vette. Ühe puu ees jäi Frida seisma, laksutas selle juurest tipuni läbi pead aina enam kuklasse kallutades, just nagu mõõdaks ta seda: «Kui kõrge see on!»\nkaanelugu kohkumist, mis neid tookord tabas – mitte niivõrd pimeduse enda, kui saatuse ees, mis pimedaid tavaliselt ees ootab. Nad nägid vaimusilmas oma jalgu lohistavat ja küürus tütart ühel päeval saatja käevangus, võimalik et teel pimedate kooli, kuhu taolised lapsed tavaliselt kõrvale sorteeritakse. Isa asus otsingutele. «Kui sattusin internetis Daniel Kishi peale, oli selge: see on meie mees,» räägib Zimmermann. Frida vanemad jõudsid samuti kiiresti veendumusele. Nüüd soovivad mõlemad perekonnad pimedate abistamisele hoo sisse lükata. Juba luuakse ühingut nimega «Anderes Sehen» («Näha teistmoodi»). Frida ja Juli peavad algusest peale kõik selgeks saama, mida nad vajavad, ja mitte alles kunagi hiljem kõige hädavajalikuma. Väikelaste liikumisrõõm ja uudishimu on suurimad. Juli on rõõmus tüdruk, vallatu ja virge suuvärgiga. «Juli lobiseb praktiliselt lakkamatult, » sõnab ema Ellen Schweizer.\nKuidas töötab kajalokatsioon? Kajalokatsiooni puhul leitakse objekt tänu sellelt tagasi peegelduvatele helilainetele. Kaja omadused aitavad kindlaks teha, milline ese on ja kui kaugel see asub.\nIsegi suletud silmadega nägijad suudavad kajalokatsiooni abil juba lühikese aja järel ümbrust tajuda.\nJuli tuleb laua juurde, tal on käes raamat. Ta kompab paberit ja naeratab võidukalt. «Nini Ninatark,» ütleb ta. Juli teab täpselt, et see ei ole «Väike pissipotikuningas» ega ükski teine tema ligi 50 raamatust, sest igaüks tundub käes isemoodi. «Juli teeb neil kõigil vahet. Ta teab ka, mis neis kirjas on,» räägib isa. Pime tüdruk on raamatukoi. Mis puudutab väljas mängimist, siis on Juli laps nagu iga teine. Oma jooksurattal tümpsutab ta südilt üle äärekivi, seejuures katkematult edasi pudrutades, mööda tänavapostidest, jalutavatest koertest ja ebakindlalt toetatud jalgratastest. Vanemad näevad suurt vaeva, et mitte olla hirmunud. Juli peab õppima oma teed ise leidma. Ta tohib toolidel ronida ja mänguväljaku köitel turnida. «Üks muhk ei tapa kedagi,» sõnab isa. Hoiatushüüded on lubatud ainult tõelise ohu korral, et mitte süstida lapsesse hirmu maailma ees.\nJuba ette abituks tembeldatud Lugu ei tohi lõppeda nii, nagu Juli isikutunnistus seda juba eeldab: üks ametnik on sinna löönud tähe H, tähistamaks abitut isikut (sks k «hilflos»). Sellise paberiga algab enamiku pimedate jaoks kitsalt piiritletud elukäik. On kool, hiljem töökoht, ning sinna viib tee, mille nad on selgeks õppinud: bussipeatusest 120 sammu vasakule piki majaseinu, siin üle tee ja siis paremale kuni mu-\nnakivisillutiseni. Pimedatega, kes omal käel mägedesse matkama lähevad, ei oska vana kooli sotsiaalbürokraatia suurt midagi peale hakata. Nahkhiirmeest Daniel Kishi (kelle juhtlause on «No limits») kujutatakse meelsasti kui imelast, üleloomuliku piiril olevat ebatavalist talenti. Saksamaal kohtas kajalokatsioon pikka aega eriti heasoovlikku huvipuudust – tore, kui seda suudetakse, aga mis on sellest kasu tavalisele pimedale? Näiteks Reiner Delgado, Saksa pimedate ja nägemispuuetega inimeste ühingu sotsiaalnõunik, kasutab ka ise ruumilist kuulmist. Pimedate jalgpalli mängides tajub ta platsi ümbritsevat vöökõrgust piiret 20 meetri pealt. Kodust lahkudes\nnipsab ta aeg-ajalt sõrmedega – manades nii silme ette ümbritsevate kõrghoonete asukohad. Kuid kajalokatsiooni kohta, nagu Kish seda propageerib, soovib ta esialgu tõendeid näha. «Vajame korralikku uurimust suurema katsealuste arvuga,» ütleb Delgado. «Siis selgub, kas tõesti võib igaüks selle selgeks saada.» Seejuures on arvukad katsed ammu näidanud, et isegi suletud silmadega nägijad suudavad juba lühikese aja järel ümbrust tajuda. Nii mõnigi pime on õpetuse puudumisel tehnika omale ise selgeks teinud. Praegu 15aastane Marburgi gümnasist\nNahkhiir Kasutab ultraheli sagedusalas 14 000 kuni 110 000 hertsi.\nInimene Parim ruumis orienteerumise vahend on keelelaksud vahemikus 2000–8000 hertsi.\nDave Janischak tuli juba nelja-aastasena selle peale ise. Toona oli tema lasteaiarühmas üks vaimse alaarenguga poiss, kes päev läbi keelega laksutas. Lapselikust õelusest hakkas Dave teda järele ahvima – ja varsti avanesid ta kõrvad: ka kuulis end ümbritsevat ruumi. «Äkitselt teadsin ma, kus olid uksed,» sõnab ta, «ja kas nad olid suletud või lahti.» Tema laksud olid nagu nõrgad valguskiired,\nmillega ta suutis ümbrust valgustada. Nägijate puhul valitseb tajusid aga nägemismeel. Kuulmisele on evolutsiooni käigus jäänud pigem alamat sorti ülesanne: ta keskendub asjadele, mis ise helisid tekitavad – põõsastikus luusivale näljasele jaaguarile või lärmaka peo külalisele, kes eemalt teile midagi hüüab. Heliallikate koha kindlakstegemise juures tekitab kaja ainult segadust, sest lained peegelduvad tagasi eri nurkadest. «Nägijatel surub aju seetõttu ruumikaja maha,» selgitab Müncheni neurobioloog Lutz Wiegrebe. «Kuna see on segav heli, tühistab aju selle automaatselt ära.» Teave ei lähe siiski kaduma. «Selle kasutamise saab kiiresti ära õppida,» ütleb Wiegrebe. «Pimedatel oleks see kindlasti\nmõttekas.» Päris võõras pole see tehnika aga ühegi pimeda jaoks. Üks klopsib kepiga vastu kõnniteed, et leida värav; teine teeb võõras vannitoas sõrmenipsu, leidmaks kraanikaussi, mis reedab end tänu õõnsale kajale. Kepi kopsimine kõlab pinnakattest sõltuvalt väga erinevalt; sõrmenipsu puhul on suund ja kaugus kõrvast iga kord erinev. Aju peab iga kord ümber kohanema. Keelega naksutamine seevastu loob võrreldamatult täpsema mulje ruumist – heliallikas ja kõrv moodustavad praktiliselt ühe terviku, nende kokkumäng muutub harjutamise käigus automaatseks. Siiski on laksutamine paljudele pimedatele esmalt ebameeldiv. Marburgis\nVõrkaeda tunnetab keelelaksudega umbes kahe meetri pealt. Puud või pargitud autot «näeb» umbes viie meetri pealt.\nnägemisulatus: Valge kepp\non pimedate levinuim abivahend ümbruse tajumiseks. Selle komperaadius pole aga kuigi suur. Kajalokatsioon suudaks «nägemisvälja» mitmekordistada, usuvad eestvedajad.\ntegutsev pimedate õpetaja Reinhard Eiler julgustab oma õpilasi tihti sellele, kuid seni vähese eduga. Pimedad elavad pidevas hirmus, et kõik neid vahivad. Kuna nad ise ei näe, kes neid jõllitavad, eeldavad nad kergesti kõige halvemat. Resigneerinud alandlikkuse sisseharjutamine algab tihti juba varakult. Pimedad lapsed käivad tavaliselt harva majast väljas. Ja kui, siis enamasti vanema käekõrval. «See on väga vale,» tõdeb pimedate juht Eiler. «Nad lülitavad end lihtsalt välja. Kahjuks kasvavad paljud lapsed üles ikka veel ülekaitstuse all.» Pedagoogid arutlevad juba mõnda aega – seni tulemusteta –, kas varakult õpitud laksutamismeetodi abiga saab selle vastu. «Aga kui nüüd ka lapsevanemad seda nõudma hakkavad, muudab see loomulikult olukorda,» ütleb Eiler. Kas see tähendab, et nahkhiirmehe Kishi ideid kajalokatsioonist hakatakse edaspidi õpetama ka Saksa pimedate koolide õpetajatele? «Kindlasti jah,» ütleb Jürgen Nagel, kes vastutab Saksa pimedate koolituskeskuses õpetajate väljaõppe eest. Ta saatis Berliini õppepäevadele vaatleja, kellele avaldas nähtu muljet. Juli ja Frida harjutavad esmalt vanematega. Uurijahingega Frida edeneb kiiresti. Ka Juli laksutab teinekord juba iseseisvalt. See sõna, «laksutamine», meeldib talle. Näiteks jooksurattal, nagu Juli teab, saab ta takistuste asukohta juba ette määrata. Kuid tee peal juhtub alati palju ja kõike tuleb ju kommenteerida. Äkitselt kerkib siiski teele post, kuid jutuvada katkeb vaid üheks ehmatusesekundiks. «Oh,» hüüatab Juli, «jälle unustasin laksutamise.» © 2011 Der Spiegel (Distributed by The New York Times Syndicate)\nsadulas: Ka rattaga saavad pimedad ohutult sõita, demonstreerib Kish.\nProotonist pead Mees, kelle autot ehib numbrimärk CERN 1, püüab prootoneid mõõtes jälile saada algosakeste maailma saladustele. Tal käis CERNis külas Tiit Kändler.\naikuu keskel on Genfis palav, sama palav kui Eestis vahel juulis. Rohi kipub juba kolletama ja Euroopa tuumauuringute keskuse CERNi territooriumil tähistatud omapärased kaitsealad, täpsemalt kaitselapikesed, mis on märgistatud seal kasvavate looduslike orhideede turvamiseks, on täiesti kõrbenud. Neid taimi ei kasteta, need peavad ise hakkama saama. Orhideed on haruldased, ainulaadsed kogu Šveitsis. Tundub, et hingitsevad, aga sügiseks toibuvad jälle. Ka haruldasi inimesi töötab siin suure hadronite põrguti katsetel. Ning ega neidki eriti kasteta, saavad ise hakkama. «Näe, Karsten on juba kohal, ikka tuli,» on mu saatja, juht ja õpetaja, CERNi pressikeskuse töötaja Renilde Vanden Broeck rahul, osutades lahtisele ning teiste tavaliste autode seas üsna eputavale sõidukile, «ta on erakordne mees, pane seda tähele.» Kui mind Karsten Eggerti kabinetti juhatatakse, on Renilde öeldut raske mitte tähele panna. Mulle tõttab naerunäol vastu energiline halli juuksepahmakaga soliidses eas härrasmees ning prahvatab: «Nõnda, millest siis räägime?» Eggert on justkui prooton, mida ta tavarahvale meelsasti tutvustab.\nTotaalne ja elastne\nÕieti ei tutvusta kõneisik Eggert prootonit ennast, vaid enda ja kolleegide katset akronüümiga TOTEM, mille käigus loodetakse prootoni siseelu lähemalt tundma õppida. Füüsikud armastavad akronüüme, nagu lapsed mängivad nad nendega ja mida kummalisemaid varjundeid need omandavad, seda õnnelikumad nad on. Mõned akronüümid on muundunud tavasõnadeks – nagu näiteks laser ja radar. Teised jälle on tavasõnadega äravahetamiseni sarnased. Nii nagu TOTEM,\nsa tõde nägema\nRooma potid: Ülesandeks on mõõta prootonite kiirest millimeetri kaugusel ära põrkel hajunud prootonite iseloom.\nTOTEM töötab koos ühes neist neljast põrkepaigast sisse seatud ning prootonite põrkeid jälgiva CMSi eksperimendiga, kuid püüab kinni selliseid prootoneid, mis üksteise vastu pole põrganud. Ei põrka üksteise vastu, kuid mõjutavad teineteist küll – selle kohta öeldakse, et toimub hajumine, täpsemalt elastne hajumine ja difraktiivne hajumine. «Eesmärke on mitu, esiteks mõõta prootoni ristlõiget,» ütleb Eggert. Kuid kas see siis juba teada ei olegi? «Nii suurtel energiatel ei ole, meie mõte on mõõta, kuidas ristlõige muutub kiire energeetilise heleduse muutudes,» täpsustab ta. Prooton nagu uhkustaks oma energiaga – mida suurem see on, seda suuremaks prooton justkui muutub. «Justkui» tähendab siin, et suuremaks muutub prootoni efektiivne suurus, see kaugus, millelt ta vastukihutavat prootonit mõjutab. Kaks prootonit käituvad nagu valguse footonid, mis jätavad rõngakujulisest takistusest mööda kihutades selle taga olevale\nekraanile tume-heledusega rõngad. See ongi see, mida prootonite difraktsiooni all silmas peetakse. Nõnda siis on ülesandeks mõõta, kuidas prooton energia suurenedes kasvab. Üks eesmärk on veel vaadata, et kui kaks prootonit teineteiselt hajuvad, siis millised on need kaks prootonit, mis sellest hajumise sündmusest välja tulevad. Ehk siis – kas need on kaotanud oma kogumassi. Kui nii juhtub, ja kogumomendist on midagi kõrvale läinud, siis ehk selgub seegi, kuhu see on läinud. Ehk otsesõnu öeldes: äkki saab sellest protsessist kavalal moel saada jälile mingile uuele mehhanismile, mis kirjeldaks täpsemalt algosakeste maailma ehk siis selle maailma sümmeet-\nProoton nagu uhkustaks – mida suurem on energia, seda suuremaks prooton justkui muutub. rilisust, mis siiani füüsikutele kogu täiega kooskõlaline ei tundu. Nagu teoreetikute puhul ikka juhtub, on ka mikromaailma kirjeldavas supersümmeetria teoorias sees mingid lõpmatused, mis küll lahkelt nn ümber normeeritakse, kuid kas siis looduses nõnda on? «Ehk saaks jälile sellisele teooriale, mida sellised lõpmatused ei kollita?» esitab Eggert lootusrikka küsimuse. Selleks ajaks on ta seinal oleva valge tahvli juba prootonite elu ja olu kujutavaid ringe ja jooni, siledaid kaari ja karedaid tippe tihedalt täis kritseldanud. Sigrimigri seas uhkeldavad Feynmani diagrammid, mis kujutavad, kuidas kaks prootonit omavahel elastselt või vähem elastselt suhelda võivad. «Kõige selle tabamiseks jahime me osakesi kiirest vaid millimeetri kaugusel!» lausa hõiskab Eggert, ja heidab mulle uhkusest särava pilgu. Vähe sellest – põrkekohas tekkinud või oma olekut muutnud osakesi jahitakse ka peaaegu et otse päri- ja vastusuunas, üliväikese nurga all. «Meie Rooma potid ja teleskoobid liiguvad 50 mikromeetri täpsusega,» on ta uhke. Rooma potid? Kas olen sattunud hoopis arheoloogi otsa? Mingis mõttes küll,\nmis tuleb eksperimendi kirjeldusest: TOTaalne Elastne ja difraktiivne ristlõike Mõõtmine. Palun, et Eggert selle sõnasõlme lahti harutaks. Kuid enne, kui jõuame TOTEMi olemuse juurde, tuleb asi panna konteksti. Genfis asuv CERNi suur hadronite põrguti on inglise keeles tuntud akronüümiga LHC – Large Hadron Collider. Suur, sest selle kiirendiringi ümbermõõt on 27 kilomeetrit. Hadronid, sest siin kiirendatakse aatomituuma koostisosakesi prootoneid, mis on elektriliselt laetud, ja liigitatakse kvarkidest koosnevate hadronite perekonda. Ning kollaider ehk põrguti, sest siin kiirendatakse prootonid kahes kiires, millest ühes kihutavad need peaaegu valguse kiirusel päri-, teises vastupäeva ja siis suunatakse osakeste kimbud neljas paigas kiirendiringil üksteisele vastu põrkama. LHC kiirte teel on neli paika, kus üksteisele vastu kihutavad prootonid omavahel kokku põrkama sunnitakse. Neis neljas põrkepaigas seisavad suured ja erilaadsed detektorid, mis peavad määrama põrgetel tekkivate osakeste iseloomu: mõõtma nende asukoha, laengu, kiiruse, massi ja energia. Iga hiiglaslik detektor ise koosneb paljudest alamdetektoritest. Iga põrkepaiga katset haldab erinev rahvusvaheline kollaboratsioon, kokku on tegevad umbes 6000 teadlast, inseneri ja muud ametimeest.\nsest Eggert ja tema 70 kaastöötajat jahivad sündmusi, mis toimusid sellisena nii Vana-Rooma aegadel kui ka vahetult pärast universumi teket.\nArheoloogia ja astronoomia\nNõnda siis – et saavutada oma eesmärki, peab TOTEM olema võimeline nägema osakesi, mis tekivad prootonite kiirele väga lähedal. Selleks on välja mõeldud mõõteseadeldised ehk detektorid, mis asuvad vaakumanumates. Nood anumad meenutavad oma kujult Vana-Rooma pottsepapotte, ja et 40 aasta eest mõtlesid need potid välja Itaalia füüsikud, siis kannavadki nood Rooma pottide nime. Muidugi tuli nii pottide kuju kui ka iseloomu TOTEMi katse tarbeks oluliselt muuta. Ja teleskoobid – kas pole tegu mitte astronoomiaga? Otseselt mitte, teleskoo-\n«Oli teada, et see on kõige suurem ja tähtsam teaduslik ettevõtmine Euroopas, ja siis oli meil mõte liituda kõigi tähtsate ettevõtmistega,» meenutab akadeemik Lippmaa. pideks kutsutakse seadmeid, mis püüavad kiire sihis (aga mitte kiires endas) liikuvaid osakesi. Kuid kaudses mõttes küll. «Meie andmed võimaldaksid paremini mõista ka Maani jõudvate kosmiliste kiirte olemust,» ütleb Eggert. Kosmilised kiired mõjutavad meid kõiki vähemal või suuremal määral, ja ka Eesti on olnud CMSi nimelise eksperimendi kollaboratsiooni osaline akadee-\nmik Endel Lippmaa algatusel alates 1990. aastatest. Ning tillukese TOTEMi osaline 1990. aastate lõpust. Professor Karsten Eggert naerab, et nende 70-liikmeline teadlaskond on kui sääsk CMSi 3000 teadlase kõrval. Kuid eksperiment väärib tegemist, selles võivad prootonid nii mõnegi saladuse paljastada. Õieti oli alul plaanis suurem projekt, mis oleks olnud kümme korda\nkallim ja ka paljulubavam, ent seda ei rahastatud. Eesmärgiks oli uurida kvantkromodünaamikat, see tähendab mitte ainult prootonite elastset põrget, vaid ka jälgida ja mõõta kõiki põrgetes tekkinud laetud osakesi, aga ka footoneid ja neutroneid põrkekoha läheduses väga väikese nurga all. 1997. aastal avaldati FELIXi 13-st erineva riigi teadusasutusest koosneva kollaboratsiooni kavatsuste kiri. Selle projekti ettevalmistamisel Karsten Eggert Endel Lippmaaga kohtus ja heaks tuttavaks sai. «Saime kohe sõpradeks, Lippmaa tegi rohkem, kui pidi, ja oli väga entusiastlik, samamoodi kui mina,» meenutab ta, «tema juba ei karda midagi.» Ning toob näite ühest olulisest koosolekust CERNis, kus tähtsad mehed istusid ümber laua ja kurtsid, et selleks ja teiseks pole raha,\ntahvel kannatab kõike: Suure Hadronite Põrguti eksperimendi kõneisik Karsten Eggert joonistas hoogsalt üles prootoni käitumise jooned. ka mitte piisava arvu kaastööliste palkamiseks. «Oli suvine aeg, meie kõik riides nagu teie ja mina praegu – teksad, lühikeste käistega särgid. Minister Lippmaa tuli kohale, must ülikond, valge särk, lips. Kuulas seda juttu, tõusis siis püsti, tõmbas taskust tuhat Šveitsi franki välja, pani lauale ja ütles – näete, siin on raha, andke see noortele teadlastele. Siis oli jutt kohe katki.» «Oli teada, et see on kõige suurem ja tähtsam teaduslik ettevõtmine Euroopas, ja siis oli meil mõte liituda kõigi tähtsate ettevõtmistega,» meenutab akadeemik Lippmaa. Ja lisab, et on ju vaja uut teooriat, mis supersümmeetria raskused ületaks. Ning järelikult ka uut lähenemist eksperimendis. TOTEM pandi lõplikult kokku selle aasta alul, mil monteeriti paigale põrge-\nkohast 10 meetri kaugusel paikneva teleskoobi kaks haru. Teise, 14 meetri kaugusel oleva teleskoobi harud said paika varem, nii nagu ka 147 ja 220 meetri kaugusel paiknevad kaks Rooma pottide rühma. Vaevalt et Julius Caesar, kes siinse kenasti kindluseks sobiliku paikkonna Doonau allobroogidelt vallutas ja Genuaks nimetas, nägi ette et kunagi hakatakse siin Rooma pottide sarnaste seadmete abil uurima, kuidas kõiksus tekkis. Kui jutt läbi, pakub Eggert, et sõidutab mind CERNi restorani. Näitab mulle oma uhket limusiini: «Varsti on see uunikum,» ütleb. Eggerti elukohas Austrias registreeritud autol on kahtlemata meeldejääv numbrimärk. Sellel seisab: CERN 1. Autori viibimist CERNis toetas teaduse populariseerimise projekt TeaMe.\nesimene prooton: Sellist sõidukit mujal maailmas juba ei kohta.\nMööda põlevkivituhast te Mida teha tuhaga, mis jääb põlevkivist järele pärast põletamist elektrijaamades, või poolkoksiga, mis jääb järele pärast õli tootmist? See küsimus on täpselt sama vana kui põlevkivienergeetika või põlevkivist õli tootmine. Hiigelkoguses hakkas põlevkivituhka tekkima 1959. aastal, kui Narvas hakkas tööle Balti Soojuselektrijaam. Tekst: Ago Gaškov fotod: postimees/scanpix\nõlevkivitööstusega seotud jäätmed moodustavad umbes 70 protsenti kõigist Eestis tekkivatest jäätmetest. Praegu tekib põlevkivituhka ja poolkoksi aastas vähemalt kümmekond miljonit tonni. Lisaks koosneb põlevkivilasund põlevkiviga vahelduvatest paekihtidest. Kaevandusest väljastatav mäemass rikastatakse ja rikastusjääk, paekivi, kuhjatakse praegu peaasjalikult aherainemägedesse. Kuigi Eesti Energia kaevandused pingutavad, et aherainest paekillustikku toota, ei suudeta kogu aherainet killustikuna ära kasutada. Põlevkivituhka kasutatakse praegu ehk viis protsenti kogusest, aherainet rohkem – peaaegu pool.\nHea toore, kuid seda on liiga palju\nTartu Ülikooli Tehnoloogiainstituudi direktori, geoloog Erik Puura 1993. aastal Manchesteri Ülikoolis kaitstud magistritöö pealkiri on «Eesti soojuselektrijaamade põlevkivituhk – selle ladustamine ja võimalik kasutamine». Puura hinnangul saab põlevkivituhka kasutada ehitusmaterjalina ja veel mitmel moel, kuid kogu tuhka pole kuidagi võimalik ära kasutada. Tahked jäätmed moodustavad poole elektrijaama kolletesse minevast põlevkivist, õlitootmisel on jääke veelgi enam. Tallinna Tehnikaülikoolis on põlevkivituha kasutusvõimalusi uuritud aastakümneid. Erik Puura meenutab tuhauurimise korüfeed Verner Kikast, kes\ned põlevkivituhast majja arvutas juba möödunud sajandi kaheksakümnendatel aastatel välja, et põlevkivituha väärtus toorainena on suurem kui põlevkivi enda väärtus, aga ainult ühel juhul – kui kogu tuhk õnnestuks ära kasutada. Seda, kuidas igal aastal tekkivat seitset kuni kümmet miljonit tonni tuhka ära kasutada, pole seni keegi välja mõelnud. Ideid oli möödunud sajandi teisel poolel ja on ka praegu. Põhiliselt on põlevkivituhast püütud toota ehitusmaterjale. «Tõepoolest, põlevkivituhal on sideaine omadused, kuid need pole täiuslikud. Tuhk sisaldab liiga palju vaba kaltsiumoksiidi, mistõttu on tarvis teda sideainena kasutamiseks töödelda. Põlevkivituhk-portlandtsement on aga väga hea betoonikomponent. See oli üks oma aja tähtsamaid leiutisi,» räägib Puura. Just põlevkivituhka sisaldavast tsemendist on tema sõnul ehitatud Tallinna teletorn ja ka Sosnovõi Bori aatomielektrijaam.\nmaastik: Kiviõli poolkoksimäed peidavad miljoneid tonne energiatootmise jäätmeid.\n«Tsüklonitest saadava tuha kasutamine ehitusplokkide valmistamiseks oli ka väga hea mõte,» kiidab Puura. Põlevkivituhal on mitu fraktsiooni. Kõige peenem püütakse kinni elektrifiltritega, veidi jämedam jääb tsüklonitesse ja kõige jämedam tuleb eemaldada kolletest. Koldetuhaga pole senini midagi ette võtta osatud. Ülejäänud fraktsioonidele on kasutus leitud. Peent põlevkivituhka kasutati nõukogude ajal happeliste põldude lupjamiseks. «Põhja-Eestis aga happelisi muldi pole, seepärast veeti seda tuhka isegi vist Valgevenesse,» meenutab Puura. Seda võis teha muidugi sel ajal, kui transport oli odav. «On toodetud ja toodetakse tuhaplokke ning kõige peenemat fraktsiooni kasutatakse tsemendi lisaainena, umbes 15 protsenti tuhka parandab tsemendi omadusi ja ei pea lisama kipsi, mistõttu tsement muutub odavamaks,» loetleb Puura. Probleem on ainult selles, et ükski tootmisharu pole võimeline hiiglaslikke tuhakoguseid ära kasutama. Ahtmes asuva ehitusmaterjalitehase Silbet, mis kasutab ehitusplokkide tootmiseks põlevkivituhka, omandas hiljuti Viru Keemia Grupp. Keemiatööstus\nPõlevkivituha väärtus toorainena on suurem kui põlevkivi enda väärtus.\nkavatseb seal hakata kasutama tuhka, mis tekib uues nn Petroter-tehnoloogiat kasutavas õlitehases. Ehitusplokkidele lisaks kavatseb uus omanik hakata tootma ka kõnnitee- ja tänavakive. Üks põlevkivituha ja aheraine kasutusvõimalus on kaevanduskäikude taastäitmine. Ammendatud kaevanduskäikudesse pumbataks põlevkivituhka, mis maa all kivistub ja välistab hilisemad maapinnalangatused. Praegu välditakse langatusi arvukate tervikutega – kaevandusse jäetakse sambad, mis hoiavad lage üleval. Seetõttu läheb hulk (kuni 30 protsenti) väärtuslikku maavara kaotsi, samuti ei välista taoline sammastik kaevanduse varisemist mitukümmend aastat pärast kaevetööde lõppu. Kui kaevanduskäigud põlevkivituhast koosneva betoonilaadse seguga\nMe saame tuha kätte tasuta, kuid selle aine transport kaevandustesse ja maa alla pumpamine läheb lõppkokkuvõttes üsna kalliks. täita, peaks kaevanduse lagi kindlamalt püsima. «Keskkonna seisukohalt ei ole vahet, kas täita kaevanduskäike tsemendist või põlevkivituhast toodetud betooniga. Taas on küsimus rahas. Me saame tuha kätte praktiliselt tasuta, kuid selle aine transport kaevandustesse ja maa alla pumpamine läheb lõppkokkuvõttes üsna kalliks,» ütleb Puura. Tuha kasutamisest kaevanduskäikude täitmiseks on huvitatud nii Eesti Energia\nkui ka Viru Keemia Grupp. «Väikesed laborikatsed on juba tehtud. Minugi laual on põlevkivituhast katsekuubikud, mis meenutavad betoonikatsetuste kuubikuid,» kõneleb Tõnis Meriste. Uurimist vajab põlevkivituha mõju põhjaveele ja esialgu teeme maa alla vaid väiksemaid mudelkatsekehasid. Eelkõige uuritakse põlevkivituha leostumist – kas ja kuivõrd muutub põhjavee leeliselisus. Kivistunud ja kinnise pooriga katsekehadest aga leeliselist ainet enam põhjavette\nLinnalegendid raskmetallidest ja radioaktiivsusest\nmajamaterjal: Ettevõte Silbet toodab põlevkivituhast ehitusplokke.\nsattuda ei tohiks. Esialgu hakatakse Meriste sõnul põlevkivituhka tagasitäitmiseks kasutama mäetehniliselt keerulistes piirkondades, kus on maapinna langatuse oht. «Kaugem tulevik oleks aga jäägi- ja kaovaba allmaakaevandamine,» leiab Meriste. Kuna tagasitäitmine eeldab kaevandustehnoloogia muutmist, võib see kasutusele tulla siiski uutes kaevandustes.\nÕlitööstus huvitatud «Viru Keemia Grupis tekib kolme liiki tahkeid jääke: poolkoks, mille osakaal on praeguse tootmistaseme juures kõige suurem, umbes 800 000 tonni aastas. Järgmisena peab mainima tuhka, mis tekib uues Petroter-tehases. Selles tehases tekib 400–500 tuhat tonni tuhka aastas. Lisaks aheraine, mis tekib meie Ojamaa\nkaevanduses,» räägib Viru Keemia Grupi (VKG) tehnikadirektor Meelis Eldermann. Kaevanduse maksimumvõimsus on 2,7–3,2 miljonit tonni põlevkivi aastas. Sellest moodustab aheraine kolmandiku ehk miljon tonni aastas. Kõiki neid jäätmeid tuleb erinevalt käidelda. Poolkoksi ladustatakse praeguseni poolkoksihoidlatesse, niinimetatud tuhamägedesse. Aastakümnete vältel on ladustamistehnoloogia keskkonnasõbralikumaks muutunud. Tulevikus kavatseb keemiatööstus poolkoksi senisest mõistlikumalt kasutada, näiteks hakata sellest tsementi tootma. Uue tsemenditehase ehitus oleks pidanud juba käima, kuid majanduslangus lükkas selle tulevikku. «Me pole selle tehase ehitamisest loobunud ja see sobiks suurepäraselt meie tootmisprotsessi viimaseks lüliks,» kinnitab\nEldermann. Tehase ehitus võib praeguste plaanide kohaselt alata 2015. või 2016. aastal. Aastas suudaks tsemenditehas ära kasutada kuni 300 000 tonni poolkoksi. Poolkoks on aga juba praegu ehitusmaterjalina kasutuses. Seda kulub uue tööstusjäätmete prügila ehitusel ja vanade prügilate sulgemisel tammide rajamiseks ja katendmaterjalina. Eldermann näeb poolkoksi ka kõrvalteemullete ehitusmaterjalina. «See nõuab lisauuringuid ja välikatseid, aga see oleks üks võimalus kasutada poolkoksi ehitusmaterjalina senisest suuremas mahus,» räägib Eldermann. Poolkoksis on aga fenoole, õli ja muid uttejääke. Eldermanni sõnul on tehtud leostuskatseid, mis on näidanud, et põhiprobleem on poolkoksis sisalduvad bituminoidid. «Aga bituminoidid leostuvad ka asfaldipaneku käigus. Seepärast tulekski poolkoksi ja asfaldi mõju põhjalikumalt võrrelda,» arvab Eldermann, kelle meelest on poolkoksi ohtlikkus üle hinnatud. Kaheksakümnendatel aastatel kasutati poolkoksi katseliselt tee alusmaterjalina, kuid asi piirduski ainult katsetega. Uuritud on ka poolkoksi järelpõletamist keevkihtkateldes. Ka sellega tasub Eldermanni sõnul edasi tegelda. Kuigi VKGs arendatakse uut õlitootmis-\nPõlevkivituhast toodetud ehitusmaterjale on ajast aega saatnud jutud radioaktiivsusest, mistõttu tuhaplokkidest ehitatud majas olevat ohtlik elada. Erik Puura nimetab neid jutte linnalegendideks. «Tõepoolest, on jutt, et mingid jaapanlased käisid poolkoksimägedes radiomeetriga ringi ja leidsid midagi. Muidugi võib selles loos ka tõde olla, sest poolkoksimägedesse ladustati peale õlitootmise jääkide igasugust muud materjali, võib-olla et ka radioaktiivseid jääke, aga põlevkivijäägid ise küll radioaktiivsed olla ei saa,» arutleb Puura. Kõige peenem tuhafraktsioon, mis nõukogude ajal korstnatest õhku paiskus, koondab raskmetalle, kuid ei sisalda neid sellises koguses, mis võiks ohtu põhjustada, kinnitab Puura. «Arseeni ja elavhõbedat on selles fraktsioonis pisut rohkem, kui on mulla lubatud piirsisaldus, aga inimesed loevad, et korstnatest paiskus õhku nii ja nii mitu tonni uraani. Selles ei ole midagi imelikku ega ohtlikku, sest kõik see hajub. Radioaktiivseid elemente sisaldavad kas või lauajalg ja pastakas. Põlevkivis ei ole radioaktiivseid elemente rohkem kui looduses tavaliselt, mistõttu ei avalda need ka kahjulikku mõju. Maapinnale langenud tuhas on radioaktiivsete elementide sisaldus isegi madalam kui mullas endas,» selgitab Puura. Linnalegendide ümberlükkamine liigitub aga nende tegevuste hulka, mida Murphy seaduste kogu heaks ei kiida.\nAheraine sobib killustikuks\nPõlevkivi rikastusjääki – paekivi – tuleks kindlasti senisest rohkem kasutada, leiab Puura. «Ka uute paekivikaevanduste rajamise puhul küsitakse kogu aeg – miks me ei kasuta põlevkivi kaevandamise jääke. Vastus on üks – põlevkivikaevandused asuvad liiga kaugel neist kohtadest, kus paekillustikku tarvis on,» sõnab Puura. On lihtsalt majanduslikult mõttekas piir, kuhu tasub killustikku vedada ja kustmaalt on targem rajada uus paekaevandus. Killustikku saab kasutada tee-ehituseks siiski üsna laialdaselt. «Estonia kaevanduses ja Aidu karjääris on olemas aheraine purustamise, puhastamise ja sõelumise seadmed, millega saab aherainest toota korralikku killustiku,» räägib Eesti Energia keskkonnajuht Tõnis Meriste. Estonia kaevanduses oleks võimalik toota kuni miljon tonni killustikku. Probleem on aga selles, et killustikku toodetakse ehituspiirkondadest liiga kaugel. Meriste sõnul uuritakse võimalusi vedada killustikku raudteed mööda. See oleks autotranspordist keskkonnasõbralikum ja odavam. «Kui veaksime killustikku autoga Väike-Pungerjalt Tallinna, siis me Tallinna ümbruse paekarjääridega kindlasti ei konkureeri, raudteetranspordi puhul oleks see võimalik,» on Meriste veendunud. Veel saaks aherainet tarvitusele võtta maastikukujunduselemendina. Estonia kaevanduse juurde on kavas kujundada aherainest motorada.\ntehnoloogiat, mille tootmisjääk on põlevkivituhk, ei loobuta Elderamanni arvates ka senisest tehnoloogiast, mistõttu poolkoksi tekib ka tulevikus ja selle aine kasutusvõimaluste leidmine jääb päevakorda.\n«Kõige parem viis põlevkivituhale kasutusvõimalusi leida ongi ühisprojektid, näiteks Eesti Energia ja Maanteeameti ühisprojekt,» kiidab Meelis Eldermann, kelle arvates võiks selles osaleda ka VKG. Põlevkivituha kasutusvõimalusi maanteetammide stabiliseerimiseks uurivadki koos Eesti Energia ja Maanteeamet. See on üks Euroopa Liidu toetuse abil tehtavaid projekte. Maanteeameti peadirektori asetäitja Andri Tõnstein selgitab, et tegemist on pilootprojektiga, mille käigus ehitatakse Ida-Virumaal kaks riigimaantee lõiku. Uuritakse põlevkivituha kasutusvõimalust teealuste stabiliseerimiseks ja pinnaste mass-stabiliseerimiseks. «See tähendab, et põlevkivituhka kasutatakse tee asfaltkatte aluses tsemendi asemel sideainena või injekteeritakse koos liivaga näiteks turbapinnasesse selle kandevõime suurendamiseks,» selgitab Tõnstein. Praegu kaevatakse tee-ehitusel turvas välja ning asendatakse kruusa ja liivaga.\nkaevandus: Põlevkivituhast toodetud betoon on sobilik materjal kaevanduskäikude täitmiseks, võimaldades ühtlasi rohkem pruuni kulda maa alt kätte saada.\nlai väli: Soojuselektrijaamade juures laiuvatele tuhaväljadele (taamal) plaanib Eesti Energia rajada näiteks tuuleparke.\nNüüd juba surnud leiutaja Toom Pungas segas poolkoksi, turvast ja sealäga, nimetas selle aine «Viru rammuks», ja leidis, et tegemist on hea materjaliga haljastuseks ja hübriidhaava kasvanduse rajamiseks. Sonda vald läks projektiga kaasa, eraldas Kiviõli tuhamäe alla maa haavaistanduse jaoks ja sai Euroopa Liidust raha uuringuteks. Tollased vallajuhid ei saanud aga\nEuroopa Komisjonile korralikke aruandeid esitatud ja vald pidi raha tagasi maksma. Nüüdseks on omavalitsus raskustest peaaegu üle saanud ja haavapuud kasvavad edukamalt kui Brüsseli paberimajandus. Meelis Eldermanni arvates tasuks «Viru rammu» ehk poolkoksi kasutamist haljastuspinnasena siiski edasi uurida.\nPõlevkivituha lisamine peaks tõstma pinnase kandevõimet ja vähendama külmakergete tekkimist. Meriste lisab, et Eestis on uuritud ka CO2 sidumist põlevkivituhaga. «Otseselt pole küll veel keegi konstrueerinud ega katsetanud tuha enda kasutamist CO2 sidujana, kuna see protsess on aeglane ja energiamahukas,» selgitab ta, «aga samas pole surnud idee tuha aluselise transpordivee kasutamisest suitsugaaside pesemiseks ja seeläbi CO2 sidumiseks.» Tema sõnul arvestatakse juba praegu sellega, et tuhaväljadel oleva transpordivee pinnakihis seotakse tagasi kuni kolm protsenti süsihappegaasist. «Pealegi on sidumise produkt mineraalne materjal, mida pole vaja kilomeetrite sügavusele maa sisse peita. Eesti geoloogiline ehitus ei võimaldagi ELi nõuetele vastavat CO2 geoloogilist ladustamist,» tõdeb Meriste. Kevadel saavutas konkursil «Ajujaht» teise koha põlevkivituhast kassiliiva tootev ettevõte Plaisir du Chat. Selle tootmine praegu seisab, sest osa uuringuid on pooleli.\nPõlevkivituha ja liiva segu lisamine turbapinnasele peaks lisaks pinnase kandevõime tõstmisele vähendama külmakergete tekkimist. Tõnsteini sõnul hakatakse esimest teed sel aastal ehitama, kuid seireuuringud kestavad 2015. aastani. «Maanteetammi stabiliseerimine ei tähenda, et kogu tamm ehitataks põlevkivituhast. Pigem räägime asfaldialuse kihi ehitamisest või teetammi sisse n-ö tervikute rajamisest,» räägib Meriste. Tema sõnul uuritakse katseobjekte põhjalikult, et selgitada välja, kuidas ja kui kauaks muudab leeliseline põlevkivituhk sellega kokku puutuva vee pH-taset. Taolisi töid tehti ka möödunud sajandi seitsmekümnendatel aastatel, kuid need jäid pooleli. Puudusid täpsed doseerimisseadmed; silma järgi lisatud tuhk tõi kasu asemel kaasa kahju, tekitades teedesse põikpragusid. Samuti sai takistuseks tuha veoks sobivate transpordivahendite puudus. Sellegi projekti puhul on probleem põlevkivituha asukoht. Pole sugugi kindel, et Narvast tasub tuhka Edela-Eestisse vedada. Tõnis Meriste lisab, et põlevkivituhka saab kasutada ka sadamarajatiste ehitamisel. «Sadamaalade puhastamisel tuleb vabaneda tugevalt reostunud põhjamudast. Seda stabiliseeritakse praegu tsemendiga, aga me tahame leida lahendusi, kuidas asendada osa tsemendist põlevkivituhaga,» selgitab Meriste.\nKuulamise kunst Mobiiltelefonid, navigatsiooniseadmed ja arvutid saavad kõneldud käsklustest aina paremini aru. Igapäevaelu keerukuste tarbeks varustatakse neid nüüd tehisintellektiga.\nTekst: Manfred Dworschak\naatame, kas selline iPhone kuuletub ka sõnale. USA ettevõtte Nuance Communications tehnikadirektor Vlad Sejnoha võtab oma seadme kätte ja ütleb: «Mängi mulle lugu «Uprising» ansambilt Muse.» Mõne sekundi pärast kõlavad esimesed taktid. Kõnetuvastus hakkab, nagu paistab, muutuma kõlblikuks igapäevaelus kasutamiseks. Aina sagedamini säästetakse inimest ebamugavast klahviklõbistamisest: auto navigatsioonisüsteem kuulab väljaöeldud sihtpunkte, nutitelefoni Google’i-otsing mõistab kõneldud päringuid ja isegi kõnekeskuste ja infoliinide kardetud telefoniarvutid näitavad aegajalt, et saavad kõnest natuke aru – helistajat säästetakse eelvalikute kadalipust («Vajutage 1, kui soovite ...»). Automaatsed hääled pärivad hämmastavalt arukalt helistaja soovide järele ja suunavad nad siis vastava töötaja juurde edasi.\nHädas lihtsate ülesannetega\nBostoni lähedal Burlingtonis asuv firma Nuance annab tööd 6000 inimesele ja valitseb kiiresti kasvavat turgu. Siin töötab 160 teadlast. Neil on töös juba mobiilne tulevikuassistent, kes kuulab ja saab aru, mida kasutaja soovib. Esimeseks kasutusvaldkonnaks on võetud meditsiin: taskuarvuti võiks olla abiks teinekord keerukaks osutuval haiguste diagnoosimisel: arst kirjeldab sümptomeid ja seade muretseb talle andmebaasist välkkiirelt viimased erialateadmised. Seda kummalisem on teisalt see, et kõnetuvastus jääb ikka veel hätta näiliselt kõige lihtsamate ülesannetega.\nKes näiteks konverentsist üleskirjutust vajab, peab jääma helisalvestise või stenogrammi juurde. Sest niipea, kui korraga räägib mitu inimest, annab arvuti alla. Sama tarkvara, mis etteütluse pea vigadeta kirja paneb, põrub kõige lihtsama intervjuu puhul. Kuidas see kokku klapib? Ettevõtte arvutitarkvara nimega Dragon Naturally Speaking on asjatundjate seas tuntud suure usaldusväärsuse poolest. Nende mobiilidele mõeldud tasuta kõnetuvastusprogramm Dragon Dictation on miljonites telefonides – ja siiski tuleb enne tehnoloogia lõplikku läbimurret lahendada arvukalt ülesandeid. «Me kriibime alles pealispinda,» ütleb tehnikadirektor Sejnoha. Endiselt kehtib see, et mikrofon olgu suu lähedal paigal – nii on kõige parem. Arvuti vajab võimalikult ühelaadseid signaale. Juba ruumi kaja võib kõla tugevasti muuta: võnkekõverad, mida arvuti analüüsib, näevad sõltuvalt kajast hoopis erinevad välja. Kui kõneleja pead pöörab, muutub kajapilt jälle. Kui sellele lisandub olustikumüra, läheb asi täiesti kaootiliseks. Selles, et kõnetuvastus dikteerimise puhul siiski nii hästi õnnestub, tuleb tänulik olla eeskätt kasutajatele: nad aitavad kaasa. Dikteerimisel räägitakse selgelt ja peaaegu trükikõlbuliku tekstiga. Jutuajamise juures\nunustatakse mikrofon aga kiiresti. «Siis hakatakse julgelt läbisegi rääkima, teineteisele vahele segama ning alustatud laused jäetakse lõpetamata,» räägib Sejnoha. «Arvutil oleks raskusi juba selle eristamisega, kes parasjagu kõneleb.» Senimaani olid sellistel puhkudel abiks ainult kallid erilahendused. Näiteks UusMeremaa parlamendis sai iga rahvasaadik mikrofoni ja pidi kõnet alustades nupule vajutama. See lähenemine osutus aga nii ebamugavaks, et peatselt loobuti sellest. Igapäevaelu tarbeks ei tuleks midagi sellist niikuinii kõne alla. Abi võib pakkuda uus tehnika, mis justkui kikitab ise kõrvu ja tajub iga kõneleja asukohta. Nuance arendab midagi sellist praegu autode tarbeks. Sel on ülesanne eriti keeruline: mootor lööb nurru, reisijad vestlevad, raadio üürgab ja siis kerib kõrvalistuja veel akna alla. Kuidas peab arvuti seal aru saama, mida juht talle hõikab? Lahendus näeb välja järgmine: juhi ümber on paigutatud mitu mikrofoni, mille abil saab tema asukoha alati täpselt kindlaks määrata. Kui keegi midagi ütleb, jõuab heli mikrofonidesse sekundi murdosa suuruste ajaerinevustega. Selle põhjal arvutab arvuti kõneleja asukoha; pole vahet, kas juht pöördub parajasti kõrvalistuja poole, toetub seljatoele või vaatab küljeaknast välja. Peilimistehnoloogia toimib otsekui virtuaalse suundmikrofonina, mis klammerdub pidevalt juhi huulte külge – muud päritolu müra blokeeritakse. Kõneleja asukoha tuvastamine oleks kasulik ka majapidamises. Praegu suudavad paljud telerid internetist videoid näidata, kuid puldiga on see vaeva-\ntohter: Tarkvarast näevad arendajad abi arstidele diagnoosi määramisel. nõudev protseduur. Seade, mis nõudmise peale «selle koera ja rulaga YouTube’i video» esile manab, oleks kindlasti teretulnud. Selleks peab seade aga olema suuteline tavapärase elutoamöllu keskelt täpselt kõneleja hääle üles noppima. «Tulevikus on paljudele seadmetele kõnetuvastus sisse ehitatud,» ennustab Sejnoha. Esimene pääsuke on telefon, mida T-Mobile levitab myTouchi nime all esialgu ainult USAs. myTouchil on nupp nimega Genius Button, mis lülitab telefoni kuulamisolekusse. Kasutaja saab käivitada navigatsiooni, küsides näiteks teed «lähimasse tanklasse». Ka sõnumi saatmiseks piisab kõneldud sõnast: «Saada järgnev sõnum Vlad Sejnohale: «Olen ummikus».»\nAktsendid löövad rivist\nKõnetuvastuseks mobiilides näeb Nuance suurimat kasvupotentsiaali. Väikestel ekraanidel pidevalt sõrmega ringi toksimine pakub vähestele rõõmu. Ka Google pakub oma mobiilide operatsioonisüsteemile Android juba ammu häälotsingut: dikteerimisel on selle tulemus aga tagasihoidlik. Nuance’i tarkvaral Dragon Dictation õnnestub see paremini: see saadab etteütluse andmed üle interneti firma serverisse; varsti tuleb see tekstina tagasi. Ettevõtte teadlased saavad selle käigus ka tegelikust elust materjale, mille abil tuvastustehnoloogiat täpsemaks muuta. Kuid ka seal on veel palju teha. Dikteerimise täpsus 99 protsenti, millega reklaamitakse tarkvara Dragon Naturally Speaking, kehtib vaid poolte kõnelejate puhul; teiste puhul vajab tarkvara aega, et nende häälega kohaneda. «Raske on pomisejate, silpide neelajate ja tugeva aktsendiga inimestega,» ütleb Nuance’i tegevjuht Peter Mahoney. Ainuüksi USA jaoks on firma välja töötanud 11 aktsendinäidist, et kõnetuvastajat eriliste keeleväänajate puhuks varustada. Üleilmastuv maailm pakub ohtralt keerukaid ülesandeid: läbi Prantsusmaa sõitva sakslase puhul peab navigatsiooniseade iga uue sihtpunkti kuulamisel olema eriliselt kannatlik. Hiinlased seevastu koormavad süsteemi arvukate laensõnadega inglise keelest, mida nad armastavad: «nice», «bye-bye», aga ka «e-mail» või «guitar» – ja seda kõike väga oma-\nmoodi hääldusega. Tõeliselt kahtlusevabaks saab kõnetuvastus alles siis, kui arvuti hakkab paremini mõistma öeldu tähendust. Siiani võtab ta aluseks pimeda statistika: see reedab, milliseid sõnu ta ootama peaks. Kui inimene ütleb: «Lastel on,» on järgmine sõna pigem «palavik» kui «kanarbik» – kui lause just hoopis teisiti edasi ei lähe: «Lastel on kanarbik pihus.»\nTark diagnoosija Firmal Nuance on selliseks analüüsivormiks tohutud tekstide ja kõnesalvestistega täidetud andmebaasid; selleks et arvuti need piisavalt kiiresti läbi sirvida suudaks, lõiguti kõik need nelja sõna pikkusteks juppideks. Sellisest statistilisest hakkimisest ei piisa aga tegeliku kõnekasutuse džunglis toimetulekuks; seal, kus akustika on halb, vajab kompuuter\narvatavalt mõeldu taipamiseks rohkem intuitsiooni. Seni langetas arvuti otsuse pakutava juhise osas juba mõne võtmesõna põhjal: keegi, kes küsib «teed loodusloo muuseumisse», soovib ilmselt navigatsiooni. Keeruliseks läheb siis, kui inimene seejärel küsib: «Mis kellani see muuseum täna lahti on?» See ületab kaugelt tavapärase kõnetuvastuse piire. «Me liigume järjest enam tehisintellekti suunas,» räägib kõneuurija Sejnoha. Firma on algatanud ühisprojekti ITkontserni IBMiga. Selle keskmes on superarvuti Watson (loe Tarkade Klubi, oktoober 2010), mis suudab vastata kõiksugu kirjalikult esitatud küsimustele – nii hästi, et ta võitis hiljuti telemängumängus inimesi. Sejnoha ja tema kolleegid peavad tarkpeale nüüd kõnest arusaamise selgeks õpetama, raskuspunktiga meditsii-\ntarkur: Imearvuti Watson suu-\nniterminoloogial. Nuance varustab arste ja haiglaid dikteerimistarkvaraga ning nende käsutuses on ulatuslikud erialaandmebaasid. Eesmärgiks on abiline, kes valdab kuulamise kunsti ja võlub hädajuhtumitel sekundite jooksul välja vajaliku teadmise – olgu siis keemiaõnnetuse toimumispaigas või haigla erakorralise meditsiini osakonnas, kui sinna tuuakse arusaamatu haiguspildiga patsient: valud reites, oksendamine, halvatud jäsemed ja üldine meeltesegadus. Mõtlev masin tunneb ära, et siin on ilmselt tegu ainevahetushaiguse porfüüria ohtliku haigushooga, ning õngitseb erialateadmiste elektroonilisest võrgust kohe välja ka uusimad teadusuuringud ja ravisuunised. © 2011 Der Spiegel (Distributed by The New York Times Syndicate)\nsaab aru: Firma Nuance dikteerimistarkvara täpsus on arendajate sõnul 99 prot-\nsenti, kuid tõeliselt täpselt ja edukalt kõnet mõistva tarkvara loomiseni on nende sõnul veel pikk tee. new york times\ndab küllalt hästi mõista teksti ja isegi mälumänguküsimustele vastata. Nüüd loodavad teadlased ta panna mõistma ka inimkõnet. ap/scanpix\nUssike näitab aju saladusi Kaheksanda korruse laboris, vaatega New Yorgi East Riverile, jälgib Cornelia I. Bargmann kaht kolleegi, kes toimetavad mikroskoopilise ümarussiga. Nad on selle pannud läbipaistva kiibi tillukesse õnarusse, vaid nina torgatud ühte kanalisse. Läbi kanali pumbatakse feromoone – signaalkemikaale, mida toodavad teised ussikesed – ja teadlased on ussi peas kaht neuronit geneetiliselt nii muundanud, et need hakkavad reageerides ereroheliselt helendama.\nTekst: Nicholas Wade\ntuletada ussi käitumise. Ussi ühenduste süsteemi rekonstrueerimise ülesanne langes John G. White’ile, kes praegu töötab Wisconsini ülikoolis. Pärast rohkem kui kümme aastat kestnud tööd, mis nõudis elektronmikroskoobiga tehtud ussi anatoomia 20 000 ristlõike uurimist, selgitas White välja, kuidas täpselt on 302 neuronit omavahel ühendatud. Kuid ussi aju ühenduste skeem osutus liiga keerukaks, et Brenneri arvutuslik lähenemine oleks saanud toimida. Bargmann oli üks esimesi biolooge, kes võttis White’i skeemi ja püüdis seda mõista teistel viisidel.\nArmastus laborite vastu Cori Bargmann kasvas üles Georgia osariigis Athensis, pisikeses lõunaosariikide ülikoolilinnas, kus tema isa õpetas Georgia ülikoolis statistikat. Mõlemad ta vanemad olid olnud tõlgid ning kohtusid, kui Rolf Bargmann töötas Nürnbergi protsessil. Tema ema Ilse tavatses lapsele saksa keeles ette lugeda Austria loomakäitumise uurijate Konrad Lorenzi ja Karl von Frischi töid, millest tärkaski huvi neuroteaduste vastu. «Hakkasin teadlaseks, sest armastasin laboreid,» räägib Bargmann. Talle meeldisid masinad ja aparaadid, asjade oma kätega tegemise lõbu, nende asjade teadasaamine, mida keegi teine ei teadnud. Silmapaistva tudengina valis ta doktorikraadi tegemiseks juhtiva kasvajatebioloogi Robert A. Weinbergi labori MITs. Eraldati esimesed\need taibukad võtted pisitillukeste loomade käitumise uurimiseks on Bargmanni ja teiste laborite aastatepikkuse töö vili. Hoolimata ümarussi madalast asendist intellektuaalse võimekuse redelil pakub tema närvisüsteemi uurimine üht kõige enam tõotavamat lähenemist inimaju mõistmiseks, kuna see kasutab töötamiseks enam-vähem samu komponente, kuid on umbes miljon korda vähem keerukas. Caenorhabditis elegans, nagu on varbussi korrektne nimetus, on tilluke, läbipaistev ja ainult millimeetri pikkune loom. Looduses toitub ta bakteritest, mis elutsevad kõdunevatel taimedel ja loomadel. Laborite lemmikorganismiks on ta saanud mitmel põhjusel, muu hulgas võrdluses teistega lihtsa aju tõttu, milles on ainult 302 närvirakku ja 8000 sünapsi ehk neuronite ühendust. Need ühendused on igal indiviidil enam-vähem ühesugused, mis tähendab, et kõikidel ussidel on aju võrgustatud põhimõtteliselt ühtemoodi. Sellist süsteemi peaks olema tunduvalt lihtsam mõista kui inimaju, milles on ligi 100 miljonit neuronit, 100 000 bioloogilist ühendust ja 100 triljonit sünapsi. Bioloog Sydney Brenner valis varbussi katseloomaks 1974. aastal just selle eesmärgiga. Ta arutles, et kui keegi annaks talle skeemi, kuidas on ühendatud 302 närvirakku, suudab ta välja\nnärvisüsteem muteerunud geenid, mis on suutelised tekitama vähki. «See oli tohutult põnev aeg,» meenutab ta. Tema ülesanne oli kloonida rotigeen nimetusega neu. Muteerununa põhjustab geen kasvaja, kuid sellise, mida roti immuunsüsteem suudab rünnata ja hävitada. Mitu aastat hiljem leiti, et neu inimversioon, nimetusega HER-2, on rinnavähi puhul võimendunud ja selle retseptori toodetav valk on peamise rinnavähi ravimi, hertseptiiniks nimetatud kunstliku antikeha sihtmärk. Järeldoktorantuuris otsustas Bargmann tegeleda loomade käitumisega. Tavapärane organism selliste uuringute jaoks on hiir, kuid talle ei meeldinud karvastele loomakestele viga teha. «Weinbergi laboris hakkasin iga kord nutma, kui ma midagi hiirtega tegema pidin,» räägib ta. Mittekarvane alternatiiv oli äädikakärbes. Ta käis intervjuul Californias asuvas juhtivas laboris, kuid tema abikaasa ei soovinud siis sinna kolida. Alles jäi ümaruss. Kogu maailmas on nüüd mitusada ussiga tegelevat laborit, millest umbes 30 või nii keskenduvad, nagu Bargmann, ussi närvisüsteemile.\nÜhenda jooned C. elegans’i nime kandval tillukesel ümarussil on vaid 302 neuronit, mis teeb temast suurepärase katselooma närvivõrgustike uurimiseks. Teadlased hakkavad pilti kokku saama, kuidas üksikud neuronid omavahel suhtlevad ja ussi käitumist kontrollivad.\nKümme protsenti ussi geenidest on pühendatud tema tegemisele asjatundjaks lõhnade alal.\n1987. aastal «ei olnud ussid kuigi lugupidamisväärsed,» sõnab Bargmann. Kuid just seal, MITs, oli H. Robert Horvitz rajanud ühe USA esimestest korralikest ussilaboritest. Ta liitus laboriga ja luges läbi kõik, mis ussi kohta oli kirjutatud, muu hulgas kõik valdkonna mitteametliku häälekandja The Worm Breeder’s Gazette vanad numbrid. Ta pani tähele, et üht C. elegans’i käitumisviisi oli küll kirjeldatud, kuid mitte põhjalikult uuritud: ta suudab maitsta vees olevaid kemikaale ja liikuda nende suunas, mis talle meeldivad. White’i ühenduste skeem oli avaldatud eelmisel, 1986. aastal. Seda käes hoides teatas ta Horvitzile, et plaanib tuvastada, milline ussi 302 närvirakust kontrollib kemikaali järgivat käitumist. Mees arvas, et projekt on liiga ambitsioonikas, kuid ütles, et annab katsetamiseks aega kuus kuud. Ussi ajust teatakse iga neuronit ning igale neist on antud kolmetäheline nimetus. Neuroneid on võimalik mikroskoobi all kindlaks teha ning laseriga hävitada, andes võimaluse tuletada neuroni rolli vastavalt sellele, mis talitluse näib uss kaotavat. Bargmann rühmas end eesmärgini, hävitades kõik neuronid ükshaaval. Ühe neuroni teisest eristamine pole mikros-\nNEURONITE JÄLGIMINE Kuus joonisel esile toodud neuronit on näidatud allpool. Suurem osa neuroneist asub peas, kuid mõned, näiteks AVA, ulatuvad läbi kogu ussi keha.\nNEURON: URX Tajub keskkonnas hapnikku\nASH ja ADL Tajuvad mürke ja teisi kahjulikke stiimuleid\nASK Tajub toidusignaale ja avastab teiste usside suguferomoone\nNEURON: AVA Koordineerib tagurpidi liikumist\nAllikad: Cornelia I. Bargmann, Rockefeller University; WormAtlas; Nature\nkoobi all lihtne. «See on kui teada, et viinamarjakobaras on iga mari isemoodi, kuid sa pole suuteline neid väga hästi nägema,» ütleb Horvitz. «Esmalt pidi ta õppima ussi neuroanatoomiat ja ta tegi seda nii, nagu seda on varem teinud ainult üks inimene.» (Ta viitab John E. Sulstonile,\nkes jälgis kõigi täiskasvanud ussi kehas oleva 959 raku kujunemist alates munarakust.) Bargmann avastas juhuslikult närvirakud, mis kontrollivad ussi lülitumist hibernatsiooniolekusse: see on ellujäämisstrateegia juhuks, kui toitu napib ja kaas-\nNEURONID JA SÜNAPSID See ühenduste skeem näitab rohkem kui 4500-t kokku 8000-st närvirakkude vahelisest ühendusest ehk sünapsist ussi närvisüsteemis. Iga punkt tähistab üksikut neuronit: TAJUNEURONID avastavad väliseid stiimuleid ÜHENDUSNEURONID edastavad signaale LIIGUTAJANEURONID kontrollivad lihaseid ÜHISELULISED JA ERAKLIKUD USSID Enamik usse koondub looduses tompudesse, seda käitumist kontrollivad kaks neuronit nimetusega RMG; üks neist on vasakul esile toodud. RMG seob mitmetelt tajuneuronitelt (samuti esile toodud) pärineva info ja saadab siis ussi lihastele signaali liikuda teiste usside poole, kui tingimused on sobivad. Aga kui RMGs on aktiveeritud spetsiifiline geen, nagu paljude laboriusside puhul on, hakkavad ussid käituma palju eraklikumalt.\nRMG Sotsiaalset käitumist kontrolliva neuronivõrgustiku keskpunkt\nmääral kaebusi. Edusammude järel sõnas ta: «Horvitz ütles mulle, et mu suurim tugevus teadlasena on see, et ma suudan mõelda nagu uss.» «Cori andekus ulatub kaugemale ussina mõtlemisest,» räägib Horvitz nüüd. «Vähesed suudavad mõelda rangelt ja loominguliselt nagu tema ja nõnda on ta korduvalt välja töötanud uut laadi lähenemisi.» Bargmann liikus 1991. aastal San Franciscosse California ülikooli, alustades oma töörühmaga. Ta hakkas edasi tegelema oma avastusega, et ussikestel on lõhnataju. 1991. aastal avastasid Richard Axel ja Linda Buck lõhnataju molekulaarse aluse: on tuhatkond geeni, vähemalt rottidel, mis teevad lõhnaretseptoreid, valke, mis palistavad ninas haistmisnärvide otsi ja reageerivad kindlatele lõhnadele. C. elegans’i genoom oli just lahti harutatud ja Bargmann suutis tuvastada ussi lõhnaretseptorite geenid. Tuleb välja, et ussil on neid 2000, kaks korda rohkem kui rotil. «Nii nad elavad,» märgib Bargmann. Uss ei näe. Tema maailm on lõhnade maailm, mitte vaadete oma. Ta peab haistma tema saagiks olevaid mullabaktereid, vältides samal ajal neid, kes on talle mürgised. Kümme protsenti tema geenidest on pühendatud tema tegemisele asjatundjaks lõhnade, peamiselt ebameeldivate, alal.\nLemmiklõhn hakkas peletama\n50 mikromeetrit joonis: JONATHAN CORUM/THE NEW YORK TIMES\nlasi on liiga palju. Viimaks leidis ta neuronid, mis juhivad maitsmist, näidates, et nendeta ei suuda uss kemikaale järgida ja et see võime jäi alles, isegi kui ussi kehas tappa kõik ülejäänud närvirakud. Ta avastas ka, et ussidel on lisaks maitsmismeelele ka lõhnataju – võime tuvasta-\nda õhu kaudu levivaid kemikaale. Kuna ussid söövad roiskuvatest taimedest ja korjustest toituvaid baktereid, oletas ta, et nad peaksid olema suutelised avastama ja sihikule võtma mädanemise aroome. Nendest eksperimentidest leviv tugev lõhn tekitas Horvitzi laboris teataval\nKui haistmisgeenid olid käes, sai Bargmann rakendada geneetikat, et välja selgitada, kuidas ussi lõhnataju töötab. Mutantussidega töötades näitas ta, et kindlad lõhnaretseptorid tunnevad ära kindla lõhna. Axeli ja Bucki avastus viitas sellele, kuid keegi polnud suutnud seda kindlalt tõestada. Ta leidis, et ussid, kellel on mutatsioon odr-10 nime kandvas geenis, ei suutnud tunda diatsetüüli lõhna. See kemikaal annab lõhna võile ning seda toodavad ka bakterid, kes on ussi lemmikroog. Geen odr-10, mis teeb diatsetüüli avastavat lõhnaretseptorivalku, on aktiivne neuronites, mis juhivad ussi lõhna suunas. JONATHAN CORUM/THE Bargmann lülitas asjad ringi nii, et NEW YORK 49 T Tarkade Klubi nr 8 (56), august 2011\nnärvid: Geneetilised manipulatsioonid lubavad ussi närvirakke helendama panna ja nii aju toimimist näidata.\nAllikad: Cornelia I. Bargmann, Rockefeller University;\nlabor: Cori Bargmann ja tema kolleeg Andrew Gordus uurivad värsket ülesvõtet ussi närviühendustest, püüdes sedasi paremini mõista aju toimimispõhimõtteid.\nodr-10 avaldus ainult neuronis, mis tundis ussile vastikuid lõhnu. Need ussid taganesid või lõhna tundes, mis näitab, et asi pole mitte lõhnaretseptorites, vaid närvisüsteemi ühendustes endis, mis määrab selle, kas uss tajub lõhna meeldiva või eemaletõukavana. See oli üllatav tulemus, sest enamik inimesi arvas, et tajuinformatsiooni tunnetatakse neutraalsena ning aju otsustab hiljem konteksti põhjal, kas see on hea või halb. Mõned teadlased ütlesid, et ainult ussid käituvad nii, kuid sama tulemus saadi hiljem hiirtega. Bargmann näeb sellise asjade korralduse taga evolutsiooni kätt. «Mida usaldusväärsem on infokild, seda enam lükatakse seda genoomi,» räägib ta. Sel moel\nGeenid dikteerivad õige käitumise, kirjutades selle närvisüsteemi sisse.\nei pea organism riskima selle õppimisega, mis on hea ja mis halb; geenid dikteerivad õige käitumise, kirjutades selle närvisüsteemi sisse. Ussid on seatud teadma, et diatsetüül tähendab head kõhutäit. Olles uurinud usse nende geene muteerides, asus Bargmann vaatama looduslikku varieeruvust usside käitumise geneetilises baasis. Enamik looduses elavaid usse armastab koonduda tompudeks, kuid C. elegans’i laboriversioonil on arenenud ebatavaline kalduvus üksi olla. Ta seostas erinevuse käitumises üheainsa aminohappe vahetusega valgus nimega npr-1 (neuropeptiidi Y retseptor-1). Kulus veel mitu aastat, enne kui saadi selgeks, kuidas süsteem toimib. Selgub, et ussi sotsiaalset käitumist kontrollib neuronite paar nimetusega RMG. Kaks RMG-närvirakku saavad sisendi erine-\nvatelt tajuneuronitelt, mis avastavad mitmeid usse koonduma panevaid keskkonnamärguandeid. RMG kogub seda teavet ja saadab signaali ussi lihastele. RMG-neuronite tavapärane roll on edendada sotsiaalset käitumist, kuid kui npr-1 geen on aktiivne, ei saa RMG-neuronid tajuneuronitelt sisendit ja ussid hakkavad käituma eraklikult. Usside lõhnataju kallal töötades armus Bargmann teise lõhnauurijasse, Richard Axelisse. Dr Axel töötab Columbia ülikoolis ning naine leidis võimaluse temaga New Yorgis ühineda, leides töökoha Rockefelleri ülikoolis. Axel aitas parajasti koristada naise San Francisco korterit, kui kuulis, et on võitnud Nobeli preemia. Kohe meeldiva uudise saamise järel pidi ta sõitma kohalikku Goodwilli poodi äraantavaid asju üle andma. «Inimesed arvavad, et kui oled abielus teadlasega, siis räägite teadusest kogu aeg,» sõnab Bargmann. Nad loevad enne avaldamist teineteise artikleid, kuid eksperimente ei kavanda nad koos. Axel uurib, kuidas töödeldakse lõhnateavet ajukoores, inimese ja hiirte aju kõrgeimal tasemel. «Nii kord või kaks nädalas istume õhtusöögilauas ja Richard ütleb: «Ajukoor on lootusetu», ning mina ütlen: «Seepärast mina töötangi ussidega»,» jutustab Bargmann.\nKolme laadi ühendused Olles pisikesi loomi uurinud 24 aastat, usub ta, et on jõudnud lähemale mõistmisele, kuidas nende närvisüsteem töötab. Miks on White’i tehtud skeemi nõnda keeruline tõlgendada? Ta tõmbab oma riiulilt alla hiirekõrvus ajakirjanumbri, kus skeemi esmalt kirjeldati. Skeem näitab närvisüsteemi kõigi 302 raku elektrilisi ühendusi teistega. Need on samalaadi ühendused, mida moodustavad omavahel ka inimeste närvirakud. Kuid ussidel on veel üht laadi ühendused. Peale sünapside, mis vahendavad elektrisignaale, on neil nõndanimetatud auk-\n2 x nyt\nliidused, mis võimaldavad närvirakkude vahel otsest keemilist kommunikatsiooni. Aukliiduste ühendusskeem näeb välja hoopis teistsugune kui sünapside oma. Ja ussi ühendustikus pole mitte ainult kaks erinevat ühenduste skeemi teineteise peal, vaid ka kolmas süsteem, mis aina ühendusskeeme ümber ühendab. See põhineb neuropeptiididel, hormoonisarnastel kemikaalidel, mida neuronid eritavad teiste neuronite mõjutamiseks.\nPidevalt muutuv muster Neuropeptiidid aitavad ilmselt kontrollida aju üldist olekut ehk tuju. Võimsa vihje nende tööpõhimõtte kohta annab geen npr-1, mis teeb neuropeptiididele reageerivat valku. Kui geen npr-1 on aktiivne, muutub neuron tema kohalikule võrgustikule kättesaamatuks. See võib olla põhjus, miks ussi käitumist ei saa ühenduste skeemi põhjal tule-\nteadlane: Cori Bargmann on\nviimased aastakümned pühendanud ümarusside närvisüsteemi uurimisele ning teinud mitu olulist avastust.\ntada: ühenduste muster muutub kogu aeg ussi 250 neuropeptiidi mõjul. Ühendustik näitab elektrilisi ühendusi ja seega kõige kiiremat teed, kuidas info läbi ussi aju liigub. «Kuid kui kindlal ajal on kättesaadav vaid üks neuronite rühm, muutub ühendustik ebaselgeks,» selgitab ta. Ka inimese ajus on neuropeptiidid, mis määravad tuju ja muudavad käitumist. Neil on oma roll ilmselt ägedate kriiside korral, kui valurajad ära blokeeritakse, lubades inimestel tegutseda raskete vigastuste kiuste. Kuigi inimese aju on ussi omast ääretult palju keerukam, kasutab see suuresti samu komponente, alates neuropeptiididest ja lõpetades transmitteritega. Seega on kõik, mis me ussi närvisüsteemi kohta õpime, tõenäoliselt abiks inimese puhul. Kuigi ussi närvisüsteemi kirjeldatakse pidevalt algelisena, kehtib see ainult võrdluses inimajuga. Ussil on 22 000 geeni, peaaegu sama palju kui inimesel, ja tema aju on äärmiselt keerukas bioloogiline seade. Bargmanni ja teiste laborite töö on aidanud selgitada suurt osa selle toimemehhanismidest. Mida oleks tarvis selleks, et ussi närvisüsteemist täiesti aru saadaks? «Oleks vaja mõista käitumist läbinisti ja seda, kuidas käitumine võib muutuda,» ütleb Bargmann. «See eesmärk ei ole saavutamatu,» lisab ta. © 2011 New York Times News Service\nKuigi inimese aju on ussi omast ääretult palju keerukam, kasutab see suuresti samu komponente.\nVõimas valk Võimas valk on artiklisari, mis tutvustab inimkehas toimetavaid olulisi ja põnevaid valke.\nValk, mis kleebib ajur «Ta lendab mesipuu poole» jääks ühendkooridel esitamata, kui noored lauljad – selle asemel, et Tiia-Ester Loitme näpust viis võtta – trügiksid kraaklevates kampades laulukaare all ringi, kellel jäätis, kellel õlu suul. Selles tülikas saginas ei suudaks vanad koorihundid paatost pidada ja tulemuseks oleks kakofooniline müra. Midagi sellise kakofoonilise müra taolist toimub ka depressioonis inimese peas. Tekst: Rainer Kerge, Õhtuleht\nMul on sajaga deprekas, noh,» tunnistab tudeng kevadisel sessil teisele. ««Mul ka,» pihib too vastu ja kuivatab\npeopesi. Tudengid lähevad eksamile ja kukuvad mõlemad kolinal läbi. Järeleksami saavad nad mõne aja pärast siiski kuidagi õiendatud ning elu võiks olla lill, ainult et – sügisel järgmisele loengukursusele minnes ei taha üks neist kuidagi astuda õpperuumi, kus ta mitu kuud tagasi oma vastustega jänni jäi. Talle meenub, kui halb oli läbi kukkuda ja kui raske oli uuesti sama asja õppima hakata, ja üleüldse – mis üliõpilane ta niisugune on: teised saavad oma eksamid ju kohe tehtud! Võimalik, et sel tudengil ongi depressioon – ta lihtsalt ei suuda unustada halbu mälestusi, need tulevad ikka ja jälle meelde ning teevad vahel tuju nii kehvaks, et ta ei tunne igapäevaseid rõõmustavaid ja erutavaid hetki äragi. Depressioon on salapärane haigus, millest ülearu palju teada pole. Kaardistatud on nähtavamad sümptomid: tujutus, väsimus, unetus, raskused uute asjade õppimisel, halvenenud mälu, isutus või siis vastupidi – seninägematu söögivajadus. Aimatavad on mõned depressiooni tekkepõhjused – alates inimest tabanud suurest vapustusest kuni keeruliste organismisiseste protsesside ja välisärritajate koosmõjudeni välja. Sootuks vähe taipavad teadlased aga sellest, mis keemia depressioonis inimese peas õigupoolest keeb (väga palju ei teata muidugi sellestki, kuidas töötavad näi-\nteks kuulsad hallid ajurakud täiesti terve Hercule Poirot’ kaabu all). Enam-vähem ollakse kindlad selles, et oma osa depressiooni tekkimisel ja kulgemisel on ühel kleepumis- või kontaktmolekulil NCAM, ja temaga seotud polüsiaalhappe jäägil PSA. Närvirakku kattev valk purukuiva nimega NCAM (Neural Cell Adhesion Molecule ehk närviraku adhesioonimolekul) töötab sisuliselt mördina, mis seob neuroneid. NCAMi abil nakkuvad naaberneuronid omavahel nagu takjanupud; tekib seotud rakukooslus, mis saab hakata toimetama: vahetama omavahel infot.\nMört, mis hoiab ajurakke koos Noortel närvirakkudel, kes alles arenevad töövõimelisteks täiskasvanud neuroniteks, on välismembraanile kinnitunud NCAMi küljes veel polüsiaalhappe jääk – PSA. Arenev neuron, mis meenutab oma NCAMi-ogakestega kidalist kummipalli (mida mõned inimesed stressi peletamiseks peos pigistavad), muutub PSA abil libedaks. Nii saab ta teiste rakkude vahel liikuda, liuelda vaikselt oma kohale. Tööplats leitud, hüljatakse PSA, neuron haakub NCAMi abil naabrite külge, sirgub noorukist tööliseks ja hakkab infot vahendama. PSAga libestatud NCAM on üks paljudest signaalmolekulidest, mille abil libisevad noored neuronid oma kohale alles arenevas kesknärvisüsteemis, aga ka täiskasvanud inimeses, sest aju vajab alatasa\nvärskeid rakke. Päris kindlasti on teada see, et hiirtelrottidel asendub elu jooksul juurde keskmiselt 20 protsenti hipokampuse rakkudest, arvata võib, et samalaadne neurogenees käib ka inimese ajus. «Hipokampus on nagu telefonikeskjaam – mida rohkem kaableid temast erinevatesse aju piirkondadesse laiali läheb, seda rohkem informatsiooni on võimalik edastada. Kui hipokampuse maht väheneb, mahub ka infot vähem läbi,» kirjeldab pealuu all toimuvat Külli Jaako, meditsiinidoktor, Tartu Ülikooli farmakoloogia instituudi teadur. Illustreerides: hipokampus töötab mälu väravana – tema kaudu pääseb värskendama ja selekteerima ajju talletatut.\nDepressiooniga kaasneb kesknärvisüsteemis rida keemilisi muutusi. Muuhulgas väheneb näiteks õnnehormooniks hüütud serotoniini, aga ka aju kasvufaktorite tase. Rakke surma poole kehutavate stressihormoonide tase aga tõuseb. Kujuneb olukord, kus aju vajaks hädasti uusi rakke, aga närvirakke toodetakse vähem ja needki on vigased. Selle tagajärjel tekib aju töös terve hunnik tõrkeid. Üks aju piirkond, mille toimimist depressioon kõvasti häirib, on hipokampus. Kõigepealt: vähemalt mõne depressioonivormi puhul väheneb hipokampuse maht. Kuna rakud surevad tavalisest kiiremini ning kasvufaktorid ei piitsuta aju tüvirakke oma tavalise agarusega, kas-\nvab juurde vähem neuroneid kui vanade väljavahetamiseks vaja, rääkimata siis mäluvärava laiendamisest. Lisaks ei suuda kõige kiuste arenemist alustanud uued neuronid sageli tööle hakata, sest nad ei vabane oma NCAMi küljes rippuvast libedast PSAst.\nKui mäluvärav variseb «Ei tule signaali, et kaota nüüd PSA ära, ühine teiste neuronitega, küpse ja hakka toimetama nagu täiskasvanud viisakas neuron,» kirjeldab Jaako depressiooni põhjustatud kaost. Nii kelgutavad poolele arenguteele jõudnud neuronid vaikselt rakkude vahel ringi või võbelevad kuskil kambakesi koos, ning ei saa haakuda töötavate neu-\nKurvameelne laborirott suhkruvett ei taha\nDepressiooni laboris uurida on keeruline. Katsehiire käest ei saa küsida: «Kuidas sa ennast täna tunned?» Nii püüavad teadlased hinnata hiireroti käitumist ja otsustada selle järgi tema tuju üle. Käepärane võte on lülitada välja kontaktmolekuli NCAM sünteesi reguleeriv geen ja vaadata, kuidas käitub hiir, kelle aju pole nii plastiline kui tervel närilisel. «Need loomad on kurvameelsed loomade mõttes. Neil ei ole vahet, kas nad joovad vett või suhkrulahust – kuigi suhkur on looma jaoks positiivne stiimul,» kirjeldab farmakoloog Külli Jaako. «Või kui tõsta selline hiir sabapidi üles, siis ta lihtsalt ripub. Tal ei ole neuronid niivõrd töös, et ta saaks aru, mis toimub.» Mõningase antidepressandikuuri järel tuleb hiirel aga meelemõistus koju: hakkab jälle eelisjärjekorras suhkruvett larpima ja katsub teda sabast sikutajat hammustada, nii et selg ragiseb.\nronitega, sest hirmus libe on! «Valel ajal vales kohas paigale jäädes võivad nad päris palju kahju tekitada,» tunnistab Jaako. «Noorte neuronite moodustatud kogumikud on näiteks üheks epilepsia põhjuseks.» Et inimene depressioonist jagu saaks, on vaja taastada uute töövõimeliste neuronite normaalne pealekasv. Hästi lihtsustatult: kui hipokampus – mälu värav – on korralikult pärani, pääseb tema kaudu aju teistesse piirkondadesse uusi rõõmsaid mälestusi toov info, ja vanad, end muidu alatasa meelde tulevad kurvad kogemused mattuvad nende alla. Juba jupp aega kasutatakse depressiooni raviks preparaate, mis suurendavad serotoniini ja aju kasvufaktorite taset. Paraku ei garanteeri antidepressandid alati haigusest vabanemist. «Kui teaksime paremini, miks depressioon tekib, siis oskaksime seda ka paremini ravida,» pakub Jaako. «Aga praegused antidepressandid ei mõju kõikidele. Ja me ei tea täpselt, miks.»\nAugustikuus 50 aastat tagasi jagas müür, esiotsa küll vaid okastraataia kujul, pooleks Berliini linna.\ntekst: Erkki Bahovski, Eesti Välispoliitika Instituut\nui Ida-Saksa toonane juht Walter Ulbricht küsis 1961. aastal Nõukogude liidrilt Nikita Hruštšovilt, kas too ei saaks aidata Nõukogude Liidult tööjõu sissetoomisega, vastas viimane: «Saksamaa kuulutas meile sõja. Nõukogude inimesed valasid oma verd. Me olime võitjad. Meie töölised pole selleks, et tulla teie tualette puhastama. Säärane ettepanek vaid ärritaks meie inimesi. Seega ei saa me seda teha. Te peate leidma olukorrale lahenduse oma jõududega.» Tõepoolest, mida pidanuks Ulbricht tegema? Kuna Berliin oli koht, mida kontrollisid Teise maailmasõja liitlaste jõud, kuid mis, vaatamata raudsele eesriidele mujal, oli ikkagi liitlaste lepinguga linnaks, kus sai vabalt liikuda, põgenes 1949–1961 sealt Lääne-Saksamaale tervelt 2,7 miljonit inimest, peamiselt noored haritud spetsialistid, kes said endale LääneSaksa majandusime tingimustes ka hea töökoha.\nVõim toetus Nõukogude relvadele Berliin ja Ida-Saksamaa tervikuna olid külma sõja võtmekohtadeks. Berliini blokaadist 1948–1949 oli sündinud NATO; 17. juunil 1953. aastal toimus siin Ida-Saksa režiimi vastane rahvaülestõus, mille Nõukogude tankid samal päeval verre uputasid. 1958. aastal oli Hruštšov esitanud lääneliitlastele ultimaatumi, teatades, et kogu Berliin asub Ida-Saksamaa territooriumil. Ta ähvardas anda linna Ida-Saksamaale, mis oleks muutnud selle rahvusvaheliseks vabalinnaks. Kõigele lisaks oli Ida-Saksamaa nõukogude satelliitriikidest kõige väiksema\nrahva toetusega. Saksa DV liidrid Walter Ulbricht ja Erich Honecker said väga hästi aru, et ilma nõukogude relvade toetuseta pole neil pikka pidu (nii juhtuski 1989. aastal). See teadmine muutis nad aga kõige pistrikulaadsemateks juhtideks, kes nõudsid Nõukogude Liidu valitsuselt alati karmimaid meetmeid võitluses «rahvusvahelise imperialismi» vastu.\nOotamatu ehitus Kuna 1961. aasta suvel oli Viinis nurjunud ka Hruštšovi katse jõuda Berliini osas kokkuleppele USA presidendi John Kennedyga, oligi aeg hakata Berliinis karmimalt piire tõmbama. Hruštšov meenutab, et palus Mihhail Pervuhhinil, Nõukogude Liidu suursaadikul Berliinis muretseda detailne linna kaart, kuid kui too seda ei suutnud (tekib küsimus, kuidas küll Punaarmee 1945. aastal Berliini vallutas?), siis paluda seda otse Ulbrichtilt. Viimane olevat selle palve peale olnud lausa ekstaasis: «Ma olen sada protsenti selle poolt. Sellest on tõesti abi!» Niisiis teadis kavatsusest poolitada Berliin müüriga vaid väga väike inimeste ring. Ida-Saksa välisluure ülem Markus Wolf on oma mälestustes meenutanud, et müüri püstitamine 13. augustil tuli talle samasuguse üllatusena nagu teistelegi ning ta kuulis müüri püstitamisest 13. augusti hommikul raadiost (sic!). Wolf oli pahane: tema arvates pidanuks talle müüri püstitamisest varem rääkima, sest ta pidi nüüd uues olukorras hakkama oma agente üle müüri sokutama ja sellega kohanemine võttis aega. Müüri rajamisega kiirustati ning tegelikult ei jõutud korralikult välja mõelda ka mingit tõsiseltvõetavat legendi selle püstitamise põhjenduseks. Hruštšov\nMüür: külma sõja üks võtmekohti\najalugu mainib tagantjärele, et müür tekitas IdaSaksamaal kohe töödistsipliini ja lõpetas tööjõu voolavuse. Wolf meenutab, et ametlik põhjendus oli läänes ootava agressiooni ja sealsete agentide vastane tegevus. Ent see oli nii harilik, arvestades kogu ettevõtmise ebaharilikkust, et keegi ei võtnud seda läänes tõsiselt. Muidugi ei saanud operatsioon «Roos», missuguse nime Berliini müüri püstitamine omandas, toimuda n-ö lambist, selleks oli ikkagi vaja teha ettevalmistusi. Sestap toimetati piiri sulgemiseks vajalikke mehi ja materjali Saksa DVs umbes 400 veokis, mis olid aga hajutatud ja mis valisid pikad marsruudid, et keegi ei taipaks, et nende sihtkohaks on Berliin. 12. august 1961 oli suvepäev, mil temperatuur ulatus mõne tunni jooksul vaid kohati 20 soojakraadini, kuid sellegipoolest liikusid berliinlased oma lemmikpuhkepaikadesse metsades ja järvede ääres. Nad ei teadnud, et selline liikumine jääb paljudele neist viimaseks.\nEhkki põgenikke hoidis müür tagasi, ei suutnud see pidurdada lääne ühiskonna hüvede pealetungi.\nReaalne müüri püstitamise operatsioon algas 13. augustil kell üks öösel. Enne oli mitu tuhat sõdurit saadetud sektorite piiride lähedusse sulgemist julgustama. Piir pidi suletama kõikjal tänavail, erandiks vaid 13 piiriületuskohta. Tunnimehed paigutati kahemeetriste vahedega sektoripiiride ulatusse põgenemiste ärahoidmiseks, samal ajal kui ehitajad ja sõdurid seadsid tänavaile tõkkeid okastraadi, tankivallide ja betoonist tugedega. Tänavavalgustus kustutati. Peale tänavate sulgemise tuli hakkama saada ka transpordiga. Nagu praegu oli ka 1961. aastal Berliinis hea metroo(U-bahn) ja linnarongiühendus (S-bahn). Paljud jaamad piiril või selle läheduses tuli sulgeda, ent raskeim ülesanne seisis ees Friedrichstraße jaamakompleksis. Oli see ju muutunud põgenejate lemmikkohaks, kus Landwehri kanali idakaldal, vaid meetrite kaugusel Lääne-Berliinist, peatusid U-Bahni, S-Bahni ja kõikide rahvusvaheliste reiside rongid.\nMüür püsis 28 aastat Kella kuueks hommikul öeldi Honeckerile, et piiri esialgne sulgemine on lõpule viidud. Tuleb meeles pidada, et algul polnud Berliini müür veel kivist ja betoonist monstrum, vaid mõnes kohas olid lihtsalt okastraadirullid, mida valvasid sõdurid ja politseinikud. Müüri ehitamine kestis pidevalt, 13. august 1961 tähistab kuupäeva, mil vaba liikumine Berliinis lõppes.\nAmeeriklased said müüri püstitamisest teada meedia vahendusel. Nõukogulastel oli õnnestunud kõikidele hämada. Ent ehkki müür sulges Berliini 28 aastaks ja elu suletud linnas muutus karmiks tegelikkuseks, muutis see külma sõja arengut ja jõujooni päris suurel määral. Toonasele Lääne-Berliini linnapeale ja hilisemale Lääne-Saksamaa liidukantslerile Willy Brandtile oli asi selge: ameeriklased ei suutnud müüri püstitamist ära hoida ja nii tuli tegeleda idasakslastega otse, ilma Washingtonita. Seemned Ostpolitik’i alguseks külvati just 13. augustil 1961. Nii nagu idasakslastest kolleegid suhetes Moskvaga oli Brandt sõltunud täielikult Washingtonist ning nüüd tuli teha korrektiive. Erinevalt aga Saksa DV liidritest, kes seda mudelit kuidagi muu-\nta ei suutnud (mis viiski välise jõu kadudes 1989. aastal nende langemiseni), oli Brandt taibukam, suutes luua iseseisvalt suhted idaga. Võib ka öelda, et kaudselt avas müür Ühendkuningriigi tee toonasesse Euroopa Ühendusse. Just hirm Ostpolitik’i ja Lääne-Saksa soojemate suhete ees idaga oli põhjuseks, mis pani Prantsusmaa presidendi Georges Pompidou ütlema «jah» brittide eurotaotlustele, sest vaja oli tugevamat liitlast Lääne-Saksamaa vastu (enne oli brittide europüüdlustele pannud kaks korda veto Prantsusmaa eelmine president Charles de Gaulle). Berliini müüri püstitamine andis märku DDRi kommunistliku režiimi välisest tugevusest, kuid nende vajadus lõpetada põgenike väljavool tähendas samas\npüstitamine: Betoonplokid ja okastraat jagasid 1961. aasta augustikuus Berliini kaheks.\nMuuseum on elav tõestus inimeste leidlikkusest üle müüri pääsemisel. režiimi nõrkust ja legitiimsuse puudumist. Idasakslaste ja nõukogulaste brutaalne otsus piir sulgeda andis kaks paradoksaalset tulemust. Ühelt poolt – nagu eelpool mainitud – sai läänele selgeks, et idasakslaste aitamiseks tuleb lõpetada sealsete liidrite ignoreerimine. Teiselt poolt aga suurendas iga minut müüriga Berliinis idasakslaste\nrahulolematust, mis kulmineeruski 1989. aastal, kui ka nõukogulaste väline tugevus otsa sai. Ka ameeriklastele oli asi selge, ehkki Berliini müüri püstitamine tähendas rahvusvaheliste lepingute rikkumist (õigus vabalt Berliinis liikuda) – sõdima Berliini pärast ei hakata. John Kennedy palju kasutatud tsitaat müüri kohta: «It’s not a very nice solution but a wall is a hell of a lot better than a war» (See pole väga kena lahendus, kuid müür on ikka hulga parem kui sõda.) Lisaks külmale sõjale ulatub müüri mõju ka tänasesse päeva. Nimelt on Berliini müürist kirjutanud Frederick Taylor märkinud, et alates idasakslaste juurdevoolu lõpust pidi Lääne-Saksamaa tooma võõrtööjõudu senisest rohkem sisse mu-\njalt, mis tähendaski türgi Gastarbeiter’ite saabumist. Müürile sai hukatuslikuks just selle olemus. Igapäevane betoonkoloss meenutas idaberliinlastele pidevalt nende vangistust. Ehkki põgenikke hoidis müür tagasi, ei suutnud see pidurdada lääne tarbimisühiskonna hüvede pealetungi. Nagu põhjaeestlased nägid Soome televisiooni, võisid idaberliinlased vaadata Lääne-Saksa televisiooni, teades, et erinevalt näiteks Soome lahe 80 kilomeetrist eristavad neid vabast ja rikkamast ühiskonnast mõnikord vaid napid meetrid. Kuna müür oli olemas konkreetse nähtusena, oli seda 1989. aastal ka lihtne lammutada. See oli midagi konkreetset, mitte nagu marksismi-leninismi alustalad, mida tasapisi, aastatega ümber lükati (oli ka muidugi kohe eitajaid, kuid üldlevinuks sai selle väärõpetuse eitamine ikka vähehaaval). 5000 inimesel õnnestus siiski ka üle müüri ajal läände jõuda. Umbes 200 oli neid, kes pidid jätma müüri ületades elu. Peamise müüri läbipääsu, Checkpoint Charlie’i juures asuv Berliini müüri muuseum on elav tõestus inimeste leidlikkusest üle müüri pääsemisel. kes on seda teinud ansambli kõlarikastis, kes lapsena ema turukotis jne. Lääne-Berliini ja Saksa DV ajalugu pakub võrdlusainest ka Eesti välispoliitikale. Nii Lääne-Berliin kui ka Saksa DV pidid kogu aeg arvestama võimalusega, et nende patroonid, vastavalt USA ja Nõukogude Liit, lepivad kokku üle nende peade. See muutis nende käitumise tihti närviliseks. Erinevus Eesti ja Saksa DV vahel on muidugi selles, et Eesti valitsus on legitiimne ega pea toetuma relvadele. Kuid nn suurvõimude kokkulepe Eesti arvelt on ajaloos juba korra juhtunud ning see võimalus jääb arvatavasti pidevalt Eesti poliitikuid kummitama.\nohver: Ida-Saksa piirivalvurid kannavad noormeest nimega Peter Fechter, kes hukkus müüri ületada püüdes piirivalvurite kuulidest.\nHMS Captain – laev, m HMS Captain kuulub nende laevade hulka, mille nime kuuldes haaravad soliidsed mereajaloolased kahe käega peast kinni. Samas oli Captaini näol tegu omamoodi teerajajaga, mille konstruktsiooni õnnestunud lahendused määrasid sõjalaevade arengu terve järgmise sajandi jooksul. Tekst: Sander Kingsepp\n860. aastatel jõudis sõjalaevade ehituses kätte omamoodi revolutsioon, mille 1algatas Prantsusmaal valminud esimene\nmoodne soomuslaev La Gloire. Inglased ehitasid vastuseks veelgi moodsama HMS Warriori, mille kere oli valmistatud peaaegu täielikult rauast. Varem ehitatud puitkerega laevad olid nende kahe vastu võimetud ning tolleaegsed eksperdid väitsid, et soomuslaevadel on maailmamerel niisama vähe vastaseid kui hundil lambakarja keskel. Samas olid esimeste soomuslaevade meresõiduomadused nende konkurentide omadest viletsamad. Esiteks vajasid tolleaegsed aurumasinad palju kütust (st sütt) ning et laevaruum oli piiratud, tuli appi võtta purjed. Soomus ja relvastus kaalusid samuti omajagu, nii et kokkuvõttes olid uut tüüpi sõjalaevad üldjuhul ülekoormatud ja istusid sügavalt vees. Tolleaegsete laevaehitajate seas oli mitu koolkonda, kes üritasid neid probleeme erinevat moodi lahendada. Et soomuse ja jõuseadme kaalu ei saanud kuidagi vähendada, oli peamine lootus seotud relvastuse paigutuse muutmisega. Vanadel purje- ja rataslaevadel paiknes parrastel suur hulk väiksema kaliibriga suurtükke. Uutel soomuslaevadel olid märksa suurema kaliibriga torud paigutatud laevatekile, nii et need said mõlema parda suunas tulistada. Esimese rullikutel pöörleva suurtükitorni, mis lisaks kahuritele ka nende meeskondi kaitses, projekteeris inglise mereväekapten Cowper Coles (1819–1870), andekas insener, kelle teadmised laevaehituse vallas olid siiski veidi puudulikud. Colesi arvates kuulus tulevik kuni kümne suurtükitorniga sõjalaevadele, mis pidid olema varustatud\nnii purjede kui ka aurumasinatega. Oma ideedele toetuse leidmiseks manipuleeris ta osavalt avaliku arvamusega ning 1867. aasta jaanuaris jõudsid asjad nii kaugele, et Cammell Lairdi laevatehases Birkenheadis alustati kahe suurtükitorniga soomuslaeva ehitust, mis sai nimeks HMS Captain. Projekti autor William Laird (1780–\n1841) otsustas tulevase aluse varustada kolme üsna kõrge mastiga, mille purjede kogupindala oli 4645 ruutmeetrit. Mastidel puudusid taagid ja vandid, mis oleksid võinud suurtükkidele ette jääda. Tekiehitiste arvu vähendati samal põhjusel miinimumini ning vööri ja ahtrit ühendas suurtükitornide kohal kulgev kaheksa meetri laiune orkaanisild, millelt madru-\nHMS Captaini madrustele jättis uus laev, mis isegi hea ilmaga kergesti kreeni vajus, märksa halvema mulje, nii et nad ristisid ta HMS Coffiniks (kirst).\nVeeväljasurve: 7892 t Pikkus: 97,54 m Laius: 16,23 m Süvis: 7,77 m Aurumasinate võimsus: 5400 hj (3970 kW) Kiirus: 5,3 sõlme (10 km/h) Sõidukaugus: 2000 meremiili 10 sõlmega Relvastus: neli 305 mm kahurit, kaks 178 mm kahurit, kuus 7,69 mm kuulipildujat Meeskond: 492 (sh 26 ohvitseri)\nsed mastide otsa pääsesid. Jõuseade koosnes kokku neljast aurumasinast, mis ajasid ringi kahte 5,2 m läbimõõduga sõukruvi. Aurumasinate jaoks oli kaheksa katelt kokku 28 koldega. Captaini relvastusse kuulusid neli 305 mm suurtükki kahes tornis, mis tegid temast kõige võimsamini relvastatud laeva kogu maailmas. Kaks väiksema kaliibriga kahurit olid monteeritud vööri ja ahtrisse. Igaks juhuks oli vööris ka rammtääv. Kui 335 500 naelsterlingit maksma läinud soomuslaev aprillis 1870 relvastusse võeti, selgus, et ehitaja süül oli tema veeväljasurve kavandatust ligi 750 tonni suurem. Kui projekti kohaselt pidi Captaini vabaparda kõrgus olema 2,44 meetrit, siis ülekoormuse tõttu vähenes see kohati 1,98 meetrini. Sellest hoolimata oli kapten Coles oma vaimusünnitise merekindluses endiselt veendunud ja osales isiklikult tema katsetustel. HMS Captaini madrustele jättis uus laev, mis isegi hea ilmaga kergesti kreeni vajus, märksa halvema mulje, nii et nad ristisid ta HMS Coffiniks (kirst). Ööl vastu 7. septembrit 1870 jäi täispurjes seilav Captain Hispaania looderannikul Finisterre neeme lähistel tormi kätte. Tema kapten käskis kohe purjed rehvida, kuid enne ujutasid lained teki üle ning soomuslaev vajus algul kreeni ja läks siis kummuli. 472 hukkunu seas oli ka kapten Coles ise. Ellu jäi kõigest 18 madrust, kes viibisid katastroofi ajal laeva ülatekil ja suutsid sealt vallapääsenud päästepaati jõuda. Uhiuue soomuslaeva põhjaminek tekitas Inglise laevaehitajate seas tõelise šoki, mis siiski kaua ei kestnud. Colesi konkurendid võtsid üle tema suurtükitornide konstruktsiooni ning hakkasid ehitama senisest suurema veeväljasurvega taglaseta sõjalaevu, mis olid õnnetu Captainiga võrreldes märksa merekõlblikumad.\nis hukutas oma looja\nkuidas Kosmosejaamad Kosmosejaamad\nMillised näevad välja tõelised Millised näevad välja tõelisedkosmosejaamad kosmosejaamadja jamillised millised mõtted ei saa iialiial reaalsuseks? mõtted ei saa reaalsuseks? TõelisedTõelised jaamadjaamad\nSalut Salut 1 1 • Asus teele aprillil; • Asus teele 19.19. aprillil; jäijäi kosmosesse kosmosesse 175 päevaks, kuid oli 175 päevaks, kuid oli tehniliste raskuste tehniliste raskuste tõttu asustatud tõttu asustatud vaid 23 päeva sellest. vaid 23 päeva sellest. • Tehnilised probleemid tingisid • Tehnilised probleemid tingisid kolmeliikmelise meeskonna hukkumise kolmeliikmelise meeskonna Maale naasmisel. hukkumise Maale naasmisel. • Pikkus 20 m, diameeter 4 m. Esimene • Pikkus 20 m, diameeter 4 m. Salutide sarjas. Esimene Salutide sarjas.\nMõtted, mis tõeks ei saanud\n1986 1986 Mir Mir orbiidile 20. veebruaril 1986. Viidi Viidi orbiidile veebruaril 1986. Jaama Jaama laiendati20. moodulite lisamise laiendati moodulite lisamise abil. teel. • Esimene meeskond saabus märtsis. • Esimene meeskond saabus märtsis. • USA kosmosesüstikud asusid jaama • USA kosmosesüstikud asusid jaama külastama 1995. aastal. külastama 1995. aastal. • Tema 15 eluaasta jooksul külastas • Jaama 15 tööaasta jooksul külastas rahvusvahelist kosmosejaama 125 inimest rahvusvahelist kosmosejaama 125 12 erinevast riigist. inimest erinevast riigist.Valeri Poljakov • Arstist12vene kosmonaut •elas Arstist vene kosmonaut Miril rekordilised 437Valeri päeva, 17 tundi Poljakov elas Miril rekordilised 437 38 minutit. päeva, 17 tundi ja 38 minutit.\nSkylab Skylab •• Esimene EsimeneUSA USAkosmosejaam. kosmosejaam. •• Mass üle 90 Mass üle 90t,t,sisaldas sisaldasniiniitöökui eluruume. töö- kui ka eluruume. •• Jaamas Jaamastöötas töötaskolm kolmastronautide meeskonda, kokku veetsid nad astronautide meeskonda, jaamas 171 päeva. 1979. aastal kokku veetsid nad jaamas 171 hävis jaam atmosfääri sisenemisel, päeva. 1979. aastal hävis varem oli plaanitud asuda jaama jaam atmosfääri sisenemisel, uuendama ning viia see varem oli plaanitud asuda kosmosesüstiku abil uuele jaama uuendama ning viia see orbiidile. kosmosesüstiku abil uuele orbiidile.\nMÄRKUS: Illustratsioonid pole mõõtkavas.\n1959 Tarkade Klubi nr 8 (56), august 2011\nAustria-Ungari teadlane Hermann Potocnik (pseudonüümiga Herman Noordung), koostas esimesed Austria-Ungari teadlane detailsed tehnilised joonised sellest, Hermann Potocnik milline peaks välja nägema üks (pseudonüümiga Herman kosmosejaam. Kasutatud oleks Noordung), koostas esimesed päikeseenergiat, jaama keskel asunuks detailsed tehnilised joonised nõgus peegel. Kosmosejaam oleks sellest, milline peaks välja olnud varustatud nii vaatlus- kui nägema üks kosmosejaam. masinaruumiga.\nKasutatud oleks päikeseenergiat, jaama keskel asunuks nõgus\nSee NASA varajane idee pani ette laboratooriumi, mille abil oleks uuritud pikaaegse See NASA varajane idee pani kosmoselennu käitumuslikke ette laboratooriumi, mille abil ning uuritud füüsilisi mõjusid. oleks pikaaegse Kosmosejaama oleks mahtunud kosmoselennu käitumuslikke koguni 50 inimest.\nning füüsilisi mõjusid. Kosmosejaama oleks mahtunud koguni 50 inimest.\n1960 1960 USA õhuväe Mehitatud Orvitaallaboratoorium (MOL) oleks õhuväe võetud kasutusse vaid üheks USA Mehitatud kuuks, seejärel naasnuks Orbitaallaboratoorium (MOL) astronaudid kosmosekaplisse oleks võetud kasutusse vaid Gemini ning nad oleks üheks kuuks, seejärel naasnuks transporditud tagasi Maale. astronaudid kosmosekapslisse • Programm lõpetati 1961. aastal, Gemini ning nad oleks mil leiti, et kulud oleksid liialt transporditud tagasi Maale. kõrged.\n• Programm lõpetati 1961. aastal, mil leiti, et kulud oleksid\nTäispuhutav kosmosejaam koos päikeseenergia kogumiseks vajaliku Täispuhutav kosmosejaam süsteemiga. Diameeter 7 m, koos päikeseenergia sisemuses pehmest materjalist kogumiseks vajaliku seintega eraldatud ruum, mida süsteemiga. Diameeter 7 m, oleks kasutatud hädaolukorras. sisemuses pehmest Kosmosesse mitte jõudnud materjalist seintega jaama loomise taga oli teiste eraldatud ruum, mida oleks seas rehvifirma Goodyear.\nkasutatud hädaolukorras. Kosmosesse mitte jõudnud\nAllikad: NASA, Kanada kosmoseagentuur, USA lennundus- ja kosmosemuuseum Joonis: Lee Hulteng\nRahvusvaheline kosmosejaam (ISS)(ISS) Rahvusvaheline kosmosejaam • Loodud 16 riigi koostöös; olnud pidevalt asustatud 2. • Loodud 16 riigi koostöös; olnud pidevalt asustatud novembrist 2000. 2. novembrist 2000. • Asub orbiidil 400 km kõrgusel Maast, teeb ööpäevas 16 • Asub orbiidil 400 km kõrgusel Maast, teeb ööpäevas 16 tiiru tiiru ümber planeedi. Jaama mass ületab 350 000 kg, ümber planeedi. Jaama mass ületab 350 000 kg, meeskonnaliikmeid mahub jaamale kuus. meeskonnaliikmeid mahub jaamale kuus. • Pikkus 109 m, laius 51 m. Sisemuses leidub ruumi ligikaudu • Pikkus 109 m, laiusBoeing 51 m. Sisemuses leidub ruumi ligikaudu sama palju kui lennukis 747. Jaam tegutseb vähemalt sama palju kui lennukis Boeing 747. Jaam tegutseb vähemalt 2020. aastani. 2020. aastani.\n1977 1977 Kosmosejaam filmist 2001: Kosmoseodüsseia (1968), mille autoriks kuulus Stanley Kosmosejaam filmistKubrick. «2001: •Kosmoseodüsseia» Jaama kujutati kui 274 (1968), meetrise diameetriga ning 320 mille autoriks kuulus Stanley km kõrgusel orbiidil olevat. Kubrick. Jaam oli koduks • 274meetrise diameetriga rahvusvahelisele teadlastest, jaama kujutati olevat 320 km turistidest ning bürokraatidest kõrgusel orbiidil. Jaam oli koosnevale meeskonnale.\nkoduks rahvusvahelisele teadlastest, turistidest ning\n“Ämblik” pidi oma keskmena Johnsoni kosmosekeskuse1984. Pidi pöörlema ümber oma telja, et kasutama kosmosesüstikut; aasta kontseptsioon. luua tehisgravitatsioon (et Maa Tühjast kütusepaagist pidi tootnuks 120 olusid simuleerida, nägi Johnsoni kosmosekeskuse Pidi pöörlema ümber oma telje, «Ämblik» pidi oma keskmena• Päikesepaneelid moodustuma päikesepaneel. kW jagu elektrit, V-kujuliselt kunstgravitatsiooni ette suurem 1984. aasta kontseptsioon. et luua tehisgravitatsioon (et kasutama kosmosesüstikut; pidi olema astronautidepidi asetatud jaama põhiosa tootnuks osa Maa varastest kosmoselennu • Päikesepaneelid olusid simuleerida, nägi • Süstik Tühjast kütusepaagist ühtlasi oleks jaam viieks mooduliks, kontseptsioonidest). 120 kW jagu elektrit, kunstgravitatsiooni ette suurem eluruumiks, moodustuma päikesepaneel. jagunenuks olnud juhtimiskeskuseks, mille hulgas olnuks nii labori• Kaaluta olek tekitab astronautidel V-kujuliselt asetatud jaama osa varastest kosmoselennu• Süstik pidi olema korraldamaks lende Marsile ning kui eluruumid, paigad lihaste kärbumist, seepärast on nii põhiosa jagunenuks viieks kontseptsioonidest). astronautide eluruumiks, Kuule. seadmete jaoks jne. ISSis kui kosmosesüstikutes mooduliks, mille hulgas • Kaaluta olek põhjustab ühtlasi oleks jaam olnud © 2011 MCT varustus enda treenimiseks.\nastronautidel lihaste kärbumist, seepärast on nii ISSis kui\njuhtimiskeskuseks korraldamaks lende Marsile\nolnuks nii labori- kui ka eluruumid, paigad seadmete\nKas kaelkirjakud Kaks ameerika teadlast otsisid vastust küsimusele, kas kaelkirjad oskavad ujuda. Seda tehti ilma et ühtki kaelkirjakut oleks tegelikult ära uputada üritatud. Kirjakud ei saanud katse käigus isegi märjaks, küll aga suplesid virtuaalloomad virtuaalvees. tekst: René Cuillierier, Science & Vie Junior\nas kaelkirjakud oskavad ujuda? Jah või ei? Aafrika K loomade eksperte on see küsimus\nvaevanud juba üle saja aasta. Seda seni, kuni otsa võtsid enda kätte kaks USA paleontoloogi, Darren Naish ja Don Henderson, ning nende arvuti. Ah jaa, mis on dinosauruse-uurijail ja raalil selle selgelt zooloogia valdkonda kuuluva probleemiga pistmist? Alustuseks see, et seni zooloogide poolt kasutatud traditsioonilisemad meetodid pole tulemusi andnud. Nii naljakas kui see ka pole, ja nii palju kui teadlased ka kaelkirjakuid uurinud pole, teadsime kuni ameeriklaste uurimuseni nende suursuguste loomade veeharjumustest vähe. Õigupoolest põhinesid teadmised peaaegu et (suurlinna) külajuttudel.\nKirjak põgeneb loomaaiast ja kargab otse Hudsoni lahte\nNaish ja Henderson läksid esmalt raamatukokku – ja mida nad avastasid? Et keegi Lee Saunders Crandall, kes 20. sajandi algul New Yorgi loomaaeda juhtis, on väitnud, et ta on oma silmaga näinud, kuidas kaelkirjak Hudsoni lahte kargab ja seejärel justkui kivi põhja vajub. Ehk võiksime seda tõena võtta? Kahjuks ei leidunud mitte kedagi, kes Crandalli väiteid kinnitada saaks. Pealegi on teine küsimus, mis juhtub vette sattunud kirjakuga vabas looduses. Mitte ükski teadlane ei ole aga ka näinud, et kaelkirjak läheks sügavamale kui poole meetri sügavusse vette. Kas see\noskavad ujuda? Joonis\nKaelkirjak vees Kui kaelkirjakul jalad põhja ei ulatu, kaldub ta keha ettepoole, sest gaasiga täidetud kopsud ja magu tõusevad pinnale ning keha raske esiosa vajub vette.\nkaela- ja õlalihased kopsud\ndi a/ sc an pix\ne m er th n pa\nvõib olla märgiks, et isegi madal vesi on meie pikakaelalisele sõbrale ohtlik? Kui asjalood on nii, siis miks? Miks erinevalt näiteks koerast või lehmast, kaelkirjak ei uju? Kui looma pea kõrgub viie või kuue meetri kõrgusel maapinna kohal, ei tohiks ka inimese jaoks sügav vesi elukale suurt midagi teha – või kuidas? Igal juhul, kes neid mõtteid mõelnud on, neid jääb küsimus kirjaku ujumisoskuse kohta piinama. Kui väiksemadki veekogud tõepoolest hakkavad kaelkirjakute liikumist takistama, aitab see omakorda seletada, miks leidub nii palju kirjakute alamliike. Näiteks võib kliimatingimuste muutumine esile kutsuda uue jõe tekke ning kui see voolab läbi kaelkirjakute asualalt, jagada loomad kaheks eraldi rühmaks. Ka seetõttu oleks meil vaja teada saada, kas kaelkirjakud ujuda oskavad. Henderson on välja töötanud labori-\ntarkvara, mille abil ta saab koostada virtuaalseid dinosauruseid. Selliseid, mis kõige naha ja karvadega tõelisi jäljendavad. Nash, omakorda, tuli mõttele uurida kaelkirjakuküsimust arvutitarkvara abil – et päris kaelkirjakut mitte vette panna ja sellega ohtu seada. Niisiis programmeeriti virtuaalne kaelkirjak ja asetati ta virtuaalsesse vette. Teooria poolest oli virtuaalse veekatse tegemine lihtne: üleslükkejõud võrdub keha poolt välja tõrjutud vedeliku kaaluga. Üleslükkejõud on raskusjõust suurem, kui vedeliku tihedus on suurem selles oleva keha tihedusest. Niisiis ujub liiter mis tahes materjali juhul, kui kaalub vähem kui liiter vett ehk vähem kui 1000 grammi. Liiter rasva kaalub 800 grammi. Seda on kaelkirjakul aga vähe. Asja ajavad seeeest ära aga kõhus leiduvad gaasid ning õhuga täidetud kopsud.\nAllikas: ja joonis Science & Vie JR\nKopsuküsimused panevad kukalt kratsima Siinkohal sattusid Henderson ja Naish küsimuse ette. Nimelt pole zooloogid päris kindlad, kui suur on kaelkirjaku kopsumaht. Kirjaku kopsud on ebaregulaarse kujuga, jättes ruumi looma võimsa, 12kilogrammise massiga südame jaoks, mis peab pumpama vere ka viie meetri kõrgusel asuvasse pähe. Henderson ja Nash avastasid rõõmuga, et rohkem kui ühtegi teist suurust, on välja pakutud arvu 47 liitrit kopsu kohta. Seda kinnitavad ka erinevad lahkamistulemused. Järgmise raskusena tõusis teadlaste ette tõsiasi, et vees pole oluline mitte ainult looma kudede ning luustiku tihedus, vaid ka erineva tihedusega kehaosade paiknemine. Selleks vaatleme, kuidas käitub vees inimkeha: jalad koosnevad peamiselt luust ning luuüdist, on rasked ja kipuvad seetõttu alla vajuma, samas tõuseb üles keha kergem osa, rind, kus asuvad kopsud. Niisiis pidid Nash ja Henderson ka kaelkirjakute puhul arvesse võtma keha erinevate osade tihedust ja seda, kuidas kehaosad üksteise suhtes paiknevad. Koostada tuli terviklik virtuaalne kaelkirjak koos luude, selgroo, siseorganite ja osalt gaasiga täidetud seedeelunditega.\nUlpimine pole veel ujumine\nMilline oli uurimistöö tulemus? Kaelkirjaku kõht ja rindkere koos tema suurte kopsude ning mäletsejale omase maoga jäävad veepinnale, kuid õlad ja esijalad, millele langeb hiiglasliku kaela mass, on ka ise tohutult rasked. Niisiis, kui vee sügavus ületab 2,8 meetrit, tõuseb looma keha tagaosa pinnale, samas kui esijalad hakkavad põhja vajuma. Vaene loom peab oma kaela lihaseid pingutades ette sirutama, ja ka siis suudab ta ninasõõrmeid vaid vaevu vee peal hoida. Niisiis – kaelkirjakul on valida vee sissehingamise ning pärast ujumist kangeks kippuva kaela vahel. Pole ime, et kirjak ujumist väldib. Muidugi on võimalik, et kaelkirjak suudab enda jaoks ebasoodsasse olukorda sattununa esijalgu kasutades siiski edasi liikuda, kabjaga põhjast lükates. Suuremate sügavuste juures aga peab kirjak selleks, et pead vee peal hoida, kasutama kogu oma rammu. Lühidalt: kaelkirjakud ei vaju Vene kirve kombel põhja, nad jäävad pinnale. Samas on ujumine nende jaoks väga suur proovikivi, midagi pingutust nõudvat ja ohtlikku. Meile tõestab see lugu aga peale kirjakuküsimuste ka seda, et arvutitehnoloogia abil saab lahendada zooloogias esile kerkivaid küsimusi, millele traditsioonilised zooloogid veel vastust leidnud pole.\nAafrikas on vähemalt üheksa kaelkirjakute alamliiki, mis on (muuhulgas) äratuntavad värvitooni ning laikude kuju järgi. Vastus küsimusele, miks see nii on, võib peituda jõgedes, mis toimivad nende loomade jaoks looduslike barjääridena. Aafrikas voolavad maailma suurimate jõgede hulka kuuluvad Niilus, Kongo jõgi, Niger ja Zambezi jõgi. Need on takistuseks pea kõigile imetajatele. Kui aga Naishil ja Hendersonil on õigus, võivad kaelkirjakute liikumist takistada ka nende jõgede mitte kuigi sügavad lisajõed ning madalad järved. Kaelkirjakute alamliiki G. c. camelopardalis ehk nuubia kaelkirjakut eraldavad teistest kirjakutest Niiluse lähtel asuvad järved. Keenias elavate G. c. tippelskirchi ja G. c. reticulata piirjooneks on Tana jõgi.\nTurkana järv Victoria järv Tana jõgi\nHiigelauto tuumajäätmete veoks 122 meetrit pikk veoauto sõitis läbi mitme Ühendriikide osariigi, et viia Californiast pärinevat tuumaelektrijaama generaatorit Utah’s asuvasse ladustuspaika. Tegu oli suurima autoga, mis sealkandis iial sõitnud. Koorma mass oli 340 200 kg; see asetses sõidu ajal 61 cm kõrgusel teepinna kohal. Et teed mitte liialt kahjustada, jagati koorma raskus kokku 192 ratta vahel.\nKaks veokit lükkasid autorongi tagantpoolt.\nSõiduki kõrgeim punkt asetses 5 meetri kõrgusel teepinna kohal, suurimaks laiuseks oli 6 meetrit. Autorongil leidus kokku kuus liigendit, mis aitasid pööretel paremini hakkama saada.\nKokku kasutati nelja haagist, millest igaühel 48 ratast. Iga haagise tagumised rattad pöörasid.\nIga nelja rattaga varustatud telge sai tõsta ja langetada eraldi, et sõidukil oleks võimalik toime tulla erinevate teekatetega ja sõiduki kohal paiknevate takistustega.\nAutorongi ees asetses vaid üks veduk.\n1290 kilomeetri pikkune teekond Keskmiseks kiiruseks kujunes ligi 25 km/h, suurim kiirus jäi 40 km/h piiresse.\nPööramine Et selgitada välja, kas sõiduk vajalikes kohtades välja pöörab, koostati kogu teekonna jooksul ettetulevate pöördekohtade arvutimudelid. Et näha, kuidas auto pöördel käituks, tuli luua mõõtkavas joonised. Kõiki leide kontrolliti hoolikalt.\nAllikas: Southern California Edison Joonis: Scott Brown, The Orange County Register\nPeatuskohti aitas turvata sõjavägi. Reno\nU TA H N E VA D A Tonopah\nLõuna-Californias liiguti öisel, maapiirkondades ka päevasel ajal.\nTeekond Reis kestis kokku 21 päeva CALIFORNIA 125 km Autorongi osade pöörderaadiust arvesse võttes leiti, kui palju on igal ristmikul manöövri tarbeks ruumi tarvis. Asfaldile märgiti jooned, mis näitasid, kuidas ristmik kõige efektiivsemalt läbida. Igal autorongi osal oli oma «tüürimees», kes vastava osa liikumist jälgida aitas.\nLos Angeles Riverside San Onofre San Diego\nTeed tohtis kinni hoida minimaalse vajaliku aja vältel; konvoid turvas California maanteepolitsei. © 2011 MCT\nKuidas toimida siis, kui tuumaelektrijaama hiiglaslik generaator on kasutuks muutunud? Üheks võimaluseks on see autole tõsta ning radioaktiivsete jäätmete ladustuspaiga poole teele panna. Kuid see peab olema üks äraütlemata suur auto. alifornias asuvasse San Onofre tuumajaama paigutati hiljuti neli uut C ning igati moodsat generaatorit, mis kokku suudavad toota 2,2 gigavatti elektrienergiat. Vana generaator, seevastu, jäi\nkasutult seisma ning tuli viia sinna, kuhu vaja ehk Utah’sse. Kui sageli kujuneb tuumajaamadest pärinevate jäätmete puhul probleemiks radioaktiivsus, siis generaatori puhul polnud\nsee väga suur mure. Kollased radioaktiivsuse eest hoiatavad kleebised koorem küll sai, kuid suurt ohtu see endast ei kujutanud. Kui seista koormast paari meetri kaugusel, võrdub see ligikaudu ühel hambaröntgenil saadava kiirguse hulgaga, selgitasid ametnikud. Seevastu sai murekohaks autorongi pikkus – kokku tuli generaatorit kandvate haagiste alla seada 192 ratast. Selleks et veenduda, kas maanteehiiglane ikka saab kavandatud marsruudi kõigil pöördekohtadel välja pöörata, pidid eksperdid looma arvutimudeli.\nKuidas töötab hiigelautorong? 65\nMereelukas ja paat ühes Hai, delfiini või vaala kerega sukeldumisvõimeline kiirpaat, mis mereeluka kombel vee alt välja söösta suudab, ei ole enam unistus. USA firma Innespace toodab just selliseid.\nKere meenutab kujult veelooma ja on valmistatud komposiitmaterjalist, struktuurilt on tegu monokokiga.\nJuunis lõi Innespace oma veesõidukist uudse erimudeli, mis meenutab välimuselt mõõkvaala ning mille senisest suurem saba võimaldab veest väljudes ka tagurpidisaltosid teha. Uudismudel Seabreacher Y on mõeldud üles astuma erinevatel veesõudel, kus esitab erinevaid akrobaatikatrikke. Kaskadöör Jesse McNamara, kes tegeleb vaalade seljas ratsutamisega, usub et komposiitmaterjalist «vaala» seljas on kergem sõita kui päris-vaala taltsutada. Kui tavaversioon liigub veepinnal kuni 80 km/h, siis tuunitud mootoriga Y on kiirem, sõidab kuni 90 km/h.\nAllikas ja fotod: Innespace\nVeesõiduki sisemuses leiduvad nii ühenduskoht iPodi jaoks, navigatsiooniseade kui ka stereosüsteem.\nPinnasõidul vee peal olevad aknad võimaldavad laia vaatenurka veesõidukist välja. Lisaks on kasutusel kaamerad, mis toovad pildi vee all toimuvast juhi ning kaasreisija LCD-ekraanidele.\nPinnalsõidul veepinna alla jääv aken on disainitud nii, et selle kuju meenutaks hai suud.\nzz 4silindriline, ülelaadimisega bensiinimootor zz Töömaht 1500 cm3 zz Võimsus 260 hj (erimudelil 300 hj) Liigub edasi veejoa abil. On joa pööramisel juhitav nii üles-alla kui vasakule-paremale. Lisaks on võimalik sõita tagurpidi. Mootorit osatakse remontida tavalises paadimootorite remonditöökojas.\nKui kiiresti lugeda kiirlugemisõpikut?\nKiirlugemine. Eduka õppimise ja töötamise käsiraamat Christian Grüning 175 lk 15,99 eurot Kiires maailmas võib-olla parim raamat, mille üks raamatuhuviline osta võib. Õbluke õpik annab nõu, kuidas oma lugemistempot tõsta, loetust paremini aru saada ning seda meelde jätta. Tagakaanel kiidab teost ka Eesti kiirlugemisguru Tauri Tallermaa. Loodus\nTaimemaailma põnevamad paigad\nKuulsad ja kummalised taimeriigis Urmas Laansoo, Taimi Puusepp, Krista Kaur 287 lk 18,00 eurot Rohke pildimaterjali ning kena kujundusega raamat taimemaailma kurioosumitest: kõige suuremad, kõige raskemad, kõige mürgisemad, kõige magusamad, kõige pikemad, kõige vanemad jne. Tuntud taimekirjanike keel on ladus ning tekst faktitihe. Ajalugu\nLenini ja Stalini varjus\nTrotski Robert Service 583 lk 28,79 eurot Mahukas teos tõsisemale ajaloohuvilisele võtab luubi alla Lev Trotski elu ja tegemised. Nõukogude Liidu rajamisel olulist rolli mänginud Trotski jäi hiljem Stalini varju ning ebasoosingusse sattunud mees pidi elama pagenduses, kuni salaagent ta mõrvas.\nKaasaja suuri Hull, halb ja ohtlik tunda Ranulph Fiennes 343 lk 19,86 eurot uinnessi rekordite raamatu andmetel on Ranulph Fiennes (vasakul pildil) G maailma kuulsaim elav maadeuurija ning\nvaadates mehe saavutusi pole vähimatki põhjust seda tiitlit kahtluse alla seada. Fiennes on külastanud nii põhja- kui ka lõunapoolust, kõndinud jalgsi Antarktika ühest servast teise ning roninud veel 65aastaselt Everesti tippu.\nArhiivide kalk pilk ajalukku\nNarõmi kroonika 1930–1945. Küüditatute tragöödia Koostaja Vadim Makšejev 284 lk 15,90 eurot Ohtral arhiivimaterjalil tugineva mälestusraamatu autor küüditati 16aastasena koos vanemate ning väikse õega Kiviõlist Siberisse. Aasta pärast oli perekonnast elus vaid Vadim Makšejev. Karm, kuigi kohati liiga kuiv lugemine. Ajalugu\nMõned mälestused ei tuhmu\nSäärase seiklusteküti elulugu on iga rännuhimulise lugemislaual oodatud lektüür. Seda enam, et Fiennes mõistab ka kirjutada – ta on välja andnud 13 raamatut ning avaldanud hulgaliselt artikleid. Viimased 50 aastat oma elust on praegu 67aastane Fiennes veetnud mööda maailma ringi rännates. Õige mitmed tema ekspeditsioonid on olnud äärmiselt ohtlikud, mitmel korral on läbikülmunud ja nälgiv mees pidanud ka ettevõtmise katkestama. Oma vasaku käe külmavõetud sõrmed saagis ta ise otsast ning kõigest neli kuud pärast infarkti ja südemeope-\nratsiooni osales Fiennes seitsme päeva jooksul seitsmel maratonil. Kirju ning põnev on mehe elukäik olnud ka väljaspool rännakuid. Koolis näiteks oli tema saksa keele õpetajaks mees, keda kogu maailm teab John le Carre nime all. Fiennes oli ka üks kandidaate James Bondi rolli, kuigi lõplik valik tehti Roger Moore’i kasuks. Säärastest juhtumistest kirju eluga Fiennes oma raamatus rahulikul ning muhedal toonil pajatabki. Maailmas tõepoolest on veel mehi, kelle elu on seiklus.\nLugeda täis kõhuga\nKebab ja kilukarp Haive Peterson 221 lk 13,87 eurot Lõbus lugu eestlasest, soomlasest ja türklasest, kes otsustavad Tallinnas kebabirestorani avada. Siis aga hakkab kõik viltu kiskuma ning sekeldus järgneb sekeldusele. Põrkuvad arusaamad ettevõtlusest, bürokraatia ning erinevad kultuuritaustad.\nSõjas kasvanud poisid Koostaja Rutt Hinrikus 276 lk 16,86 eurot 18 mälestust Saksa okupatsioonist ja Teisest maailmasõjast, autoriks toona veel poisieas Eesti mehed, kes nooruse mälupildid aastakümneid hiljem eluloovõistluse raames kirja panid. Viis aastat tagasi ilmus analoogne teos naiste mälestustega.\nSuper-Eesti: Vägitükid, millele tõenäoliselt maailmas võrdseid ei leidu\nEesti Spordimuuseumis spordi erilist rolli Eestis tutvustav kerge kiiksuga näitus annab hea ülevaate meie sportlaste saavutustest. Harjumuspäraste spordialade kõrval saab näitusel aimu ka allveekabest, naisekandmisest, saltoga kaugushüppest jm.\n19. septembrini Narva Muuseumis Näitus keskendub Teise maailmasõja ning sellele eelnenud perioodi masinatele, väljas on sadakond sõjamasina mudelit mõõtkavas 1 : 35, 1 : 48 ja 1 : 72 veebifoorumi militaar.net entusiastidelt. Lääne- ja Saaremaal populaarsust kogunud väljapanek annab hea ülevaate sõjatehnikast ning selle arengust.\n27. augustil üle Eesti Taas kutsub Rannarahva Muuseum üles kõiki augusti viimasel laupäeval kell 21.30 rannikutel ohtralt puid põletama, meenutamaks vana tava märgutuledega laevu ohutusse sadamasse juhatada.\nStalker – kaasaegsete muinaslugude festival\n24.–28. augustini Tallinnas Kultusfilmist inspireeritud üritus pakub filme, muusikat, loenguid ja kunsti. Vaata lisainfot aadressil stalkertallinn.com.\nrevüü WWW Millest asjad tehtud on?\nwww.physic.ut.ee/materjalimaailm/ Arhailisele välimusele vaatamata tihe ja informatiivne lehekülg tutvustab erinevaid materjale. Enam kui 200 eksponaadi hulgast leiab nii looduslikke kui ka tehislikke. Materjalide juures on lisaks lühikirjeldusele ka ohtralt pilte ning veebiviitasid.\nMida keerulisem, seda parem\nwww.rubegoldberg.com Ameerika koomiksikunstniku ning leiutaja Rube Goldbergi järgi nime saanud termin tähistab lihtsa operatsiooni käivitamist naljaka ning keerulise ahelreaktsiooni abil. Tuntuim säärane ahel on nt Honda autojuppidest koosnev reklaam, aga Youtube’ist leiab veel hulgaliselt analooge. Veebikülg rubegoldberg.com pakub vaatamiseks maania käivitanud kunstniku originaalloomingut.\nInimene õpib silmadega\nwww.coolinfographics.com Üha kasvava infohulga arusaadavaks muutmine on keeruline ülesanne, millega tuhanded ajakirjandusväljaanded iga päev silmitsi seisavad. Randy Krumi loodud blogi tõstab esile infograafika parimaid palasid, mis valmis meisterdatud. Siit leiab sadu suurepäraseid näiteid, kuidas atraktiivseks ning võrreldavaks muudetud andmed tõepoolest meelde jäävad.\n12. augustist kinodes Skandaalse režissööri Lars von Trieri psühholoogiline katastroofifilm luksuslikust pulmapeost ning samal ajal Maa suunas liikuvast planeedist nimega Melanhoolia.\nEesti fotograafia ajaloost 1840.–1940. aastani\nRaevangla Fotomuuseumis Juba ammustel aegadel olid Eesti fotomeistrid hinnatud nii kodumaal kui kaugemal, igapäevatöö kõrval osaleti edukalt näitustel. Fotomuuseumis on väljas palju fotoharuldusi tollest perioodist, samuti ajaloolist fotovarustust.\nNeljapäeviti Lennusadamas Üritustesari pakub võimalust tutvuda tulevase meremuuseumi aaretega ning muuseumi loomisele ka ise kaasa aidata.\nKavas on loengud, lahingud, ühisüritused, täpsema kavaga saab tutvuda www.lennusadam.eu. Enne iga üritust saab osaleda ka tasulisel ekskursioonil Suure Tõllu pardale.\n20. augustil Tallinna Lauluväljakul Nostalgiahõnguline suurüritus Eesti taasiseseisvumise 20 aasta juubeli tähistamiseks. Kõned, mälestused ja ohtralt häid kodumaiseid ning välisartiste. Päev hiljem peetakse Islandi päeva, kus samuti palju põnevaid esinejaid. Vt lisainfot ning kava www.20.ee.\nSõnad läksid risti Eelmise numbri ristsõna õige lahendus oli «... muugin kaelarihma lahti». John Wisemani raamatu «Ellujäämise käsiraamat» võitis Jaak Eamets. Selle numbri ristsõna vastuseid ootame 26. augustiks kas e-posti aadressil vastus@t-klubi.ee või postiaadressil Tarkade Klubi, OÜ Presshouse, Liimi 1, Tallinn 10621. Õigesti vastajate vahel loosime välja Ranulph Fiennesi raamatu «Hull, halb ja ohtlik tunda».\n?!? 5 fakti\nEt suve viimased rannapäevad lõbusamalt mööduks, tasub jalga tõmmata Ashiato sandaalid, mis jätavad liivapinnale uhke loomaraja. Valikus on viis erinevat elukat, nii et järgmistel jalutajatel saab üksjagu ehmatust ja peamurdmist olema.\nPõhjanaabrid teavad majanduskasvu saladust\nHelsingi Ülikooli doktorant Tatu Westling uuris peeniste pikkuse ning majanduskasvu seost 76 riigis. Selgus, et majanduskasv on kõige võimsam 13,5 cm keskmise peenisepikkusega riikides. 16 sentimeetrist alates hakkab aga majanduskasv järsult langema.\nLollus on nakkav\nAustria teadlane Markus Appel lasi katsealustel lugeda artiklit äärmiselt rumalast jalgpallihuligaanist ning küsis seejärel neilt erinevaid faktiküsimusi. Äsja rumalat teksti lugenud vastajad jäid rohkem hätta kui need, kes vastasid lugemata. Enne töövestlust tasuks seega Nõia-Intsu artikleid mitte avada.\nHiljutiste sündmuste valguses ei pruugi püssipära meenutava käepidemega vihmavarjuga tänavale ilmumine olla kuigi tark tegu, aga tänu internetikaubamajale gadget.brando.com on selline võimalus julgetel siiski olemas. Vari avaneb ootuspäraselt ehk päästikule vajutades ... iseasi, kas varjuja selleks ajaks veel jalul on.\n… lennunduse kohta zz Maailmas on üle 2000 lennufirma, nende lennukiparki kuulub 23 000 õhusõidukit. zz Umbes veerandi lennufirmade kuludest moodustab kütus. Kümme aastat tagasi oli kütuse osakaal 13%. Lennufirmad tarbivad aastaga ligi veerand triljonit liitrit lennukikütust. zz Üks suur lennufirma hoidis kütusekulult kokku 500 000 dollarit aastas, kui oli kõikides lennukites kasutusele võtnud\njoogikärud, mis kaalusid 9 kg vähem kui eelmine mudel. zz Väidetavalt on lennukite keskmine täituvus 76%. Rongidel on vastav näitaja umbes 40%, bussidel 60% ja autodel 30%. zz Airbus A380 õhkutõusu helivaljust mõõdetakse 82 detsibelli kanti. LõunaAafrikast ülemaailmse tuntuseni tõusnud vuvuzela seevastu võib täisvõimsusel tulemuseks anda 127 detsibelli.\nAustraalia leiutaja Chris Mallory lubab lähiajal avalikkuse ette tuua mootorratta ja lennuki ristandi. Rattaid asendavad sõidukil kaks horisontaalset propellerit ning uudne sõiduriist võib tulevikus lennata enam kui kolme kilomeetri kõrgusel kiirusega üle 250 km/h. Seeriatootmiseni võib aga kahjuks kuluda veel aastaid.\nJ채rgmises numbris: K체tus vetikatest\nTeaduspood – põnevad üllatused\nseiklushimulisele AHHAA külastajale Helin Haga\nTeaduskeskusest leiab peale rõõmukilkeid ja avastamisrõõmu pakkuvate eksponaatide, töötubade ning teadusteatri ka omanäolise teaduspoe, mille riiulid on täidetud kaubaga, mis kindlasti sütitavad teadmistehimu ka pere noorimates. Erinevate meisterdamis-, katsetamis-, ehitamis- ja vaatluskomplektide ning muudele vigurite kõrval võib iga huviline leida harivat lugemisvara, päris oma planetaariumi või miks ka mitte ehtsate eskootiliste putukatega maiustusi kas enda või sõbra rõõmustamiseks! Ka kimbutava palavuse vastu leiab teaduspoest leevendust – külmad karastusjoogid ning lai jäätisevalik (sh ka laktoosi-, gluteiinivaba jäätis) on alati saadaval. Ostlemisele vahelduseks hakkavad alates augustist 2011 toimuma teaduspoes ka töötoad, kus saab väikese lisatasu eest poes leiduvatest miniloomadest juhendaja käe all omanäolisi ehteid valmistada. Töötoad sobivad nii lasteaiapõnnidele kui ka täiskasvanuile, päevas toimub viis kuni kümnele osavõtjale mõeldud töötuba, kuhu soovijail palume registreeruda e-posti aadressil teaduspood@ahhaa.ee vähemalt 24 tundi enne töötoa algust. Täpsemad töötubade toimumisajad leiab AHHAA teaduskeskuse Facebooki lehelt http://www.facebook.com/ahhaakeskus. Kui vajate erilist kingitust või soovite iseendale meelehead teha, on AHHAA teaduspood just see paik, kuhu tasub sisse põigata! Oleme avatud kõigile soovijatele (ka piletita külastajale) P¬N 10¬19 ja R¬L 10¬20.\nTarkade Klubi, august 2011