2011.08.24. Võru maakonna emakeeleõpetajate kirjanduslik reis Rõuge kihelkonnas. Lisalugemist reisi pildialbumi juurde\nE, 23. August 2021 - N, 30. September 2021\nNäitus "PEZide kok...\nE, 20. September 2021 - L, 16. Oktoober 2021\nVõru maakonna 4. k...\nK, 6. Oktoober 2021, 12:00\nVõru maakonna emakeeleõpetajate ainesektsioon korraldas koos Võru Instituudi ja Võrumaa Keskraamatukogu lasteosakonnaga 24. augustil 2011. aastal teise reisi vana Võrumaa kihelkondadesse. Kui eelmisel aastal käidi Urvaste kihelkonna kirjanduslikes paikades, siis seekord otsiti Rõuge kihelkonna paigavaimu.\nRõuge kihelkonna kirjandusreisi pildialbum : http://lib.werro.ee/index.php/pildigalerii/category/60-2011-kirjanduslik-rouge.html\nKaile Kabuni reisikirjeldus "Paigavaimu kannul mööda Rõuge kihelkonda" http://www.kylauudis.ee/2011/08/30/paigavaimu-kannul-mooda-rouge-kihelkonda/\nRõuge kihelkonna kohta loe:\n• Võru Instituut : Ajaloolise Võrumaa kodulooline bibliograafia : Rõuge kihelkond. http://wi.werro.ee/bibliograafia/index.php?p=10\n• Eesti mõisaportaal : Rõuge kihelkond. http://www.mois.ee/kihel/rouge.shtml\n• Lõuna-Eesti pärimuse portaal LEPP : Rõuge kihelkond (koguteosest „Võrumaa“) http://www.folklore.ee/lepp/rouge/tutv.php\n• Lõuna-Eesti pärimuse portaal LEPP : Rõuge pärimus. http://www.folklore.ee/lepp/rouge/\n• Rõuge kihelkond : paigad ja pärimus. Tartu, 2001, 210 lk. http://www.raamatukoi.ee/cgi-bin/raamat?9770 ; http://lib.werro.ee:8080/index.asp?action=102&tid=38926\n• Kajak, Salle; Kõiva, Mare. Ajaloolist traditsiooni Rõuge kihelkonnast : Nursi, Kasaritsa, Saaluse ja Pindi vallast : [võrguteavik]. Eesti Kirjandusmuuseum, folkloristika osakond. http://www.folklore.ee/pubte/ajaloolist/rouge\n• Pettai, Karl. Rõuge kihelkond. Rõuge vald : fragmente ja vahelugemisi ajaloost, loodusest ja inimesest : [võrguteavik]. Tihemetsa, Rõuge 1997. http://www.rauge.ee/?id=pettai\n• Võromaa kodolugu. Võru, 2004. 328 lk. http://lib.werro.ee:8080/index.asp?action=102&tid=67268\n• Adson, A. Kadunud maailm : pilte kaugemast ja lähemast minevikust. Toronto, 1954. http://lib.werro.ee:8080/index.asp?action=102&tid=1474 . Lk 97-228 Pilte vanast kenast Võrumaast : Kui Tsooru mehed laulupeol käisid ; Sänna-mail ; Suures-Rõuges ; Köster Assor ja tema Tootsid ; Seitse kirikuõpetajat\nRÕUGE KIHELKONNA KIRJANDUSREIS\n• Võru linnas suundub Rõuge kihelkonna poole Kreutzwaldi (kunagine Riia) tänav\nV. Raidaru. Tähevankrin : [luuletused]. Võru, 2001. http://lib.werro.ee:8080/index.asp?action=102&tid=36858 , lk 14-19:\nMa môtlô vahel tuust aost takast perrä,\nku Vôron olli saksa rahvas herrä’.\nSôs imä minno Tsirgu kuuli pandsô.\nTull’ ütest liinaveerest tôistô vantsi.\nMa talvôl jalavarjos tsuugô kandsô,\nlunt pään, sai vahel külmä peräst tantsi.\nOll’ kooli kôrval igävene majapôrak –\nsääl tsaariaigu elli soldat-turak.\nNä päivi viisi hoovin at-tvaad leivä’\nja lôunas lörri kapstasuppi seivä’.\nOm aig nüüd käändnü tôsô lehe,\nnoist ussist käävä’ eesti mehe’.\nSôs tull’ üts uhkô maja – renterei,\nkos rikka’ hôpôt, kulda kokko tôi’.\nKôik tähtsä’ paprô’ sinnä’ pakit,\nraudkastô sisse ärä käkit.\nOll’ vangimajagi tan lähkün,\ntuust müüdä lätsimi iks kähku.\nKas paistsô päiv vai puhksô talvôtuul –\niks ussô iin oll’ karauul.\nKiä uhkit majjo edesi sääl nätä’ luutsô,\ntuu essü, tull’ üts väiku saiapuut,\nkon elli Lubja mamma ja tä säitse poiga.\nSa ohka ônnistuse man vai oiga –\ntaht egä suu sääl süvvä’, iho katta!\nJuusk’ imä nigu orrav rattan.\nTä Tsirgu kuuli saiu tôi,\nja uma lahvka püstü lei.\nOll’ vanômp poig sääl peren Manivaldô,\nkiä keelemehe kanti kaldô.\nTei eesti kiilde uusi sônnu\nja hindäle tuust tundsô mônnu.\nTan Katariina nuka pääl –\noll’ tantô Lilla trahter sääl,\nkos kaubaherrä’ jôiva’, seivä’\nja kokko leppen kässi kokko leivä’.\nKel himo oll’, ots’ üles separee,\net kôrtsipreilnal kaala panda kee.\nKu hummogu sôs kodo tull’,\nsai piä teedä’: asi hull!\nSôs üles löüti tohtre Piho,\nkiä ravits herrä raison iho.\nOll’ pargi veeren vana koolimaja.\nTaad veidü’ kohendada olnu vaja,\na olô-ôs mi liinal tuu jaos raha,\nmiä koolimajja matta maha’.\nNüüd ohvitsiire jaos kasiino tan\nja voorimiis uut ussô man.\nJo Tarto uulits. Nuka päält\noll’ Vana Apteek löüdä’ säält,\nkos rohtô tegi tark proviisor.\nNoid osta sai nii Mart ku Liiso.\nHerr Haavist veidü’ allpuul elli,\nkiä oll’ uurmahôr, möie kelli.\nTä üle liina kuulsas sai,\nku vend Vahindra siiä tôi,\nkiä Kandlô büünel kuradit ai kotti.\nPäält kaiôn saa-ôs suurt tuust sotti.\nHerr Haavist oll’ jo taara usku,\na vend Vahindra buda usku –\nno kuis noid asju kokko klappi,\noh jummal, tulô esi appi!\nSääl tôsôl puul oll’ Steinmanni maja.\nTuud lähkümbält om kaia’ vaja.\nSteinmannil olli poja’, Riks ja Sass,\nkiä umavahel kakliva ku pini-kass.\nNä môlômba mu koolivelle’,\nnäist mälestüs om mullô hell.\n(Riks opsô pastoris, a Sass oll’ laadaparistaja\nja esä raha mahalaristaja.)\nA imä-esä pidi’ sakstô puuti,\nkos ilmatuma pall’o kaupa tuudi.\nOll’ poodi akôn süllävôrra lai\nja tônô samapall’o korgust sai.\nSäält egäütel hää oll’ sisse kaia’\nja kaupa nätä’, midä osta vaia.\nSääl Vabadusô nuka pääl oll’ klempner,\nüts juut, kel nimes Isak Gätner.\nTä tegi pangô, nüssikit ja tuupô,\nand’ muudki hüvvä nôu, ku sisse astsôt huupi.\nA puulpäiv oll’ täl hengämisepääväs antu\nja Jahvest tôstamenti kirja pantu.\nTuust üle tii oll’ hotell ,,Esperanto’’ –\nkae, määne vôôras nimi pantu!\nHerr Zopp tan pääväpilte tegi\nja tuuga hulga rahvast meelüt ligi.\nNüüd kurra kätt jäi Kreutzwaldi maja –\ntuust olôss kônôlda jo rohkômp vaja.\nOll’ Käsitüüliste Selts sääl paiga saanu’,\nkel kuulsan majan kôrtsi pitä’ voli jäänü’.\nHantvärgi’, ôllôkôtu’ iin, tan jôiva’, seivä’\nja muidu aoviites lulli leivä’.\nA olliva jo kôrd ka sändse ao’,\nmiä kellegil ei meelest kao’,\nku Reinhold rahvajutu’ kirja pandsô\nja eesti rahval eeposô andsô…\nMi Kiräneitsigi tan ikkô sai,\nku majaprovva tedä vällä ai.\nSa môtlô, et viil tohtri vanno igi\nnii perätümät häppü tundma pidi!\nHääd kätt säält edesi oll’ vist üts baroness.\nEs tiiäki mi ôigôlô, et kiä vai kes.\nTä tohtri perelgi oll’ külän käünü’\nja noide ello lähkült nännü.\nTuu baronessi läve ette\noll’ trotuaari pääle tettü\nkats saina katussôga – kasti muudu kanti –\nja pôrmandki viil alla pantu.\nSôs tôllast vällä astôn es piä kängi määrmä\nvai jupkat serväst üles käärmä.\nAig kaonu käest, tull’ minnä’ edesi,\nkôik tii pääl nättü kinni’ pidäsi.\nÜts nôglapuut oll’ Liiva nuka pääl –\nsai niiti, nôklu osta säält.\nTuu oll’ mi kodolô jo peris lähkün,\nsääl imä vahel ärä’ käve ôigô kähku.\nA üle tii oll’ kartsôri – ja politsei,\nkiä kôik pasatski’ sinnä’ kinni vei.\nSai lihuniku Zihri aian\nkurja kul’o lähküst kaia’.\nKu vilistit, oll’ lott täl verrev,\nai hanna sulô’ pistü – suur ja kirriv!\nA poodin tsiisikesi tetti\nja ostjal anti üle leti.\nNo Petseri uulitsa nuka pääl –\nku pinil kirpô, puute sääl!\nOll’ leeväpuut Jupets, säälsaman Tiiviir\nja üle tii Judeikin viil.\nTan kaubôlnu ka Tiganik,\ntuust aost om müüdä igävik.\nSääl kôrval nätä’ vôisô linaaita.\nTaad uhkôt hoonôt saa-ôs kiäki laita.\nJa maja iin jäi silmä lasipuu,\nmiä kôvvôr nigu taivan kuu.\nOll’ Pajo nuka päälgi môni majaubrik,\na kôrval uhkô kivist viinavabrik.\nKolm korstnat nigu taivatukô\noll’ vällä ajaman sääl suitsu, nôkô.\nJa oll’gi käen jo Piirisild,\nhääd kätt tuust läükse järvekild.\nJa kurra kätt üts tiikene maja mano läts:\nkats rattaroobast haina seen\nja kunna’ kôrval kraaviviin.\nOll’ samblast katôt laastukatus\nja kaartô alt hall palksain paistu.\nViil saiba otsan tsirgupuur\nja ümbre nuka puukuur.\nA maja takan nakas suu,\nkon nätä’ môni mättämuhk,\nja siin-sääl ütsik pajopuhm.\nPäält Piirisilda nakas kivitii,\nmiä kaarôn Suurôkôrtsi mano vei.\n(Tammula järve otsa mant\noll’ kivitii veidü’ vinklihe pant.)\nSai kôrtsi mano hobôst varjo ala aia’\nja hindälegi päävarjo kaia’.\nViil versta puul ja saitki arvu,\net kivitii lätt kattô harro.\nÜts harotii vei Riia liina,\na tônô haro Vastsôliina\nja harkôvaihôlô jäi Matussôpalo.\nTuu takan järve’, nurmô’, vana’ talo’.\nNii Riia uulits läbi mälestüste liina vei.\nKüll latsôlô tii paistu pikk ja lai!\n(Nüüd om tä tohtre Kreutzwaldi nime saanu’ –\nja tundus nigu ahtambaski jäänü’…)\nOll’ Vôro liinan muudki kaia’, nätä’ –\ntuu tulô tôsôss kôrras jättä.\n• Nursi metsavendade mälestuskivi\nMetsavendade mälestuskivi meenutab möödujale vabaduse hinda. Lõunaleht, 2009, 7. juuli. http://www.lounaleht.ee/index.php?page=1&id=3366 ;\nAarop, K. 10. Roheline Partisanide Pataljon. Kultuur ja Elu, 2007, nr 3. http://kultuur.elu.ee/ke489_metsavennad.htm\n• 18. saj ehitatud Vastse-Nursi vesiveski asus Võrust 12 km kaugusel Kahrila järvest väljavoolava Ajo jõe ääres. Eesti Vabariigi ajal ostis veski Karl Gailit. Suviti viibis tema juures sageli kirjanikust vend August Gailit. Kohalike andmetel pärinevat 1928. a ilmunud romaani “Toomas Nipernaadi” mõnede lugude motiivid Nursi kandist. Pettai, K. Rõuge kihelkond. Rõuge vald : võrguteavik. http://www.rauge.ee/?id=pet13\nhttp://kultuur.elu.ee/ke489_metsavennad.htm : Nursi mölder Karl Gailit ja Sänna mölder Jaan Kaska varustasid Nursi metsavendi leivajahuga.\n• Sänna mõis\nEesti mõisaportaal : Sänna mõis. http://www.mois.ee/voru/sanna.shtml : Sänna mõis (saksa k Sennen) asutati 1586. aastal. Varem kuulusid Sänna ümbruse alad Vastseliina linnusele, mõisa asemel oli Pärlijõel paiknev veskikoht. Alates 17. sajandist kuni 1836. aastani oli mõis von Budbergide omanduses. Siis siirdus mõis von Vietinghoffide valdusse. Alates 1889. aastast kuni 1919. aasta võõrandamiseni kuulus mõis von Fuchside aadliperekonnale.\nVon Vietinghoffide ajal ehitati 1875. aastal mõisa puidust historitsistlik peahoone. Hoone on keskelt ühekorruseline, fassaadil tugevalt eenduvad tiivad aga kahekorruselised. Hoone oli kaetud erakordselt rikkalike puitpitsidega.\nHoone on säilinud enamvähem algkujul, kaotades vaid mõningaid puitpitsilisi kaunistusi. Alles on ka hulk kõrvalhooneid, sh peahoone esist auringi ääristavad ait ja tall-tõllakuur. Mõisahoovi külje alt ajalooliselt kulgenud Võru-Valga maantee paikneb teeõgvenduste tulemusena kilomeetri jagu kagu pool. Samas on läbitav ka vana tee, mis ületab Pärlijõe ajaloolises veskikohas.\n• Juhan Jaigi sünnikodu mälestuskivi Sänna mõisa kunagise moonamaja asukohal.\nValper, L. Mälestusmärgid Juhan Jaigile http://www.sirp.ee/archive/1999/06.08.99/Uudis/uudis1-1.html :\n15. juulil [1999. a] tähistati Võrumaal Juhan Jaigi 100. sünniaastapäeva. Sänna mõisa moonakamaja, Juhan Jaigi sünnikodu asukohta tähistab nüüdsest mälestuskivi. Sündmuse puhul olid Võrumaale sõitnud Juhan Jaigi kolmest lapsest kaks – tütar Ilo Jaik Riedberg Prantsusmaalt ja poeg Koit Jaik Saksamaalt. Nad istutasid kivi kõrvale oma isa mälestuseks elupuu. Õhtul avati Rõuge pargis Juhan Jaigi 100. sünniaastapäeva ürituste sarjas kirjaniku loomingule pühendatud sammas “Kaarnakivi”. Jaigi looming on tihedalt seotud tema sünnikohaga. Kirjaniku teoste paremikku kuuluvad rahvapärimuslikud “Võrumaa jutud”, tema üks tuntumaid tegelasi on Kaarnakivi. Ööbikuorus mängis Eesti Näitejuhtide Teatritrupp Kaarel Kilveti lavastatud etendust “Kaarnakivi ehk Esivanemate kuld”. Viitina suvekoolis nädalaga valminud vabaõhutüki kujundas muusikaliselt Peeter Konovalov, kunstnikutöö tegi Hardi Volmer.\nMe jääme ühte - Võrumaa ja Jaik,\nKun sinikupulised kummad mäed.\nKun sinikupulised kummad mäed,\nMis eksitavad pilvi taeva lael,\nNeid käänden tagasi, kui rada säet\nNeil läbi mägitippe. Põhjanael\nSuur Vanker, Taevasõel sääl hõõguvad kui söed\nMäelt käe ulatvel. Maa seot taevaga,\nMu laul on sulle, teisiti ei saa.\nMu laul on sulle, teisiti ei saa,\nMu mäed, kun metsatuken kotkad teevad pesi\nJa laotavad tiibu üle taevaraa.\nKun järved hiilgavad kui silmavesi,\nKui silmavesi selged, puhtad ka,\nKun kullendaman liivanõlvi näed\nJa kohinaga jooksvad pärlijõed.\nKun kohinaga jooksvad pärlijõed\nJa kivilt kivvi kosed löövad vahtu,\nKuna mustad kuristikud keset paed\nJa kevad sädelev ei eal jahtu,\nKun rohelisin lehin puiekäed,\nKun alati ja ilmalõpmata\nOn aasanõlvad tikit lillega.\nOn aasanõlvad tikit lillega,\nNeid tervitelleb päike võrratumi,\nKui aost punasena tõuseb ta,\nEt särab Munamäel igavene lumi,\nMis vahetelleb pilke kauge merega.\nMaa, täidet kiriküüte lauluga,\nJää puhtaks luuletempliks igavesti sa.\nJää puhtaks luuletempliks igavesti sa!\nVeel lehvi, Vanemuine, nagu aeroplaan.\nVaid sääl, vaid sääl on laulu kodumaa,\nTa sama jäädavast on põimit iloga,\nKuis olen kasvand sulle, Võrumaa,\nJu ajast toost, kui esimest kord nägin\nSu pilku minu pääl ma viibima,\nSäält üle sinimetsi kauge Munamägi.\nSest ajast hinge jäänd sa asuma,\nSee eest mu laul on sulle tänuand,\nEt lauluküllust hinge oled istutand.\nJa aasanõlvad tikit lillega, -\nJää ikka puhtaks luuletempliks sa,\nKuis olen kasvand sulle, Võrumaa.\nNurk, K. Hele-Maret Tamm Möldreoja talust ja seal elanud inimestest. - Külaleht : Tsooru kandi rahva teabeleht nr. 31, 2008, 1. aprill. http://tsoorukant.planet.ee/kylaleht/kylaleht_31.pdf : Juhani isa Mihkel (1860-1932) töötas puusepana algul Sänna mõisas, hiljem Roosikul. Ta tegi vankreid, regesid ja ehitustöid. Ema Liisa Laur töötas mõisas toateenijana. Peres kasvas viis last - Pauline Amalie (1894-1974), Johanna (1895-1991), Juhan (1899-1948), Lilli (1900-?) ja Emilie (1903-1979). Pere unistas oma kodust. Kui Tsooru mõisniku võlgade katteks müüdud metsamaa jagati talukruntideks, ostis Mihkel 1908. a tuttava maatüki, kus sai noorena hobustega õitsil käidud. Möldreojal oli tõenäoliselt ka enne Põhjasõda talu olnud. Sellest andsid tunnistust vana palkidega vooderdatud kaev, maa seest leitud savinõude tükid, nuga ja kivikirves. Pere kolis esialgu hädapärasesse varjualusesse. Sügiseks sai valmis saun, kus veedeti esimene talv. Lapsed magasid saunalaval. Järgmisel aastal sai valmis elumaja. Juhan ja Lilli hoidsid karjas käies kodul silma peal ja kui nägid sarikatele riputatud kuusepärga, hakkasid kahehäälselt laulma: „Vaikne kena kohakene...“. Kogu pere laulis ja mängis pilli. Talus oli klaver, raadio ja korralik raamatukogu. Lapsed õppisid Tsooru ministeeriumikoolis.\nKultuurimälestiste riiklik register : Tsooru ministeeriumikool. http://register.muinas.ee/?menuID=monument&action=view&id=5698 .\nAsundustalu rajamist kirjeldab Juhan Jaik lasteraamatus „Pombi ja siukuningas“ http://lib.werro.ee:8080/index.asp?action=102&tid=11291 .\nTsoorus õppides asutas Juhan koos sõpradega riigikukutajate salaseltsi „Komorra“, tõukeks rahvusromantiline kirjandus ja „muidugi ka see üldine tarve vabamate rahvuslikkude elutingimuste järele, mis selgus omal teel isegi meile, kauge metsakuru poisikestele. […] Siht oli […] lüüa välja siit maalt kõik venelased ja sakslased ja luua iseseisev riik.“\n1913 lõpetas Tsooru ministeeriumikooli, seejärel elas Võrus, kuni poiste salaseltsi peidetud paberid juhuslikult avastati. 1915 arreteeriti tsaarivastase tegevuse eest ja saadeti Volgamaile asumisele. Revolutsiooni puhkedes naases Võrumaale, kus arreteeriti Sänna kommunistidest tehttud pilkelaulu eest ja mõisteti surma. Pääses napilt, õppis Tallinnas õhtukeskkoolis ja ohvitseride kursusel. Võitles Vabadussõjas.\n1920–24 - Eesti Kirjastusühing\n1926–27 - Kaitseliidu ajakiri Kaitse Kodu\n1926 - Eesti Kirjanike Liidu liige\n1927 - abielu Wilhelmine Kanarikuga. Perre sündis neli last: Peep, Ilo, Koit, Säde\n1928–35 - Postimees, Tallinna toimetus\n1935–36 - Eesti Raamatuaasta peasekretär\n1934–38 - Eesti Autorikaitse asutajaliige ja tegevuse korraldaja\n1941 – lühikest aega Võrumaa Teataja toimetaja. Esimesel sõjasuvel Võrumaal sugulasi külastades provotseeris hobuvankrite võidukihutamise ja sai avariis peatrauma.\n1944 – põgenes koos perega üle Saksamaa, Austria ja Prantsusmaa Rootsi. Rootsis kirjutas põgenemisteekonnast mälestusteraamatu, mille käsikiri avastati alles 50 aastat hiljem: Veidemann, R. Veel üks tähis eestlaste exodusest. http://www.epl.ee/news/kultuur/veel-uks-tahis-eestlaste-exodusest.d?id=50767128 "Tiroliaana" ilmus esmatrükis 1999: http://lib.werro.ee:8080/index.asp?action=102&tid=17591\n1948. a 10. detsembril suri Jaik peatraumast arenenud ajuvähki\n1990. aastast puhkab Tallinnas Rahumäe kalmistul.\nMehis Heinsaar. Mustlaslaager läheb Võrumaale : [ Juhan Jaigi romaanist „Kättemaks“ ] .- Vikerkaar, 2008, nr 7-8. http://www.vikerkaar.ee/?page=Arhiiv&a_act=article&a_number=4789 : Juhan Jaik on pajataja. Pajataja jutupaja taga. Või pigem küll podiseb see jutupada tema enda sees. Ja kui Jaik oma jutupajale kord tule alla paneb, ega see siis enne pidama ei saa, kui asi igatepidi ära pajatatud on, ning harvad pole ka korrad, kus jutupaja sisu lausa üle serva hakkab keema, nii et pajatusel enam otsa ega äärt pole. Jutupada, mis Juhan Jaigi sees podiseb, on justkui kaarnakivi ise. Kaarnakivi on võlukivi, mille leidmise juurde kirjanik ikka jälle tagasi pöördub ja millest ta palju lugusid on vestnud. Kirjanikus oleks see kaarnakivi siis võtnud just nagu jutupaja kuju, mis hakkab sedamaid podisema, kui kirjanik seda ise vaid tahtma peaks. Aga et inimloomus (eriti kirjanike inimloomus) ikka pigem nõrk kui tugev kipub olema, ei saa Jaikki kiusatusest sageli võitu ning kibeleb kasutama oma hinges pesitsevat (või lapsena kaarnapesa serval allakugistatud?) kaarnakivi tihti rohkem kui vaja. Ja kivikese liigtarvitamise tulemusel on ta loomingus sündinud ka asju, mis leemelt üsna lahjad lugeda on. Säärased lood ja raamatukesed on siis sellised “viiendat sorti kivikesed” (samanimeline jutustus raamatus “Hõbedane karjakell”, 1933) või kivikesed, mis kulla asemel toovad lagedale hoopis elavhõbedat, nagu juhtus loos “Pidu pahandusega” (“Võrumaa jutud 2”). Aga et see omal ajal allakugistatud kaarnakivi Juhan Jaigi sees ikka õige ja mitte mõni naljakivi pole, sellest annavad omakorda tunnistust esimese sordi jutud kogudes “Võrumaa jutud 1” (1924), “Kaarnakivi” (1931), “Võrumaa jutud 2”(1933) ning Pombi-lugude triloogia (1932–1934).\nSommer, L. Räestu raamat. Tallinn, 2012. 272 lk\nLk 171-226 Jaikiaana: Ta oli samavõrd jutustaja kui kirjanik. Ta lugusid kuulsid kymned ja kymned lapsed ja täiskasvanud. Rääkis pehmelt, rahva ees kõneldes aeg-ajalt jalaga takti lyyes ja tehes jutu sisse manamisi selliseid tontode hääli. [...] Jaik oli selline muinasjutuvestja, kesvanad ja natuke puised motiivid tegi suupärasemaks, pani elama siin ja praegu, mõistis neid edasi arendada ja kokku köita. [...] Jutud olid muistne kino, internet ja teater ja eks igaüks kujutas kuuldut omamoodi ette.\nJuhan Jaik Võrumaa Keskraamatukogu elektronkataloogis RIKSWEB : http://lib.werro.ee:8080/index.asp?action=300autoriotsing, märksõnaotsing : Jaik, Juhan\nVõrumaa Keskraamatukogu : Võrumaa lastekirjanikud : Juhan Jaik. http://lib.werro.ee/index.php/juhan-jaik.html ;\nVõro kirändüse kodoleht : Juhan Jaik. http://www.wi.ee/voro/index.php/kiraenigu/juhan-jaik ;\nEesti kirjanduslugu tekstides 1924-25 (ERNI) : Juhan Jaik http://www.kirmus.ee/erni/autor/jaik_b.html\n• Sänna kultuurimõis. http://kultuurimois.kultuuritehas.ee/ : Sänna Kultuurimõisa tegevuse printsiibiks on kultuuri- ning loometegevuseks soodsa keskkonna rajamine ja selle hoidmine. See tähendab kaht võrdväärset suunda mõisa tegevuses: kestvaks loometööks vajaliku, inspireeriva ja rahuliku keskkonna hoidmist residentidele ning samalt baasilt võrsuva loomingu eksponeerimist koos külalisesitustega.\nSänna Kultuurimõis pole mingil juhul kinnine asutus, kuhu külalisel või kohalikul asja pole. Mõisa olemuse võtmeks ongi avatus – seda nii erialaste avatud ateljeede, töötubade, kursuste, seminaride ja koolituste kaudu kui ka läbi kontsertide, teatrietenduste, filmiõhtute ja pidude, mille publikuks on võrdselt oodatud nii majalised kui külalised lähikonnast, mujalt Eestist, välismaalt.\nSänna Kultuurimõis kuulub ühte võrgustikku koos Kultuuritehastega Polymer Tallinnas ja Noor-Eesti Loomekeskus Tartus.\n• Sänna Taevarada. http://kultuurimois.kultuuritehas.ee/taevarada.html : Sänna Taevarada on matkarada, kuhu on paigutatud päikesesüsteemi mudel mõõtkavas 1:1 miljard (1 mm = 1000 km või 1 m = 1 milj. km). Päike ja neli esimest planeeti paiknevad mõisa vahetus läheduses, järgmised planeedid asuvad Pärlijõe orus Sänna ja Hurda külade vahel. Matkarajal liikudes on võimalik saada aimu meie planeedi suurusest/väiksusest, valguse kiiruse suurusest/väiksusest, näha mateeria ja tühjuse vahekorda kosmoses, saada teaduslikku laadi infot planeetide ja Päikese kohta ning saada aimu Sänna piirkonna kultuuripärandist. Taevaraja juhendatud ekskursioonid ja õpitoad aitavad sügavamalt mõista meie kosmilise keskkonna olemust.\nLoe lisa : http://www.facebook.com/pages/S%C3%A4nna-Taevarada/199285060105683\n• Artur Adsoni lapsepõlvepaigad Võrumaal Rõuge ja Urvaste kihelkonnas\nArtur Adson (1889-1997) sündis Tartus, elas lapsepõlves mitmel pool Võrumaa sugulaste juures (Sänna koolimajas, Tsooru tuuleveskis, Sõmerpalu vesiveskis, Osula vesiveskis, Sänna vesiveskis, Võru linnas).\nAdson, A. Neli veskit. Väikelinna moosekant. Ise idas – silmad läänes. Tallinn, 2010. http://lib.werro.ee:8080/index.asp?action=102&tid=119114 , lk 323: Sellest väikesest ringkonnast [Sänna koolimaja ümbruses], vaevalt poole tosina talude piirkonnast, on tõusnud kirjamehi, või siis ütleme kogunimetusega literaate kui seeni: allakirjutanu – Sänna Trubaduur; siis Ploomipuude talust, varjunimega Elmo Ellor, külateatritükkide autor ja Võrumaal hästi tuntud mees; edasi Ala-Heedu Tedre tütrepoeg Endel Loide, sündinud Rätsep, suurte värssdraamade tundmatu autor; Kaugu-Jäneste sugukonnast kooliraamatute autor direktor Henno Jänes [...] ja eks Jakob Teder kui Võru Kreutzwaldi muuseumi juhataja ja seega kirjamehe maise pärandi valvaja kuulu ka siia. Ja loeme oma mesti ka Juhan Jaigi, kelle kätki kiikus vaid paari kilomeetri kaugusel Sänna mõisa peretares. Sünnilt võib teda lugeda küll mõisapoisiks, kuid kirjalaadilt kõige ehtsam maarahva liige.\nMuru, Toomas. Sänna mees Artur Adson : Järelsõna mälestusteraamatule Adson A. Neli veskit. Väikelinna moosekant. Ise idas – silmad läänes. Tallinn, 2010. http://lib.werro.ee:8080/index.asp?action=102&tid=119114 , lk 507 : Karl Arthur Adson sündis vallaslapsena Tartus, kus ta ema töötas majateenijana. Tollal valitsesid ühiskonnas vägagi karmid väärtushinnangud ja lapsega teenijatüdrukule vaadati päris viltu. Väike laps oleks olnud töökohas tüliks ja seetõttu viidi poiss Võrumaale Sänna kooliteenijast tädi kasvatada. [...]\nLapsepõlve Võrumaa olustik ja inimesed andsid Artur Adsoni isiksusele põhilaadi ja toetuspinna ning väga olulised väärtused said paika juba maast madalast. Ta kasvas tugevate patriarhaalsete traditsioonidega tädi perekonnas, mille „maavillane mentaliteet“ oli konservatiivne ja ka religioosne. Iga õiget inimest kaitses 19. sajandi lõpu Võrumaal veel kindel kord, mõistete püsivus ja seaduse varjavus. [...]\nAdsoni mälestusteraamatute leheküljed viivad meid tihti turvalisse aega, suure suguseltsi toimetamiste keskele, mille üle paistab hele päike ja mille tausta etendab ehe loodus. See on terviklik suletud maailm, mida ajaline vahemaa veel omakorda võimendab ja mälu retušeerib. Adsoni loomingu alustalaks on õigustatult peetud idülli, kus valitseb soe valgus ja pastelsed toonid ning mida läbib igatsev meeleliigutus. Iseloomulik on tema tähelepanek karjasepõlvest: „Lammastest tuli siiski see kasu, et nad arendasid oma süütuma olemisega minus õrnu tundeid, mis väga sobivad tulevasele luuletajale. Ja nende üpris armsad talled oma kepslemise ning poksimisega tegid mulle teatrit – mis jälle valmistas mind ette tulevaseks teatriarvustamiseks.“\nVõrumaasse juurdumist kinnistab ja toidab võru keel, mille tähendus ja kasutamisulatus oli tollal hoopis suurem. Võru murre on Adsoni tegelik emakeel, kodupaiga keelele toetumine on nagu „palla käe maaühendus“ ja „maale sala tenujutt“ – maa annab jõudu. Asi ei ole mitte murdepärases arhailises stilisatsioonis, vaid selles, et keele kõla, sõnavara ja grammatiline struktuur loob kõneleja identiteedi. Sänna Trubaduur kirjutas kõik oma üheksa luulekogu murdes, sest just see pani ta sule jooksma, võimaldas loomulikult väljenduda. [...] 25. septembril 1917 toimus Estonias Siuru kõige tuntum kirjandusõhtu, kus Adson kandis ette oma programmilise murdekeelse pöördumise „Proloog“, mis autori enda üllatuseks väga soojalt vastu võeti.\n[…Ah, linnada ja kihuta, et oimo tuikva:\niks raamat raamatulle järgi, mano –\ntuust huulmada, kas aava rahva suikma,\nvai sajatama – niida palap jano…\n…om himo laulda tuust, mis süä lõi –\n„Siin saisami nink tõistviisi ei või!“…\n…Nüüd lindami, kõik meele´ kütten,\nke noore, siivolise´, tulgu üten!\nAdson, A. Väike luuleraamat. Tallinn, 1990, lk 19-23]\nVaevalt mõjuks tänapäeval selline murdekeele kasutamine sama võimsalt, tollal aga kõneldi ja mõsteti veel võru keelt ka suures linnas. Igatahes näitas Adson, et kuulub täisväärtusliku loomeinimesena Siuru ridadesse. Ta oli eesti kirjanduses esimene, kes nii järjepidevalt murdeluulet viljeles. Hendrik Adamson ja tema Mulgimaa tulid paar aastat hiljem. [...]\nAdsoni luule- ja mälestusteraamatute vahel on tihe seos, need moodustavad teineteisesse pööratud tervikpildi. Tõsisemal huvilisel oleks mõistlik lugeda tema värsiraamatuid ja memuaare kõrvuti, sest siis võib märgata, kui üksüheselt luulekujutis ja mälus settinu kattub. Sündmuste kude ja isikud on enamasti reaalsed, elus kunagi kogetud ja kohatud. Kirjakeelsed mälestused on kommentaar murdekeelsele luulele. Veelgi enam, neid võiks võtta kui rännakut värsiloome tagamaadele, võimalust näha kõike seda, mis on jäänud ridade vahele.\nLk 145-169 Arthur: Tema luule eeskujuks polnud mitte kohalik, vaid pigem tartumurdeline lauluraamatute keel, mis riimisunduse tõttu vahel lausa kirjakeeleks üle läheb. [...] See hoidev soojus, leebus ja maavillasus, mille pärast kyynikud Adsonit kyll palju pilganud ja karikatuuridele kägardanud, on midagi haruldast ja siinsele rahvale väga omast. Selle jälg on ka kohalikus murdes, juttu pudenevate deminutiivide hellitlevas rohkuses. Ja see tipneb jäägitus, ennastohverdavas ja toetavas kiindumuses, millega Adson ymbritses eeti luule kaanetydrukut Marie Underit.\nAdson, A. Neli veskit. Väikelinna moosekant. Ise idas – silmad läänes. Tallinn, 2010. http://lib.werro.ee:8080/index.asp?action=102&tid=119114 , lk 8 : Sinna turvalisse aega, ta lahedaile rahumaadele ning heledaisse paikadesse seadis saatus mu lapsepõlve ja poisikese-ea mängurikkaimad ning huvipakkuvaimad päevad. Nois paikades viibisin ma suveti ja mulle on jäänud neist mälestus nagu igavesest suvest. Ja nad kumendavad mulle veetlevaina veel seetõttu, et viibisin seal külalisena.\nPäriskodu mul ei olnud, viibisin ikka kellegi juures, kuid mainitud ja allpool kirjeldatavate paikade näol tasus saatus mulle heldesti mu kodutuse eest. Neli veskit oli mu toonaste erakordsemate päevade asualadeks. [...] Selle kadunud maailma esiletoomisega võidan ma ta viivuks elule tagasi.\nLk. 147: Ei ole ma ses mälestusteraamatus esitanud suuri sündmusi, tähtsaid isikuid ega laiu panoraame. Nii mõnigi raamatu käestpanija ütleb ehk: hulk üksikasju, kitsad piirid, väik-elu virvendused, vaikeluline seisak. Olgu. Kuid see kitsus on ühtlasi soojus, vaik-elu tähendab rahu, väik-elu kätkeb muretust ja üksikasjad – need teevad elu koduseks. [...] Nii suured-tähtsad kui ka igapäevased inimesed – nad kõik on elanikud maa peal. Neid õpitakse hindama seda rohkem, mida hõredamaks jääb ümbrus kaasaegsetest.\nLk 126 [Sänna vanakoolitare]: Sänna ju mu vana kodupaik, st peaaegu nagu päriskodupaik. Kõige varajasemad mälestused on mul siit, vanakoolitarest. Sänna veski läheduses seisis too madal kivikatusega, esiküljega sireleisse uppunud hoonekene. Selles sain ma tunda oma tädi Rosi esimest emaarmu. [...] Majas oli väike köök ja paar kambrikest. Uskumatu, et sinna kord terve kool oli mahtunud. [...] Minu aegu mahtus sinna koolitarre nii palju kooli, et olin seal ainsaks õpilaseks. Mu tädi, ta kaks tütart ja vahel veel mõni juhuslik kohalviibija õpetasid ja kasisid mind jõudu- ja tarvidustmööda ... See eelkoolikene läbi, siirutati mind Tartu „pudrukooli“, kus käisin viiendast eluaastast peale kuni kaheksa läbi. Too läbi tehtud, toodi mind jälle lõunasse, siis aga juba Vastse-koolitarre, kuhu tädi oli ümber asunud koolmeistri majapidajannaks. Ses majas vallakool põhjalikult läbi tehtud, astusin teatavasti Võru linnakooli.\nLk 331 [Sänna vastse-koolitare]: Kogu me kolmetalvine koolisolu ja õppimine, ajaviitmine ja magamine toimus kõik ühes ja samas klassiruumis ja üheainsa koolmeistri all. Ukse juurest viis otse nagu hea ja kurja vahetegemise tee suure kaarakna alla, kus asus poodium koolmeistri lauaga ning Rõuge meistri Kriisa tehtud väike orel. Vasakut kätt istusid oma pikis pinkides tüdrukud, paremat – poisid; selle erinevusega, et poiste pikad pingid olid läbiselt täis täkitud.\nLk 129 Elamisepoolel vurises ilmast-ilma õmblusmasin, saadetuna täditütarde lakkamatust laulust. Laud oli täis šnitte ja külanaiste pooleliolevaid vallalisi ning ligipiha-jakke ja tädi ühes tütardega aina töötasid.\nLk 322 Kirikulisi vahtisin ma meie trepilt iga pühapäev. [...] Kui jalakäijad läinud, hakkas voorima hobusõidukeid. Ikka ühes suunas, ikka kuralt heale. Mitte kunagi ei liikunud keegi vastupidi. Kõik meie kandi vallad toimetasid üksmeeles tõttamist Rõuge kirikusse. See lõi Rõuge ümber niisuguse kujutluse, et see on tähtsaim koht üle laiade alade.\nPettai, K. Meenutavad Artur Adson ja Juhan Jaik (mälestusi Sännä koolist). Sännä album III. Sännä 2000. http://lib.werro.ee:8080/index.asp?action=102&tid=30166 , lk 26-27 :\nOma õppimist Sänna koolis 1908.-1909. aasta talvel on kirjanik Juhan Jaik aga meenutanud nii: „Kui saatus minu kolmekuiselt Sänna mõisast ära viis, siis ta pärast vist leidis, et ei toiminud õigesti. Arvas, et minusugune vajab rohkem Sänna kosutavat õhku. Ning siis ta korraldas asja nii, et sain üheks talveks jälle oma sünnipaiga elanikuks. Minust sai Sänna vallakooli õpilane. Sellest koolitalvest kujunes aeg, mis on jätnud väga palju ilusaid mälestusi. Olin üks neist, kellele õpetaja Jaan Küünal õpetas piiblisalme ja koraale ja kui aega sai, siis vahel natuke muud kah. Olin enne käinud juba talve Lepistus ministeeriumi-koolis, kus seda usuasja oli ainult üks raasuke selle kõrval, millega kostitati Sänna koolis. Mina ise arvasin, et see asjaolu on tingitud sellest, et Sänna on Rõuge kirikule lähemal. Seega ka kiriku asjad rohkem esiplaanil. [...] Külmadel päevadel jäid paljud ööbima kooli juurde, ning siis käis igal õhtul suur tantsupidu. Pidu jätkus veel pärastki, sest poiste ja tütarlaste magamistoad olid kõrvuti. Mõnikord läks kära nii suureks, et maja värises käes. Tegin need käigud vahvasti kaasa. [...] Kevadel, kui säält koolist lahkusin, kirjutasin oma nime pööningule viiva trepi alla.“\nKultuurimälestiste riiklik register : Sänna külakooli hoone. http://register.muinas.ee/?menuID=monument&action=view&id=5728 : Sännas on antud kooliharidust alates 1735. a. Karaskil valminud koolimaja oli Võrumaal üks esimesi spetsiaalselt koolimajaks ehitatud hooneid. Selle koolimaja viimane säilinud osa lammutati 1960. aastal, kuid elab siiski edasi samas asuvas talunimes Vana-Koolitare. Praegune, alates 1970. aastast kasutamata seisev koolimaja valmis 1875. a.\nTsooru tuuleveski. http://tsoorukant.planet.ee/kylaleht/kylaleht_48.pdf : Tsooru tuuleveski on rohkem kui sada aastat vana. Enne sõda tehtud pildil on selgesti näha, et tuuleveski müüride ümber oli teise korruse kõrgusel puust galerii. Sealt oli hea vaade ümbrusele, polnud ju sel ajal maastik võsastunud nagu praegu. Muidugi polnud see laudpõrand tehtud ilusa vaate nautimiseks, vaid viljakottide mugavamaks veskisse toimetamiseks. Tsooru tuuleveski parimad aastad olid siis, kui möldriametit pidas Constantin Rudolf-Villem Adson, kes oli kirjanik Artur Adsoni onu.\nAdson, A. Neli veskit. Väikelinna moosekant. Ise idas – silmad läänes. Tallinn, 2010. http://lib.werro.ee:8080/index.asp?action=102&tid=119114 , lk 11: Tsooru tuuleveski asus seal, kus maapind oma Sänna mõisa lähedalt saanud kõrgenduse äkitselt kaotab ja langeb Tsooru mõisa lohukatlasse. See kahe mõisa vaheline lausik männimetsaga kaetud kõrgend on andnud omal ajal nime tervele väikesele Kõrgepalu vallale ühes mõisaga. Nüüd peab ta aga korraga lõppema. Enne põhjaminekut teeb see pind veel viimasel katse tõusta ülespoole, võtab kukile suure tuuleveski, et taevas paremini näeks, mis saatuslikku siin kohe sünnib, ja alistub siis. Meeleheites viib ta ägeda kukkumisega ka maantee alla [...] Toona sai sealt veskigaleriilt ainult vaadatud, nüüd tean ma peaaegu igasse sealtvaadatud suunda midagi sisse mõtelda ja mälestada, sest peaaegu igas suunas võis leida tükikese minu enese sisaldumist või ka õigegi palju mu hõimude olemist. [...] Tsooru mõisa tiigi ääres asus kord väike aednikumaja. Sinna olin ma kunagi – kodutu lapsena – mõneks ajaks hoole alla antud [...] Üle tiigi, mõisahäärberipoolsel kaldal seisab kivist sepikoda. See peaks praegugi helisid täis olema, sest sepa korteris olevat kord sündinud Tsooru pasunakoor. [...] See olnud üks esimesi Eestis ja kõige esimene Võrumaal. Tolles kooris on mänginud minu vanaisa, minu ristiisa, selle isa, minu onu ja mõni teinegi sugulane. [...] Mõisahäärberis on teeninud minu vanaisa ja samas abiellunud ning laulatatud. Ja mõisas on mu vanaisa ka mõisakohtu ja valla vaestekassa kirjutaja ametit pidanud.\nEdasi paistab versta-paari tagant Lalli koolimaja ühes taluga, kus sündis mu ema ja neli temast vanemat venda-õde. Edasi Hirremetsa suurtalu, kus valitses mu suguseltsi üks haru. Veel paremale ja kümne versta taha – seal on Sänna mõis, kus mu ema saksu oli teeninud. Ja edasi, kuid verstade poolest lähemal – Kõrgepalu mõis, kus mu ema kammerneitsi ametit oli õppinud.\nAdson, A. Kui Tsooru mehed laulupeol käisid / Adson, A. Kadunud maailm. Toronto, 1954. http://lib.werro.ee:8080/index.asp?action=102&tid=1474 , lk 99-112 :\nErgas vaim ja hea patrioot nagu seda kadunud Juhan Jaik, meie fantaasiarikas Tsoorust pärit kirjanik oli, armastas ja oskas ta jälgida meie isade ja vanaisade elusündmusi ning inimtüüpe ja võis alati su kodukihelkonnast midagi head, kena või erilist pajatada. Ta tõi sellest kõigest oma teenistusvalmis mälus häid annakuid pagulusse kaasa. […] Mul oli hea tunne viia kõnelused koduradadele Võrumaal. Just kui ukse oleks Juhan mulle sinna avanud. Kuna meil oli ettevalmistusel eesti laulupidu Stokholmis, siis tõi Jaik tolleks puhuks oma mäluvarakambrist välja ilusa ning elava pildi sellest, kuidas Tsooru pasunakoor, kuhu kuulus kord ka mu vanaisa, esimesele laulupeole sõitis. Sellest pajatas ta 1939. aastal Sänna mõisas ühel pidulikul päeval oma kõnes, ise healmeelel näost muheledes, ja avaldas oma teatmed siin paguluses. Seda jutustust on kahju jätta unustusse ja nii olgu see siin ära toodud.\n„[…] Orkester asus teele kahel kahehobuse-plaanvankril, millel kokku istunud 12 peotegelast. Mõisa poolt antud kaasa õlled, viinad ja nädala toidumoon, peale selle olid kaasas paruni soovituskirjad kõigisse teeäärsetesse mõisadesse iga vajaduse puhuks. Esimene peatus tehti Võru turul, kus pandi pillid hüüdma. Mängiti koraale ja see tõmmanud palju linnarahvast kokku, sest muusikahelid olid tookord harulduseks isegi väikelinnades. Järgmised peatused muusikaga peetud Põlva ja Kambja kiriku ees, kuhu pillihääled lähedusest rahvast kokku tõmmanud vaatama, kuidas moosekandid Tartu laulupeole sõidavad. Nii polnud see sõitmine mitte tavaline linna poole rühkimine, vaid omamoodi propagandasõit, et ka maakohtades laulupeo elevust luua.\nPasunakoore oli esimesel laulupeol kokku neli ja Tsooru oma oli ainuke Võrumaalt. Vanad pilliveteranid meenutasid uhkusega, kuidas […] nad Jannseni pool kodus käinud. Ka Koidulat olid nad näinud ja mul on veel kõrvus, kuidas Hans Hain seda kokkupuutumist või nägemist iseloomustas: „Küll tuu Koidula om illus inemine, tuuperäst vast timä lauluki omma nii ilusa.“\n[…] Tagasisõit laulupeolt olnud hoopis „ilmalikum“. Peatuti jälle kirikute juures ja lasti pasunatel kõlada, aga peale selle olid mehed kutsutud mitme mõisaomaniku poole oma kunsti näitama. Käidudki mitmes mõisas sees oma repertuaari esitamas. Olnud ka kõikides teeäärsetes kõrtsides prii söömine-joomine […] Suurem osa rahvast kuulis esimest korda vaskpillide mängu, millest siis ka tulnud, et lapsed […] harilikult jooksu pistnud, vanemad inimesed kahvatanud näost ja võbistanud põlvi ja kelle hobused olnud kartlikud, sõitnud ka ettevaatuse pärast minema.\nNiiviisi valgus osake suurest laulupeost üsna aeglaselt Tartust Võru poole. Võrus endas oli laulupeolisi juba oodatud, ja kui kiriku ees hakkas kostma tagasijõudnud pillimeeste mäng, jooksnud pool linna kokku. Teiste hulgas tulnud ka Lauluisa Kreutzwald laulupeo uudiseid ja muljeid kuulama. Kuulsin seda räägitavat, kuid Kreutzwald oma kirjas Koidulale ei maini pillimehi laulupeouudiste toojana. Võimalik, et mehed momendil ei vastanud Lauluisa karskusenõuetele.\nSiis viimane sõidujärk koju ja möödas olidki peopäevad, milledest meestel jatkus rääkida kuni uue kogunemiseni Elüüsiumi väljadel.“\nSellega lõppes Juhan Jaigi tiivustatud jutt.\nKultuurimälestiste riiklik register : Tsooru mõisa tuuleveski. http://register.muinas.ee/?menuID=monument&action=view&id=14058\nAdson, A. Neli veskit. Väikelinna moosekant. Ise idas – silmad läänes. Tallinn, 2010. http://lib.werro.ee:8080/index.asp?action=102&tid=119114, lk 66:\n[Sõmerpalu vesi]veski paiknes Püha Võhandu jõe vasakul kaldal kõrge mäejärsaku varjus, ja oli omaette maailm [...] Veski asukoht oli valitud haruldaselt sobilik. [...] Suurest posti- ja mõisamaanteest asus veski ainult kiviviske kaugusel. Nii lähedale sõitis suur tee tema ette, andis siis nagu lahke käeulatamisena enesest välja lühikese harutee veskile juurdepääsuks ja käänas ise aupaklikult kõrvale, mõisa poole [...] Nüüd siis embas jäsk kallak peaaegu poolringikujuliselt veskit paremalt poolt, kaitstes teda tuulte eest, andis kogu asundusele varjuloleku tunde ja kupatas ühtlasi tagaõue alla parajasse paika palke, otse saelõikusse viiva raudteekese otsa.\nLk 68: Sõmerpalu veski olnud laias ümbruskonnas väga otsitav: siin tehtud nii peent püüli, et selle jahvatamise järjekorraks tulnud vahel kuni kolm kuud ette sisse kirjutada. Aga peamine tõmbavus olnud siin möldri läbine ausus. [...] See mölder oli minu ristiisa ja ühtlasi minu ema tädipoeg Karl Maltenek.\nLk 111: Osula vesiveskile oli kolinud mu onu [Constantin Adson] Tsoorust. See veski asub Võhandu jõel, paar-kolm versta Sõmerpalu veskist üleval. [...] Suur kahekordne puust veskihoone asetses omaenda tee ääres, mis hargnes siia lähimast maanteest. Maja trepilt avanes lahke vaade kaugele üle jõekäärude ja lõppes vasakpoolsel kaunil kõrgendikul. Paremat kätt andis aga vahtida viljapõlde ja taluelamuid. Lähemad silmaeelsed hooned majatrepilt vaadatuna olid pood ning apteek – ja üks mahajäetud kõrts. [...] Lisaks veel, natuke vasemal, hea kiviviske kaugusel suviselt tühi koolimaja oma pikas uinakus. Ja teiselpool veskit mõne vajamaa tagant kerkiv kõrgmets – seegi suurendas ümbruse rahu.\nLk 124. Veskikene püüdis küll, mis jaksas, aga kolme lapse linnaskoolitamist ta pikemat aega ei jaksanud. Onu kolis Osulast ära [Sänna veskisse].\nLk 125 : Sänna vesiveskisse sai Võrust 21 versta ehk 22 ja pool kilomeetrit. Seda maad olen käinud [Võru linnakoolis õppides] palju kordi oma jalgel. [...] Samme tuli versta peale oma 1200. [...] Vara üles, kopikane sarvesai püksitaskusse, jalad selga ja Sänna poole. Linna piiril saapad maha ja edasi nagu vaene-hoolas kirikuline: jalatsid käeotsas, kehas rutt ja silmis igatsus. Miks need silmad siis ei pidanud igatsema, kui sihtkohal seisis üks suur kõrge ning lai valge hoone. [...] Ta asus just Pärlijõe ürgoru sel kohal, kus oru kõrged kaldad üle mõne aja üksteisele jälle lähemale on nihkunud, jättes eneste vahele parajasti niipalju lahedat maad, et veski seal end mugavasti tunda võib: tare saab kätte päikesevalguse ning ühtlasi tõhusa tuulevarju. Ja kaugvaadete harrastaja ei tarvitse muud, kui tõusta mööda mahedat ning munataolist mäge üles, mis oma alguse võtab siitsamast veski õunaaia kõrvalt, ja tunda end viivuks silmakuningana. Hoone tuli maanteele kõrge treppehituse kaudu ja teispool teed virvendasid päikesekiired liivapõhjalises jõekäärukeses. Kaugem majaesine oli üksainus roheline muruheinamaa, mida jõgi igal kevadel üle ujutas. Selle tagant tervitas hoonet jubeäkiline Ihandukalda hele järsak. Selle all tegi Pärlijõgi niisuguse toreda kauge kaare veski ette, mis tundus nagu suur aupakkumise liigutus.\nKultuurimälestiste riiklik register : Sänna mäeveski : http://register.muinas.ee/?menuID=monument&action=view&id=14091\nArtur Adson Võrumaa Keskraamatukogu e-ektronkataloogis RIKSWEB : http://lib.werro.ee:8080/index.asp?action=300 autoriotsing, märksõnaotsing : Adson, Artur\nEesti kirjanduslugu tekstides 1924-25 (ERNI) : Artur Adson : http://www.kirmus.ee/erni/autor/index.html\n• Räestu talu, kohtumine Lauri Sommeriga\nSommeri Lauri. Latsõpõli Sännäh. – Peko Helü, 2006, nr 1, lk 22-24; nr 2, lk 28-30 : ...Mino elo om ar´ määränü´ kats paika – edimält, Viländi küle alonõ Jämmejala uma aia ni pargiga. Sääl ma elli neli edimäst eloaastakka. Ja tõsõs, Võromainõ Sännä, koh olli latsõpõlvõh 70ndite lõpu ni 80ndite suvõ´ ni mõnõ´ koolivaheao´ ni nädälivahetusõ´ muiel kuil.\nLõuna-Eesti ilmaga isk minno kokko võrokõsõst imä Leeni ni timä hõim. Mu imä esä nimi om Teodor (vai Höödor) Rehe ja vanaimä uma oll Praskovja vai Patsi. [...] Nä lätsi´ paari Setomaal 1934. aastagal. 1938 ost Eesti Kaitsõjõudõ Lõunalaagri vanavanõbidõ külä maa´ ar´. [...] Uus talokotus löüti nii kavvõst kui Võromaa keskelt Sännäst. Ku müük tetti, suuv Räestu (Räästo) Hansu talo ülestehitäjä, inniskine peremiis Samarüütel näile kõikõ hüäd ni ütel, et tah om sääne kotus, koh inemise´elässe kavva. [...] Mi talo om õigõlõ Võro-Mõnistõ tii päält paar kilomeetrit mõtsa sisse sõita Viru küläh. [...] Vana kumbõ perrä istutõdi mullõ sinnä´sausanna lähkühe ka hingepuu – tamm. [...]\n...Viirdüväl päiväl oll aiga valgusta´ puid ni maasigapindrit aiah, minol oll aiga kuuri pääle kardohkakastõst ni kotõst tett pikutamiskotsi pääl „Pikrit“ lukõ´, lauda iih vai puukuuri man esihindägä sulgpalli mängi, lüvveh palli kaldu eterniitkatussõ pääle ni lastõh tuul ala´tagasi sahisõda´. Võisõ ka mäekülgi päält kruusi sisse ni kõrsi otsa mõtsmaaskit korjada ni näid tarõh tsukru ja piimäga süvvä´. Võisõ mõskmiskivi pääl istõh ni jalgo mõstõh kaia´, mis sünnüs. Säändse´ raholidsõ´ kaitstoolõki tundõ´ saaki-i meelest minnä´. [...] Latsõpõlvõ suurõmba esi ette võetu´ reisu´ olli´rattaga Ala-Sännähe posti perrä ja vaest ka poodi mano.\n... Sännä uma õhostiguga luu müstilidsi vai tõispuulsit kujotuisi. Sääl kuuldas õks aig-aolt seletämäldä helüsid vai kopsmisi. Unu surma aigu linnanu üükull aiasaibahe. Värmilidse´ kujotusõ´, täüdeminevä´ unõ´ ni arńägemise´ olli´ tutva´ mõlõbalõ mu vanavanõbalõ´. Kui kiräsõnast rüüpmit otsi, sis löüd noid muidoki umakandimehe Jaigi juttõst.\nLatsõpõlvõ saaki-i ar´kirota´, tah lõpõssõ´kõgõst njoo´ mälehtüse´... et ummamuudu jakkuda lugõja pää siseh.\nMa ei kuulu tänaste setode hulka. Seal on oma lahedus ja jändamine ning mängud, mida mina kaasa ei tee. Aga selle mineviku kuma aitab mindki, kui olen nagu poollahustunud seto saareke siin võro meres. Maastiku järgi võroke kyll, aga meele poolest ikkagi mujalt. [...]\n[Adsoni ja Jaigi] saatuseks oli siit lahkuda, võttes "võro varanduse" enda sees kaasa. Minu oma oli tulla ja seda siit otsida. Mu tee on läinud näiliselt neile vastassuunas - alul käid suvitamas, siis oled ära sõjaväes ja mõne aja pärast pakub Vanaisa Sulle talu. Natuke isegi ehmud sellest. Õpid, aga ei unusta. Lähed siit vahivara bussi peale suurkooli loengusse, hakkad aina rohkem käima, kuni oled koha peal. Eks see ole vajadus, mis elu jooksul selgeks saab.\nSommer, Lauri. K. L. ja N. Räestu, 2008. http://lib.werro.ee:8080/index.asp?action=102&tid=106847 :\nMagasin flöödisalus, kõrvaklapid peas\nja väljas vihm nuttis tagasi mu lapsepõlve,\npuud trügisid valguse eest ära,\nkasemahl voolas ja uputas purjus punasipelgaid,\nyha järgmised sõbrad ja tydrukud,\nkellest mõelnud liigpalju,\najupyynised ja õnnestav tarkus tahtmatult segi,\nLäbi kirsipuuvaigu päiksesse\nikka oli too kollane õhtu\nkui kuuri peal lugesin „Pikreid“,\nkui jalad olid märjad metsaveerest tulles\nja kõrred täis lükitud maasikaid,\nikka tulin vaiksesse kööki\nja panin need suhkrupiima sisse ujuma,\nikka rõõm sellest heast, mida kaugelt toomas käidud,\nJa see, mida ytles päike,\nkui ta läks vaikusse looja, selle laad\non sama nyydki, kui ärkan\nväändund ja mõlkis unistuste keskele\nja näen ehakumas tooli laugjalt kaarduvat varju\nMagasin yksinda metsatalus.\nVahel ikka kõhelen, kui öövaikusse\nilmuvad seletamatud hääled,\nakustilised torked ja võbinad.\nSelle alustas surnu koputus lapsepõlves.\nHirm millegi ees, mille teadet ei taipa, mis\non sygavamal, kui\npraegu ulatun, suigatus.\nNägin unes, et keegi tahtis tulla majja, ei teadnud, kes.\nKolistasin ja karjusin ning iga hääl\nkajas väljast veidra toonimuutusega vastu.\nTundsin, et ust surutakse lahti,\nhirmust lämbudes korisesin:\n„Ma olen Su sõber,“ vastas keegi.\nLykkasin ukse avali\nja haarasin pimeduses\nyhe varikuju ymbert kinni,\net ta ei lahustuks ega aheldaks mind,\net olin kohtunud oma avastamata\nkallistand hirmude allikat.\nKui pika ringi pealt\nykskord mäeküljele ilmub\non lavka see, mis kyla veel kokku toob.\nKõik uudised jõuavad peatusse\nvanadel jalgrattakäuladel, karkudel või\nja vähe on sellist murret ja nii tervet nalja\nkui nende suudel.\nmahub korraga 6-7 inemist,\nkes seal mõtlikult uurivad\nmida võtta kaasa poole nädala jaoks.\nKassamammi mustvalge kass\nja soovitab poolihääli yht-teist, mis värske.\nJuhi ronk kõõlub armatuurlaual\nja lööb kokku nende elubilansi –\nkellel veel palju talvesid tulla\ntuisuse teega, koeri käänule ootama jättes,\nkellel see viimane kevad komberdada\nenne tagatoa voodit (või vanadekodu\nsest mõnel ei olegi omakseid)\nja kõigile kirstu.\nERR : Arhiiv : Lauri Sommer : Lõuna-Eesti lapsepõlv : Sännä. 17.05.2006 http://arhiiv.err.ee/vaata/lauri-sommer-louna-eesti-lapsepolv-sanna Arhiivi kasutajaks registreerumiseks on vajalik ID-kaardi või Mobiil-ID olemasolu. Peale esmakordset sisselogimist ID-kaardi või Mobiil-ID abil on võimalik Digiarhiivis ennast edaspidi tuvastada ka e-posti aadressi ja parooli abil. Parooli saamiseks tuleb avalehe ülal parempoolses servas oma nime peale klõpsata ja täita väljad.\nLauri Sommer Võrumaa Keskraamatukogu e-ektronkataloogis RIKSWEB : http://lib.werro.ee:8080/index.asp?action=300 autoriotsing, märksõnaotsing : Sommer, Lauri\n• Enn Vaino ja Varstu. Enn Vaino (1939) on sündinud Tartus, üles kasvanud Otepääl ja Tõhelas (Pärnumaal). Pärast 7-kl kooli lõpetamist läks õppima Varstu Keskkooli. Kooliaastad Varstus on kirja pandud mälestusteraamatusse Vaino, E. Raketigarnison 1. Tallinn, 1998. 394 lk. http://lib.werro.ee:8080/index.asp?action=102&tid=13236\n• Tee Sännast Krabile viib läbi Olavi Ruitlase metsavennadraama „Volli“ tegevuspaikade\nValper, V. Ruitlasõ Olavi: «Volli» hirmsa as'a omma tõtõstõ sündünü! Uma Leht, 2004, 3. aug. http://www.umaleht.ee/index.php?leht=209&keel=6 : Taa om perekonnatükk', vanaesäst ja tä elust ja miä Varstu vallan 1940.-1950. aastagil juhtu. Algusõn olõ es nigu määnestki ideed, a tull' vällä, et üts' mu sugulaisi om kogunu mu vanaesä Volli kottalõ matõrjaali. Sääne avvukartust herätäv 10 tsendimiitre paksunõ virn KGB toimikit, ülekullõmiisi, lahutusaktõ ja muud säänest. Ja ku lehitsemä naksi, sis löüdse, et mul sääl midägi tetä ei olõki, lugu om olõman ja väega hää lugu. [...] Kõik' ei saaki olla täpselt elust, seo om ilukirändüs. A põhisündmüse omma periselt olnu ja nuu hirmsa as'a, miä sääl seen omma. [...] Tuu tegevüs käve sääl Varstu, Krabi, Matsi, Mõtstaga vaihõl. Pähni mõtsan vanaesä surma saigi.\nVõrumaa Keskraamatukogu : RIKSWEB : Ruitlane, O. Volli. http://lib.werro.ee:8080/index.asp?action=102&tid=116131\nVõru Linnateater : lavastused : Volli. http://www.vorulinnateater.com/lavastused/volli/\n• Rein Põdra lapsepõlve Krabi-aastad\nPalli, I. Rein tagurpidi N-ga. Maaleht, 2007, 10. mai. http://paber.maaleht.ee/?page=&grupp=artikkel&artikkel=8478: Rein oli pärast isa Jaani surma 1950. aastal lelle juures Krabil Tikutaja talus kasulapseks. Lelle peres lapsi polnud. “Nelja aasta pärast elu neile lapse siiski kinkis, siis oli aga ka minu ema parema järje peale saanud ning võttis mu tagasi. Siis elasime me juba Mõnistes vanaema juures. Sealt käisin kuni VII klassini Saru koolis.\n[...] Aasta enne minu kooliminekut Krabil oli Siska-nimeline õpetaja seal otse laste silme all ära uppunud. Oli kehalise kasvatuse õpetaja, julge ja hakkaja mees, kes ujus väga hästi. See koht oli tähistatud puust mälestusmärgiga. Pärast seda pole ma kunagi püüdnud selles järves ujumas käia. Selle juhtumi põhjal olen kirjutanud jutu “Sügavik”.”\n„Minu kirjanduslikud kujud on valdavas enamikus kujutluslikud. [...] Raskem on ligidalseisjatega, kes arvavad väljamõelduski juhtunud ära tundvat. Imelik, ka prototüübid hakkavad seepeale uskuma, et üks või teine sündmus aset leidis. Lõpuks ei ole kirjutajagi enam endas kindel. [...] Ometi, ma pole oma lähedastelt kunagi spetsiaalselt uurinud, kuidas üks või teine lugu täpselt oli, rääkimata tunnetest.“\nRein Põdra omaeluloolise taustaga romaanisarjas on Krabi-aastad andnud pikemalt ainet romaanile Põder, R. Hilised astrid. Tallinn, 1984. http://lib.werro.ee:8080/index.asp?action=102&tid=58712\nVõrumaa Keskraamatukogu : Võrumaa lastekirjanikud : Rein Põder. http://lib.werro.ee/index.php/rein-poder.html\nRein Põder Võrumaa Keskraamatukogu elektronkataloogis RIKSWEB : http://lib.werro.ee:8080/index.asp?action=300 autoriotsing, märksõnaotsing : Põder, Rein\n• Krabi veski – Julius Ungru lapsepõlvekodu\nJulius Ungru mälestusteraamatutest Minu lapsepõlve Paganamaa. Tallinn, 1987. http://lib.werro.ee:8080/index.asp?action=102&tid=56688 ja Paganamaa mehe mälestusi. Võru, 1996. http://lib.werro.ee:8080/index.asp?action=102&tid=5063 :\n...Meie pere elas Viitinas Pärlijõe ääres Korgeperve kandikohas. [...] Krabi mõisnik August Hammer otsis meistrimeest, kes jahvataks veskis vilja ja teeks puutöökojas vankreid ning regesid. Isa oskas möldri- ja puutööd. Koliti Krabile [Kolga karjamõisa moonamajja]. 1910. a 15. märtsi ööl oli suurvesi Krabi Veskiojal nii suur, et viis Kolga sillal palgid pealt ära. Paigale jäid ainult talad. Minu isa jalg otsis sellel ööl külmas vees neid talasid, kui ta läks Löhtsusse ämmaemanda järele, kes aitaks minul ilmale tulla.\n...Kolisime Kolga moonamajast Krabi veski juurde. Veski ja piiritusevabrik olid ühe katuse all. Majal olid kõrged maakivist seinad. Meie tuba asus teisel korrusel. Akna all lainetas Veskijärv.\n...Koolimajas sees polnud ma veel käinud. Vanemad inimesed rääkisid, et vits teeb lapse targaks. Arvasin, et vitsad ripuvad koolimaja seinal. Koolmeister annab nendega lastele vitsa. Nii tehaksegi lapsi targaks. Läksin alati koolimajast suure kaarega mööda.\n...Krabi mõisa maad jaotati kruntideks ja anti peredele. Meie isa sai krundi Lutsuhända [...] Meie kolmas kodu Krabil oli Lambri silla juures. Siin oli [Eesti-Läti] piiripunkt.\nVõrumaa Keskraamatukogu : Võrumaa lastekirjanikud : Julius Ungru. http://lib.werro.ee/index.php/julius-ungru.html\nJulius Ungru Võrumaa Keskraamatukogu elektronkataloogis RIKSWEB : http://lib.werro.ee:8080/index.asp?action=300 autoriotsing, märksõnaotsing : Ungru, Julius\n• Saarlase küla kaudu (Kauksi Ülle lapsepõlvekodu) Viitinasse\nKauksi Ülle. Vanaimä helde, lahkõ : [lapsepõlvest Saarlase külas, Palu talus] / Vanaemade lood. Tallinn, 2007. http://lib.werro.ee:8080/index.asp?action=102&tid=101958 ;\nKauksi Ülle. Vanaimä helde, lahkõ : [lapsepõlvest Saarlase külas, Palu talus] / Saarlase küla läbi sajandite. Austus, ajalugu, pärandkultuur, inimesed. Saarlase, 2011. Võrguteavik. http://issuu.com/martinmark/docs/saarlase-ajalugu , lk 157-161 :\n...Tuukõrd oll illos latsõpõli mäekünkide, hainamaalilli, hainateo, lilliaia, marjamõtsu, jõõtsuklustõ, ja küläpidodõga. Vanaimä om väega armastõt ja avvustõt inemine. [...] Latsõpõli oll mul sääne, et õigõt murdõikagi es olõ. Es olõ kellegagi tüllü kisku. Mina ütli, et lää pidolõ, mamma et mis kell tulõt. Mina et kell viis hummogu, mamma et hää külh. Ja sis pidi kell viis kotoh ka olõma. Sõnna pidi pidämä. Vanaimä võtsõ mu käest ausõna, et teku ma mis ma tii, ärku inne proosat kirotagu. Avaldi edimädse novelli küläelost, miä pahand nii naabrid, et nuuq mammalõ traktoriga kartulivirksid es ajaq...\nKauksi Ülle Võrumaa Keskraamatukogu elektronkataloogis RIKSWEB : http://lib.werro.ee:8080/index.asp?action=300 autoriotsing, märksõnaotsing : Kauksi Ülle\nVõrumaa Keskraamatukogu : Võrumaa lastekirjanikud : Kauksi Ülle. http://lib.werro.ee/index.php/kauksi-uelle.html\n• Viitina mõis. Mõisaproua Barbara Juliane von Krüdener ja Kauksi Ülle/Sven Kivisildniku näidend „Tandsja pühälik“\nEesti mõisaportaal : Viitina mõis. http://www.mois.ee/voru/viitina.shtml : Viitina mõisat (saksa k Kosse) on esmamainitud 1542. aastal. Alates 16. sajandi lõpust kuni 1782. aastani kuulus mõis von Vietinghoffidele, kust tuleneb ka mõisa eestikeelne nimi. [...] Mõisa 1896. aastal valminud peahoone on kahekorruseline historitsistlik kiviehitis, mille esimene korrus on krohvitud, teine korrus aga puhta vuugiga tellisladu.\nRõuge vald : Turism : Vaatamisväärsused : Viitina mõis. http://www.rauge.ee/?id=vm6is Vietinghoffide suguvõsa käes oli mõis 1782. aastani, mil läks tütre kaasavarana von Kruedener'ile (Krüdener'ile). Viitina mõisaproua Barbara Juliane von Krüdener (s. Vietinghoff, 1764-1824) oli tookordse Euroopa tuntud suurilmadaam, kelle sulest ilmus mitu Euroopas toona väga tuntud teost, sensatsiooniliseks kujunes kiriromaan "Valérie" (1803). Barbara elas seiklusrikkalt, tegutses Šveitsis ja mujal Euroopas rändjutlustajana, oli seotud vennastekogudusega. Keiser Aleksander I soosikuna mõjutas viimast Püha Liidu rajamisel. 1818.a. tuli Viitinasse tagasi, kus pidas järvetagusel Meegomäel valgustuslikke jutlusi külarahvale. Kuulajatele jagati hiljem mõisaköögist tasuta süüa. Valgustuslikest ideedest kantuna püüdis anda talulastele kooliharidust, kehtestas laupäeval poolepäevase tööaja, nõudis talunaistelt aluspükse kandmist.\nKauksi Ülle. Kivisildnik, S. Tandsja pühälik : [Näidend Barbara Juliane von Krüdeneri tegevusest Viitina mõisas]. Vikerkaar, 1996, nr 11-12, lk 41-60.\nKrüdener, B. J. von. Valérie. Tallinn, 2003. http://lib.werro.ee:8080/index.asp?action=102&tid=57921\nValper, L. Viitina parunessi menuteos ilmus eestikeelses tõlkes. http://www.virumaa.ee/2004/04/ve-von-krudener-barbara-juliane-viitina-moisaproua/\nKauksi Ülle. Viitenä mõis ja pühä liit. Uma Leht, 2005, nr 92. http://www.umaleht.ee/index.php?leht=1246&keel=42 : Viitenä mõisan võinu olla väiku muusõumitarõ timäga köüdetüist asjust, raamatist ja muust säändsest. Niisama võinu kasvai video päält kaia timäst kirotõt näütemängu «Pühäk», midä mängiti 2001–2003 aastal Vanemuise tiatrin. Aigaolt võinu tuud näütemängu püüne pääle tuvva ja mängi ka Viitenän. Niisama olnu hää mõtõ timäst üten Vinnemaa, Prantsusmaa, Veneetsia, Taani ja Saksamaaga filmi tegemine. Noidõsammu maiõga turismi edendämise man saanu tedä pruuki mi kandi tutvastegemises.\n• Tiiu Kirsipuu skulptuur „Kaarnakivi“ Rõuge mõisa pargis\n• Ilme ja Riho Kulla skulptuur Eesti Ema\n• Jaan Krossi mälestused sõja algusest Rõuges, kuhu ta läks pärast 1941. a juuniküüditamist koos ülikoolikaaslastega igaks juhuks peitu.\nKross, J. Mesmeri ring. Tallinn, 1995. http://lib.werro.ee:8080/index.asp?action=102&tid=726 , lk. 277 : Mida ma sealt Rõugest õieti mäletan? Haljast küngasmaastikku, lehtpuusalusid, järvesilmi. Hajusat värvimatushallide või kollaseks värvitud hoonetega alevikku. Kirikut. Maalinna-aset. Ja ootamatult suurt, arvatavasti sajandi lõpust pärinevat tumepunasest telliskivist koolimaja, kuhu me kõigepealt läksimegi. Sest sinna oli Tallinna Kunstiinstituut seks suveks oma õppebaasi ulu alla sokutanud. [...] Meie plaan oli hajuda siin paarisaja enam-vähem meievanuse tudenginäo sekka, ilma et me ärataks selle kirju kamba seas liigset võõrastust või tähelepanu...\n• Julius Ungru mälestused Rõuge koolist.\nUngru, J. Paganamaa mehe mälestusi. Võru, 1996. http://lib.werro.ee:8080/index.asp?action=102&tid=5063 : Esimesel koolipäeval kogunesid siinsed õpilased minu ümber ja küsisid: „Kust sina tuled?“ „Paganamaalt,“ vastasin julgelt. „Siis oled sina ka paganaid näinud või ehk oledki pagan,“ lausus üks poiss ja soris sõrmedege minu juustes, otsides sealt vanapagana sarvi. „Teie olete siin Rõuge kiriku külje all. Kindlasti olete ingleid näinud või oletegi inglid,“ vastasin ma ja tõmbasin käega üle ta selja, nagu otsiksin sealt ingli tiibu.\n• Toivo ja Ülo Tootseni lapsepõlvekodu Rõuge koolimaja kõrval\nToivo Tootseni kirjadest:\n...Mu isa oli fotograaf. Algul elas ja tegi pilte riidevanutusvabrikant Mulla majas surnuaia juures, kui aga valmis Rõuge rahvamaja, siis sai sinna korteri ja oli selle tasuks ka veel majahoidjaks. Paar aastat enne sõda ostis enampakkumisel pankrottiläinud Rõuge Ärikoha. See suur maja pommitati sõja ajal maha, nagu ka kolm järgmist maja, kaasa arvatud Mulla maja. Isa ehitas samale kohale väiksema, selle kollase ja praegu enamasti tühja maja (see on mu õetütre Kersti suvekodu). Kuna meil olid kõigil pered, siis tegin endale sinna maja juurde sauna lähedale ja koolimaja aia vastu suvilakese, vend Ülo aga pani hiljem püsti suvila sinna, kus praegu ongi mu Jaanitõnise. Kuna tema tahtis, et ta elamine oleks siiski üheskoos, siis vahetasime suvemajakesed ära. Kolm aastat tagasi soojustasin Jaanitõnise - seal saab nüüd ka talvel elada - ja laiendasin pisut töötoa ja saunakese võrra. Jaanitõnise sai nimeks poegade Jaan ja Tõnis tõttu; loometalu on, sest me oleme seal üsna palju loominguga tegelenud\n...Jõhvi Joosepi jutte hakkasin kirjutama, kui olin lastelehe „Säde“ kirjanduslik kaastööline aastatel 64-67. Käisin siis väga palju koolides, kohvilauas õpetajatega kuulsin palju naljakaid juhtumeid, millest sai mõnegi loo kirjutamise impulss. Aga kõik see poleks siiski ilmselt tõhusalt toiminud, kui mul poleks olnud suhteliselt värsket oma koolielu kogemust, oma Rõuge ja Võru koolide atmosfääri ja neid kaasõpilasi, kes mul seal olid. Kirjutamise ajal tegelased liiguvad kindlas keskkonnas, autoril on oma kujutluses selle kohta üsna konkreetne pilt – ja minu jaoks oli selleks tegevusväljaks Rõuge.\n...Oma kooliaja killukesi olen kasutanud raamatus “Jõhvi Joosepi jututuba”. Selles raamatus on üheks tegelaseks Joosepi vanaisa, ja eks see vanaisa olen muidugi mina ise.\nTootsen, T. Saksa ajal sündinud ehk Kuidas ma kasvasin. Mõtteid ja meenutusi I. Tallinn 2010. Käsikiri :\n... Mu esimesed mäletatavad mänguasjad olid sõjalise päritoluga: šrapnellikuulikesed, paar mürsukesta, katkine käärpikksilm, püssilukk. Mitte too, millest pauku tehes vanem vend Ülo oma käe katki lasi – minu püssilukk oli kelleltki millegi vastu vahetatud. Mina kartsin lõhkeaineid. Kui karjamaalt lepapõõsast leidsin lõhkemata miini, ei julgenud ma seda puudutadagi, vaid jooksin kohe emale leiust teatama. Miilits tuli siis ja viis tolle surmakülvaja minema.\n...Mällu on sööbinud päev, mil istusime pimedas toas, kuigi oli päevaaeg. Aken oli tekiga kinni kaetud, võimalikult vähe püüti väljas liikuda. Küüditamine, või nagu meie kandis öeldi – “kiudutamine”. Piilusime tekiserva vahelt välja, kui kuulsime automürinat. Ei, meile järele ei tuldud. Milleks? Vaesed inimesed, isa esimesel rahusügisel mõrvatud… Aga hirm oli ikka.\n...Õppimisega mul raskusi polnud. Mäletan, et kui esimeses tunnis anti ka kodutöö – kaks esimest aabitsalehekülge – siis ma olin kimbatuses, mida ma pean tegema? Need leheküljed pähe õppima või??? Sest lugemine oli mul juba ammu selge, arvutamise algus ka.\n...Laupäevad olid üldise koristamise päevad. Ilmtingimata pesti põrandad ära (“võeti põrmandu üles”). Laste ülesanne oli maja ümbrus raudrehaga ilusti puhtaks riisuda, samuti sauna juures olev “puie alunõ” – pärnade alune lehtla – puhtaks teha. Lehtla ja maja kõrval olev ala tuli ka liivatada ja siis liivale rehaga ilusti jäljed teha. Ilusat punast liiva saime surnuaia juurest liivahavvast. Seal oli lausa minikaevandus, kust viidi liiva hauaplatsidele. Nüüdseks on see liivavõtmine sealt lõpetatud ja ka liivakaevandid kinni aetud. Iga laupäev tuli ka surnuaial meie plats korda teha; kui vaja, liivahavvast pangedega värsket liiva tuua, ilmtingimata aga ära riisuda. Hauaplats oli nagu üks tuba, mis tuli laupäeval ära koristada. Meie matuseplats on just surnuaia meie kodu poolses servas, koduuksest on sinnani ainult sadakond meetrit. Laupäeviti vahetati kottides põhk ja pandi vooditesse puhas voodipesu. Suvel toodi vahel ka kased tuppa – ja mitte ainult suvistepühal. Kased andsid hea lõhna ja tegid elamise kuidagi pidulikumaks. Laupäeva õhtupoolikul, vist kell seitse, lõi kirikukell laupäevarahu. Selleks ajaks pidid tööd tehtud olema ja võis rahus hinge tõmmata.\n...Esimene Võrus käimine oli hobusega. Kaariku või saaniga käisime ka sugulastel külas. Meeles on, kuidas jõulude ajal sõitsime onu Augusti poole. Minu onu ja ristiisa Hani August elas Krabil, kus vanaema varem oli elanud. Ta oli uue maja valmis saanud ja me sõitsime soola-leivaga. Pikk ilus talvesõit oli. Meeles on, ema oli eriti õnnelik, et sai onu Autsile toreda kingituse teha – raadio! Ristiisa oli väga teadmistehimuline mees, ajalehed ja raadio ning raamatud pakkusid talle väga suurt huvi.\nVähemalt kord aastas käisime vanaemaga sugulastel külas. Lähemate sugulaste juurde läksime jala, kaugemate juurde sõitsime hobusega, hiljem ka bussiga. Kõige lähemad sugulased elasid Viitinas ja Nursis, need olid mu isa õed Variku Roosi ja Raudsepa Selma. Kummalegi poole oli viis kilomeetrit, nii et paras kena matk. Külla minnes võeti kaasa külakosti, kas siis sõira, mõni muna või mis iganes. Külas pakuti kindlasti esimese asjana süüa. Tavaliselt toodi sahvrist piima, sinki ja leiba. Külast lahkudes pandi alati kaasa ka külakosti – singitükike, võikausike või midagi muud.\nTeine ja pikem küllamineku suund oli Vana-Roosasse Raudsepale. Sinna sai Rõugest 15 kilomeetrit. Raudsepal elasid vanaema poeg Leo ja tema talust pool kilomeetrit edasi ilusas orukeses tütar Minna.\n... Meie maja on pea Ööbikuoru serval ja kui saime omal ajal juurdelõike, ulatuski meie krunt Ööbikuoruni. Aga too maareformiga „põliseks kasutamiseks antud” kolm hektarit võeti kolhoosi minekul taas käest, nii et meie ja Ööbikuoru vahele tekkis siiluke kolhoosipõldu. Mina pidasin siiski Ööbikuorgu osaks meie kodust. Juba väga väikese lapsena armastasin seal kolada, kooli ajal oli mul kena vaikne nurgakene ojakese käärus, kus kevadel oli mõnus veevulina ja linnulaulu saatel õppida eksamiteks või lugeda juturaamatut. [...] Kui ma käisin juba Võru koolis, siis nädalavahetusel koju tulnuna jooksin kohe orgu, tegin seal oma tavapärase ringi. Alles siis tundsin, et olen kodus.\nVõrumaa Keskraamatukogu : Võrumaa lastekirjanikud : Toivo Tootsen. http://lib.werro.ee/index.php/toivo-tootsen.html\nToivo Tootsen Võrumaa Keskraamatukogu elektronkataloogis RIKSWEB : http://lib.werro.ee:8080/index.asp?action=300 autoriotsing, märksõnaotsing : Tootsen, Toivo\n• Kohtumine Grethe Rõõmuga Rõuges Tindi külas Vahtra talus.\nGrethe Rõõmu kirjastus Mugul, blogi Mõttemugulad ja fotostuudio Fotomugulad. http://www.mugul.ee/ : Enamasti ma kirjutan. Vahel tähendan üles teiste inimeste, vahel enda lugusid. Esimestest saavad artiklid, teistest mu lasteraamatud. [...] Aga vahel ma tähendan aega üles teisel moel: pildistades. On ütlemata armas mäletada hetki, ja fotod on lisaks kirjutamisele võimalus, kuidas hetk peatada. [...] Kirjutan praegugi, sest lugudega on ikka nii, et hakkad kirjutama üht ja juba tiirutab peas uue loo idee."\nGrethe Rõõm Võrumaa Keskraamatukogu elektronkataloogis RIKSWEB : http://lib.werro.ee:8080/index.asp?action=300 autoriotsing, märksõnaotsing : Rõõm, Grethe\n• Rõuge-Haanja tee ääres Kokemäe külas on orelimeistrite Kriisade esimese põlvkonna kodu, Miku talu.\nAlo Põldmäe. Oreliehituse suurmeister Tannil Kriisa. http://www.eestikirik.ee/node/1969 : Võrumaal Haanjas tegutses aastail 1886–1942 vendade Kriisade orelitööstus. Kolme venna, Juhani, Jakobi ja Tannila orelitööstuse ainulaadsus seisnes ainuüksi selles, et ta asus Haanja ümbruse 8 km raadiuses asetsevas kolmes külas – Kokemäel, Meelakul ja Tautsal.\nKõik orelid, nii väikesed koolide positiivorelid kui ka kirikuorelid, valmisid meistrite erinevates talumajades. Kui pillide osad olid valmis, viidi need vankritel Võru raudteejaama ja sealt erivaguniga sihtkohta, kus monteeriti kokku. Erinevates kohtades valminud oreli osad klappisid alati hästi kokku, mis tõendas vendade Kriisade viimistletud töö kõrgtaset.\nRõuge vald : Turism : Vaatamisväärsused : Orelimeistrite Kriisade mälestuskivi. http://www.rauge.ee/?id=kriisad\nOrelimeistrite naabrusest, Kokemäe külast Kusma talust on pärit koduloolane Enno Piir. http://et.wikipedia.org/wiki/Enno_Piir\nPiir, Enno, Sikk, Heino. Orelimeistrid Kriisad Kokemäelt. Võru, 1994. http://lib.werro.ee:8080/index.asp?action=102&tid=8843 : ...On üsna tõenäoline, et Jakob ja Juhan nakatusid orelivalmistamise pisikust oma noorimast vennast Tannilast. [...] Naabrimees Tannil Kriisa seletas mulle, noorele ajalehe kaastöölisele, oma noorpõlvest ja üksikutest mälupiltidest, mis seotud "hõrilahaigusõga". "Ma olli vaest viieaastanõ. Tõõsõ´ lätsi´ kerikohe, minno üten es võeta. Mullõ latsõlõ tuudi külä päält üts vana lõõts mängmises ja kaemises, et ikäv olõsi-es. Minno köüdeti kablaga jalga piten sängüjala külge, et muido või lats minnä´ järve viirde ja pahandus tulla´. Tõõsõ´ tulli´ kerikost kodo, a poissi õlõ-ei kohki. Nakati otsma, kohe Tannil lännü om. Löüti tarõ takast lepistigust küll poiss, a pilli olõki-es inäp - perrä oll jäänü´ unik vaskkeelekeisi ja lõõdsanaha jupikõisi. Küsüti: "Mille sa nii tei´?" - Ma otsõ säält pilli seest tuud helütegijat hinnäst. A löüdmäldä jäi. Tei hulga tüüd ja sai viil tõrõlda kah."\nTeine mälupildikene on hilisem, kui Tannil oli umbes kaheksa-aastane karjapoiss. Sellest rääkis meister nõnda: "Ma käve edimäst aastat lehmäkarän. Imä lask lehmä´ lõiast vallalõ ja ai ussaiast vällä, andsõ vitsagi mullõ kätte, tõistõ korvikõsõ maaskidõ korjamises, esi kõnõl: "Hoia sa eläjid häste, söödä´ lehmil kõtukõsõ täüs ja tuu´ korviga marju kah kodo!" Ma´ ai lehmä´ Märdimäele võssu, kos oll pikk põlvini hain ja kasvi´ pässäotsa-suurusõ´ marä´. Esi´ lätsi sändsele paika, kos kasvi leppi puhmaviisi, kats leppä painudi tõõnõ tõõsõ jala ala´, kolmandast hoitsõ käega kinni´; noid jalaalutsit leppi ma sõksõ vaheldamisi, õkva nigu kellämiis Rõugõ kerikun hõrilalõõtsa, esi´ ai suuga jorro, nigu hõrrilgi tege. Imäle jäi´ maaska´ korjamalda, a tuu iist sai mehe muudu pilli mängitüs..."\nEve Timmi mälestuskild Meelaku külas elanud Jakob Kriisa järglastest:\nMinu isakodu Haanjas Meelaku külas asub otse orelimeistri Jakob Kriisa talu kõrval, neid eraldab ainult külatanum ja kõrge kuusehekk. Nii lähestikku asumine tingis tihedat naabritevahelist läbikäimist. Mitme põlvkonna jooksul on kahe talu lapsed enam-vähem ühel ajal sündinud ja koos üles kasvanud. Ühistest koerustest ja seiklustest võiks pajatada kümneid lugusid.\nMeelaku külla koduväiks tulnud Jakob Kriisa ehitas üles heal järjel oleva talu ja valmistas seal orelite metallosi. Talu päris Jakobi ainus poeg August, kes minu mäletamist mööda innustus pigem põllust ja mesilinnukeste pidamisest. Nii naabriperemees August kui perenaine Johanna ehk Judse olid mõlemad lühikest kasvu ja vähese jutuga. Judse kandis alati valget rätikut ja põlle, nagu suure talu perenaisele kohane. Peremeest võis näha siin-seal toimetamas, kaabulott peas ja piip suunurgas. Mesilindudega oli nii sõber, et ei kandnud nende juurde minnes kunagi mesiniku peakatet. Kui läks meevõtmiseks, siis kutsuti alati kõik külalapsed kokku. Sai lutsutada nii palju kärgesid, et terveks aastaks oli meeisu läinud. Mesi seisis suurte savikaussidega alati ka talguliste laual. Külas oli ainult seitse peret ja kõiki suuremaid töid tehti naabrite abiga. Külanoored tegid Kriisade kuusetukka tantsuplatsi, kus lustisid koos ümberkaudsete külade noored. August Kriisa valmistatud külavanema keppi oli õigus enda käes hoida küla kõige vanemal elanikul.\nNaabrite elumaja suures toas roosilise sihverplaadiga kappkella kõrval seisis orel. See oli vendade Kriisade esimene, Pressi kooli jaoks valmistatud pill. Ei mäleta, et keegi naabriperest oleks orelit mänginud. Vahel lõi paar akordi Augusti poeg Helmut, minu isa lapsepõlve lahutamatu mängukaaslane (nigu püksi´ ja perse, ütles mu vanaema). Helmut mängis küll akordioni ja kannelt ja oli külas hinnatud pillimees. Naljalt ei jäetud vahele ühtki külapidu. Laupäeva õhtul mindi pill õlal ja laulud suul külatüdrukute südameid murdma.\nKorra suve jooksul võis külarahvas siiski ka orelimängu kuulda – kui Kriisadele saabusid külla Toonekure-nimelised sugulased Saare- või Hiiumaalt. Minu, viieaastase plikatirtsu jaoks oli see põnev. Vaimusilmas kujutasin ette saledaid, pikkade jalgade ja kaeltega Toonekure-tädisid mööda naabri marjaaeda kõndimas. Suur oli mu pettumus, kui selgus, et tädid olid väikesed ja ümmargused, üldsegi mitte toonekurgede moodi. Õhtul aga teatas vanaema, et täämbä ei saa varra magama minnä, naatas hõrilit mängmä. No seda kunsti oskasid nad küll. Terve küla helises, oli imelikult ärev tunne ja uni ei tulnudki veel kaua.\nPraegu elab naabertalus Jakobi lennukate mõtetega pojatütrepoeg Aivar, kes on tööka naise Tiiu abiga teinud korda kõrvalhooned ja loonud kauni Kriisa Puhkemaja http://www.kriisapuhkemaja.ee/. Käesoleval ajal on käsil elumaja renoveerimine.\n• Suur Munamägi\nKolk, T. Funktsionalismi Lõuna-Eestis: Suure Munamäe vaatetorn. http://www.ap3.ee/?PublicationId=31503ED6-39D4-4163-9D98-74AA1E3959CE&code=3540/new_eri_artiklid_354011 : Esimese, triangulatsioonitorni ehitas mäele 1816. aastal tuntud astronoom ja geodeet Friedrich Georg Wilhelm Struwe Liivimaa mõõdistamiseks. 1870. aastal püstitas 8 meetri kõrguse vaatetorni Haanja mõisa kõrtsmik Tuul, järgmised puidust vaatetornid aga kohalik rahvas (1890. aastal 12-meetrise ja 17-meetrise 1925. aastal). Metsa kasvades hakkasid puuladvad vaadet varjama ning Võru maavalitsus otsustas ehitada korraliku kivist torni. 1939. aastal valminud 25,7 meetri kõrguse silmapaistva funktsionalistliku raudbetoon-tellishoone projekteeris Artur Jürvetson. 1967-1971 müüriti Toomas Reinu kavandi kohaselt kinni torni rõdu kumer osa ning täideti tühjad aknaavad akendega. Tornile ehitati peale ka uus akendega vaatekorrus ning tõsteti lahtist vaaterõdu. Seetõttu sai torni ülemise vaaterõdu põranda kõrguseks 29,1 meetrit. Toomas Reinu järgmise projektiga sai ehitis 2005. aastaks tänapäeva nõuetele vastava kohviku, sanitaarsõlmed, ventilatsiooni ja tuletõrjesignalisatsiooni. Vaatetorni tagaküljele integreeris arhitekt klaasist ja terasest liftišahti, kus liigub 12-kohaline klaasitud välisseintega liftikabiin.\n• Kunderi kivi Munamäe torni kõrval.\nEELIS (Eestimaa looduse infosüsteem) : Ürglooduse objektid : Juhan Kunderi kivi. http://loodus.keskkonnainfo.ee/webeelis/infoleht.aspx?obj=yrg&id=599401651 : Kunderi kivi (rändrahn) asub Suure Munamäe nõlval, vaatetornist 50 m lõunas. Põhiplaanilt on ta ristkülikukujuline ja teravaharjaline. Kivi suurim kõrgus on 1,3 m, pikkus 3 m ja laius 1,7 m. Kivi on nime saanud pedagoogi, loodusõpikute autori ja luuletaja Juhan Kunderi (1852-1888) järgi. Temale, kes on tuntud laulu "Munamäel" sõnade autor, olnud kivi meelispaigaks. Kunderi kivi on üks viiest Võrumaal kaitse all olevast rändrahnust.\nLaigna , K. Juhan Kunder – mitmekülgne kultuuritegelane. Tallinn, 1959. http://lib.werro.ee:8080/index.asp?action=102&tid=28599\nJuhan Kunderi esikkogu ilmus 1873, teine luulekogu „10 laulu“ 1876, selles avaldati esmakordselt ka luuletus „Munamäel“.\nJärelikult on luuletus kirjutatud ca 1874-1875, kui Kunder oli 22-23-aastane Tartu Õpetajate Seminari õpilane. On võimalik, et tulevane õpetaja külastas kodumaa kauneid paiku, ronis Haanja kõrtsmiku Tuule ehitatud 8-meetrise torni otsa, vaimustus avanevast vaatest ja kirjutas lähimale kindlale objektile (ehk sobiva suurusega rändrahnule) toetudes:\nKui siit pilve piirilt alla vaatan\nrõõmulaulu siis maailma saadan,\nhüüan valju häälega:\nKullalaineil väljad valendavad,\njärved hõbe ehavad;\nkaugel lehemetsad haljendavad,\nkõue kombel kohavad:\nLääne piiril mürab mere lagi,\nviskab vahu pilev pool`,\nläbi lille`hoovab hõbejõgi,\nÕitsval Eesti vainul käivad neiud,\nlõhnvas orus hüüdvad eesti peiud\neesti õilmis puie seas:\nKõrged pilved nagu luiged lendavad\nüle maa ja mägede,\npäike, kuu ja koidutähed rändvad\nlauldes üle jõgede:\nSiin on enne suurem sugu eland,\nrõõmsam rahvas rännanud;\nsiin on võidulaulu viisid kõland,\nmehed kõne kandanud:\nVõiksin vetelained kinni püüda,\npüüda tuult ja linnuhäält:\nsiit neid laseks üle ilma hüüda,\nhalja mäeharja päält:\nVõiksid taevavõlvi kirjutada\nhele` välgu valgega:\nsinna tahaks siis ma tunnistada\npaistma ime palgega:\nEestis ilus elada!\n• Juhan Jaigi lugu vanapagana põletamisest Munamäel : „Jaaniöö“ http://www.ms.ut.ee/mart/raamat/jaik1.htm: Ammu-ammu oli too imelik jaaniöö. Nii ammu, et ka see saja-aastane vanamees, kes elab otse Munamäe kõrval neljakandilises onnis, et ka tema selle sündmuse üle järelepärijale peab vastama: "Ei mäleta, mitte ei mäleta."Aga et see lugu tõesti sündis, selle tunnistuseks on too must kivi Rõuge kiriku seinas, mille aga sõjaajal suurtükikuul lõi välja. Too kivi muutus just tollel jaaniööl mustaks, kui sündis Munamäel see õudne lugu...\n• Kunstnik Navitrolla lapsepõlvepaigad. Suure Munamäe külje all Trolla külas möödus 1970. a. Võrus sündinud Heiki Trolla lapsepõlv. Parbus, I. Navitrolla. Kunstnik Navilt ja Trollast. Tallinn, 2005. http://lib.werro.ee:8080/index.asp?action=102&tid=70201 : „Tornivaht oli minu sõber, kuna Munamäe jalamil leidus ainus koht, kus selles kolkas jäätist müüdi. Kui jäätiseauto saabus, kihutasid kõik kohalikud tatikad iseleiutatud tõuke- ja jalgratastega kohale. Kuigi jäätis oli tavaliselt sulanud, tundus see väga maitsvana. Vanaema ja vanaisa elasid Haanjast kahe kilomeetri kaugusele jäävas Trolla külas. Kui isa kõrgendatud meeleollu sattus, laulis ta vahel Trolla küla laulu, mis jutustas seitsmeteistkümnest töötavast vesiveskist, vägevatest ehitistest ja rikkusest. Praeguseks on Vaskna järvest alguse saavale ojale jäänud vesiveskitest alles mõned lagunenud tammid. [...] Olin seitsme-kaheksa-aastane, kui Navi külla [ema sünnikoju] kolisime.“\nVõru keskkoolis õppides omandas tulevane kunstnik Viive Kuksi juhendamisel joonistamise algtõed. Esimese näituseni jõudis 1989-90 Tartus. Selle perioodi näitustest kirjutades kasutas Kauksi Ülle noorkunstniku kohta nimetust Heiki Navi Trolla (võrdle Leonardo da Vinci) ning sai sellega Navitrolla (Trolla Navi külast) ristiemaks.\n• Haanjas on üles kasvanud õpetaja ja kirjamees Enn Tuuling (1906-1981; aastani 1937 Meinhard Aleksa), tuntud luuletuse „Vana sann“ autor. Valper, L. „Sa saisat alan lohon, lumbi veeren...“. Lõunaleht, 2011, 21.juuli. http://www.lounaleht.ee/index.php?page=1&id=7580 : "Sann" on ka kirjutajale väga südamelähedane olnud, ta on seda korduvalt viimistlenud. Nii võib luuletust kohata erinevais variantides. [...] 1939. aastal on tehtud foto Enn Tuulingust oma luuletuse "prototüübi" taustal. Pildi järgi näib, et saun ei asunud Haanja rahvamajast kaugel. Praegu ei tasuks vist selle sauna asetki otsida. Aga ta püsib luuletuse ja lauluna, samuti kunstnik Günther Reindorffi loomingus.\nSa saisat alan lohon, lumbi veeren,\nmi küürüvaonu, laonu vana sann.\nMu, latsõ meelest nigu mere veeren,\nku üsän sanna veie imä Ann.\nMa pelksi sinno, toda joht ei salga,\nku olli suur, või-olla´ aastat kolm.\nSõs ega kõrd säält püüdse laskõ jalga\nma tarõ mano nigu tuhk ja tolm.\nEs miildü mullõ sis nuu´ sannapäävä´,\nsest sannan mõnikõrd oll väega kuum.\nMa tahtsõ sanna sis, ku poisi´ käävä´,\nku tossu täüs es olõ sannaruum.\nNii saiõ minost tillo poisimolu,\nkel miildümä jo nakas inämb sann.\nSis mõsksõ ma jo poiste seltsin kollu,\nes vii´ no sanna inämb imä Ann.\nSis sannan kävven saiõ pallo nalla,\nku soputimi, loputimi viin.\nKa lumpi suvõl joosi, kindsu´ palla´\nja kaalani ma olli jahhen viin.\nKa mõnikõrd sääl vihakandsu saiõ,\nku midägi sääl kurja, koerust tei,\nma puhta hammõ kuuma vette aiõ -\nvai seebi kereselle kuuma vei.\nNüüt ammu müüdä armsa´ ao´ lännü,\nom pallalt mäletüs noist päivist häist!\nMa olõ joba pallo sannu nännü,\nkuid rahuldust ei olõ tundnu näist.\nKu tulõ suvi, saa ma jälki kodo,\nsis kütä sinno jälki, vana sann.\nTuu halla viha hindäl mõtsast kodo,\ntuu ao seen sanna vii vii imä Ann.\nSa hoia´ uma´ saina´ seeni pistü,\nka katust visaku-i ärä päält!\nMis tuust, et sammõl sainu vahelt kistu -\ntuu noorõlt suitsuhädän võetu säält!\n(Luulekogust "Tulease", 1931)\n• Räpo külast on pärit Jaan Räppo, laulu „Kasaritsa/Haani miis vidi lubjakivve“ autor\nPettai, K. Rõuge kihelkond. Rõuge vald : võrguteavik. http://www.rauge.ee/?id=pet13 : Räpo külas sündis hilisem Ukraina NSV teeneline kultuuritegelane Jaan Räppo (1880-1958). Ta õppis Peterburi Ülikoolis hommikumaa keeli ja hiina filosoofiat. Esines 1905. a. töölismiitinguil, sattus politsei kätte. Tsaarinna õuedaam, prantslasest inseneri Thibault-Brigneli abikaasa päästis Räppo sellega, et valetas ta oma kasupojaks ja sokutas vene diplomaadi sekretäri ja tõlgina 1908. a. tsaarivalitsuse Hiina-missioni kooseisu. Räppo oli abielus ukrainlannast kirjandusteadlase Anfissa Hromõhhiga. Esimese Maailmasõja puhkedes koliti Ukrainasse. Koos abikaasaga tõlkis Räppo ukraina keelde Kalevipoja. Nooruses avaldas võrukeelset luulet ja tõlkis eesti keelde vene klassikalist luulet (Lermontov, Puškin, Fet). (Ploom, E. Tuntud Eesti ja Ukrainas : Jaan Räppo 100. - Sirp ja Vasar, 1980, 11. apr). Maailmakultuuri rikastamise eest tähistati Jaan Räppo 100. sünnipäeva 1980. aastal UNESCO otsusega ülemaailmselt (enne teda oli eestlastest sama au osaliseks saanud vaid A. H. Tammsaare) (Edasi, 1980, 22. apr).\nMäetagused : [ võrguajakiri ] : nr 10 : Kõivupuu, Marju. Ühest unustatud laululoojast ja tema vennastki. http://www.folklore.ee/tagused/nr10/schmalz.htm : Kagu-Eesti autorilauludest on kogu eesti rahva hulgas siiani populaarsemad «Haanja miis», […], „Sauna taga tiigi ääres“ ja „Setokõsõ sõitsõva“. „Haanja mehe“, võrupäraselt küll „Haani mehe“ ja originaalis hoopiski „Kasaritsa mehe“, kes „vei lubjakivve kats kõrd päiväl Võrolõ“, autoriks on meie jaoks vähetuntud Ukraina poliitik ja kultuuritegelane Jaan Räppo, kes kirjutas selle laulu Võru linnakooli õpilasena 1897. aastal, kui Võrus oli tõepoolest olemas Tiganiku pood. Räppo olustikuline värssjutustus vaesest Kasaritsa mehest on palju pikem kui 14-realine tudengilaul. Selle originaali säilitatakse Võrumaa Koduloomuuseumis Räppo käsikirjalises värsivihikus, kus ta kannab pealkirja [„Kasaritsa mehe kurbdus ja rõõm“].\nLõuna-Eesti Pärimuse Portaal LEPP : Võrumaa : Vastseliina : Uued laulud. http://www.folklore.ee/lepp/vastse/?sel_id=4 : "Haanja miis" - oll juttu, et Räppo oll tennü tolle laulu uma isa kohta. Tuu oll maru joodik. Üüse kündse laternaga. Toda nägi ma esi. Kivve ta vidi küll. Vanast panti kivi tii viirde kubrikuhe. Vanal Räppol oll kolm last. Jaan olli Vinnemaal, Kusta oll nooremb, ta oll ka kooliõpetaja, ka kirjandushuviline. Tütar Miili oll kotoh. Neil oll katehobese talu. Vana Räppo ütel: "Kurat! Poig Jaan diplomaat, tütar Miili - tsuvva jalah!" [...] RKM II 364, 204/5 (1) < Vastseliina khk., Vaarkali k. < Rõuge khk., Kasaritsa v., Tootsi k. - Kristi Salve < Endel Hallop, s. 1910 (1980)\nAdson, A. Neli veskit. Väikelinna moosekant. Ise idas – silmad läänes. Tallinn, 2010, lk. 252 http://lib.werro.ee:8080/index.asp?action=102&tid=119114 : [Vana Räppo] oli oma kuulsa poja kõigile tuntud isa. Seda tublit poega võis tõepoolest harulduseks pidada, sest ta tudeeris – kuigi verivaese väiketaluniku pojana – Moskva idamaade keelte instituudis hiina ja teisi keeli, temast pidi tulema diplomaat. Nagu hiljem kuulsime, ei teostunud see ilus lootus: noorele Räppole oli antud vaid tolliametniku koht kusagil Lääne-Poola piirilinnas. Siis tuli Esimene maailmasõda ja noorest Räppost ei kuuldud enam midagi. Vist jälle neelas täitmatu Sarmaatia ühe andeka eesti mehe. – Seni aga, kui see sündis, võis vana Räppo ilutseda ja Võrus oma poja hiilgava tuleviku peale liiku tegemas käia. Ja siis ta jauras, nii et Jüri uulitsa nooblim ülaosa vastu kajas, kui kokku juhusime. Ikka: „Kuule, nuur!“ ja „Kuule, nuur!“ Nii krapsas ta minu-noore käest kinni ja hakkas väga valju häälega midagi segast seletama. Lugupidamisest ta poja vastu ei tõmmanud ma kohe kätt ära, tema aga sai sellest nii aru, et nüüd võib selle käe endale pidada, - ja ta südamepuistamine läks lahti. Aga ikka nii, et ma sellest aru ei saanud. Ühed tema armastatuimad sõnad olid „vüüsika“ ja „vüsioloogia“, nende ümber armastas ta oma sõnu segada. See kõik kõlas nii kõvasti, et mul lõpuks piinlik hakkas ja kuidagi oma käe jälle enese valdusse sain ning lahkesti minekut tegin. Räppo aga lentsis edasi ning jätkas oma taltsutamatut jutukõminat. Veel praegu näen ta kitsast kõhna pruuniks põlenud ja paljaks aetud nägu. Midagi kurvameelset tundus selles roopast välja sattunud mehikeses, kuigi avalik arvamine pidas teda naljakaks.\nJaan ja Anfissa Räppo mälestuskivi Vastseliina tee ääres http://www.visitvoru.ee/?id=623\nVõro kirändüse kodoleht : Jaan Räppo. http://www.wi.ee/voro/index.php/kiraenigu/jaan-raeppo\n• Räpo külast pagenud järve on kohta räägitud rahvajutu on ümber kirjutanud Fr. R. Kreutzwald:\nKreutzwald, Fr. R. Paigast läinud järvekene / Kreutzwald, Fr. R. Paiklikud ennemuistsed jutud. Tallinn 2003. http://lib.werro.ee:8080/index.asp?action=102&tid=52099 , lk. 11-14 : Võru linnakesest Pihkva poole minnes seisab seitsmenda verstasamba taga maanteest pahemat kätt sügavas kitsas orus väike järveke sõmerliiva küngaste vahel. Pool versta kaugemat, libamisi mööda mäge üles kõrgemale minnes, seisab niisamuti pahemat kätt teest ümmargune väike org sõmeraküngaste keskel, mis põhja poolt servast selgesti tunnismärki annavad, et veelained sealt ükskord läbi minnes künka seina maha on kiskunud. [...] Sinna tähendatud paika viivad meid vanaaegse jutu jäljed, kellest alamal sedamaid saame kuulutama, mis rahva suu räägib...\nRõuge kihelkond : paigad ja pärimus. Tartu, 2001. http://www.raamatukoi.ee/cgi-bin/raamat?9770 ; http://lib.werro.ee:8080/index.asp?action=102&tid=38926 , lk. 86: Vahtsõnõ järv om Võrolt katõssa kilomeetrit Vahtsõliina poolõ. A Roodsi sõa aigu oll tä viil Räpo külä man. Sääl om järve asõq viil parhillaki nätäq. Sõs ütele roodsi sõamehele nakas säält Räpo küläst üts tütärlats väega miildümä ja nääq saivaq iks sääl järve veereh kokko. Sõs nakas tuu sõamiis väega tuud tütärlast tahtma. Tütärlats ai külh vasta, et sa läät minemä ja unõhtat mu ärq. A tuu sõamiis ütel, et innemb minku seo järv ärq paigast, ku ma su är unõhta vai maaha jätä. A ku tuu piäs johtuma, sõs minku järv siist minemä. Sõameheq lätsiq Räpolt ärq ja läts mõni aig müüdä. Ja ku sõs üte hummogu inemise üles tulliq, es olõki Räpo külä man inämp järve. Järv oll ärq paenu. Ja järve nakatigi kutsma Vahtsõs järves vai Paenu järves.\nVeel Paenujärve muistenditest : http://www.folklore.ee/era/nt/PF7/7Potter.htm\n• Fr. Tuglase mälestuskivi Puigal.\nAlljärgnev on kokku pandud järgmiste allikate põhjal:\nOlesk, P. Friedebert Tuglas ja Puiga. Võru Valla Teataja 2006 http://voruvald.ee/dmdocuments/vvt_4lk.pdf ja Friedebert Tuglase elu ja töö Puigal : [ Infotahvel Puigal kunagise Erlemannide talu maadel ] (stend sai kannatada 2011. a suvises äikesetormis ja oli meie augustireisi ajaks veel taastamata):\nFriedebert Tuglase isapoolsed esivanemad on pärit Võrumaalt. Tuglase vaarema Katsu elas Vastse-Kasaritsas, hiljem koos Tuglase vaarisa Avi Paabuga Vaskna järve põhjakaldal. Sealt mindi Tartumaale, kust Tuglase isaisa läks omakorda Ahja jõe äärde. Nii oli Tuglas sünnikoha ja varasema lapsepôlve poolest Pôlva kihelkonna päritolu. Mônda aega pidasid ta vanemad kôrtsi Tamme mõisas Valgjärve kandis (Kanepi kihelkonnas).\nSuvine Tartu on pôudne ja linnast mindi maale vôi mere äärde. Ka Tuglas tuli 1921. a aprillis Kasaritsa suvituskohta otsima. 2. mail kolis koos abikaasaga Puigale, Erlemannide veskitallu. Kuna suur elumaja oli juba suvitajatele välja üüritud, asuti elama ojaäärsesse majakesse. Omaette vaikne töötuba oli Tuglasel Veskijärve kaldal taluteenijate mansardkorrusega puumajas. Linna tagasi mindi alles septembri lõpus. 1921.-1922. aastal viibiti Puigal kokku 9 kuud.\nTuglas tuli Puigale tegema loomingulist tööd. Ta lôpetas novelli „Rändaja“, töötas „Marginaalia“ kallal ning alustas loomingulise autobiograafia „Teoste sünnilood“ kirjutamist, tõlkis A. Kivi „Seitse venda“ ja A. Kallase „Võõra vere“. Siin toimetas ta ka kirjanduse ja kunsti ajakirja Ilo ja alustas ajakirja Tarapita asutamist. Nende kahe suve jooksul külastasid Tuglast paljud nimekad kirjandustegelased. Koos peeti edasisi plaane, tekkis ajakirja Looming idee ja tehti ettevalmistusi Eesti Kirjanikkude Liidu asutamiseks (asutati 1922. a oktoobris Tallinna Raekojas). Korralduslikud küsimused nõudsid Tuglaselt sagedasi jalgsirännakuid Võrru posti tooma ja viima ning rongisõite Tartusse.\nKunagisest neljast Puiga talust on praeguseks säilinud kolme hooned, Viktor Erlemanni suurest veskitalust on aga alles ainult ojaäärne suvemaja, kus Tuglased 1921-1922 elasid. Tuglase kunagise töötoa asukohta Veskijärve ääres tähistab praegu mälestuskivi.\nVahtra, J. Kui Tuglas suvitas Kasaritsas / Vahtra, J. Valitud tööd. Tallinn, 1961. http://lib.werro.ee:8080/index.asp?action=102&tid=18157 , lk. 321-328 : Mind kätte leides seletas Tuglas, et tal on kavatsus sel suvel Võrumaale suvitama tulla ja nimelt Kasaritsa, kui võimalik. […] Kuskil Kubia järve kandis saatsime voorimehe tagasi ja algasime rännakut jala, läbi Kubja männiku, lähemate külade ja talude suunas. […] Tuli pühkida higi mööda mäekülgi üles ronides ja puhata kuskil künkakallakul, et imetleda toredaid vaateid alla Võru suunas, kus linnake paistis unelevat sumedas, virvendavas kevadõhus nagu õrnsinises looris. Usutlesime läbi kõik onnid ja talud Meegomäe kandis, samuti „Kose pääl“, kuid sobivat ulualust ei leidnud. Mis kuidagi kõlbas, see oli juba ära antud. Kõndisime higi pühkides edasi ja jõudsime viimaks Puigale, Erlemannide tallu, kus leidus sobiv onn.\nPuiga - see on huvitav romantiline talude rühm - arvult kolm talu, kõik üksteise kõrval, - väikese kiiresti voolava ojakese kaldal, kesk ilmatu laia metsikut viljapuuaeda. […] Puigal elasid kuulsate Kasaritsa Erlemannide järeltulijad. Talu, milles Tuglas sai korteri, oli suurem ja tähtsam kahest teisest, sest tema peremees oli olnud oma aja kohta haritud mees. […] Kuna suur elumaja oli juba suvitajatele välja antud, sobis Tuglase jaoks väike eraldi majake teisel pool oja, talu elumajast mõnikümmend sammu eemal. […] „Päris õnn, et selline leidus! Olin juba lootuse kaotanud, et üldse kuhugi saab,“ kõneles Tuglas, kui rõõmsalt kõndisime mänglevaid mäenõlvakuid mööda vaevalt tuntavail teeradadel alla Võru poole. […] Algasid minu sagedased rännakud Võrust Kasaritsa Tuglastele külla. […] Ilusail suvepäevil kõndisime tihti üles Härrmäele, Puigalt umbes kilomeeter põhja suunas. See oli siin kandis kõrgeim mäeselg, kust avanes tore vaade läände, üle Tamula ja Vagula järve, üle Võru linna kaugele maa ja taeva piirile […] Seal Härrmäel istusime Tuglasega sageli palaval keskpäeval suurte kõrgete mändide vilus ja nautisime vaikides imeilusaid kaugusi.\nAdson A. Fr. R. Kreutzwald / Adson, A. Kadunud maailm. Toronto, 1954. lk. 59-62. http://lib.werro.ee:8080/index.asp?action=102&tid=1474 : Minul oli juhus kohata Kreutzwaldi viimast patsienti. Külastades Tuglast ta suvitamisel Kasaritsa Puiga talus aastal 1921, ajasime juttu ka selle talu elatanud ja lahke perenaise, emand Erlemanniga. Ta rääkis: ta olnud päris nooruke tütarlaps, kui pidanud Võrru minema tohtri juurde oma silmavea pärast. Olnud just parajasti Kreutzwaldi Võrust lõpliku lahkumise päev. Kraamikoorem seisnud tohtrimaja ees juba ärasõiduvalmina, kui tütarlaps linna jõudnud. Tohtrihärra aga võtnud ta siiski veel vastu ja [kirjutanud rohuretsepti õues, kraamikasti kaane peal].\n• Voldemar Raidaru emapoolsed juured on Kasaritsa kandis.\nRaidaru, V. Mo süämen ja meelen. [Tartu, 1996]. http://lib.werro.ee:8080/index.asp?action=102&tid=4626 , lk. 32-39 : Mino imä Mai Varik om sündünü 1868. aastal Vana-Kasaritsa vallan Vadsa külän Vadsa talon. […] Külärahvas pidäsi Vadsa talo inemisi igätpiten kõrralikes ja jumalakartlikes. A õnnetuse lää es tuuperäst talost müüdä. Ütel suvõl lei pikne elohuunõ palama. Kõik palli maani maha. Ait ja laut jäivä ainukõsõna perrä. Tuukõrd ollu sääne usk, et piksest palama lännü hoonõt es tohiki viiga kistutada, tuud võisõ inne piimäga tetä. A kost sõs tuu piim võetas, millega majja kistutada. Nii es oleki abi koskilt võtta. Mis palasi tuu palasi. Mu imä pelläs tulõkaho tuuperäst eloaig.\nVõrumaa Keskraamatukogu : Võrumaa lastekirjanikud : Voldemar Raidaru http://lib.werro.ee/index.php/voldemar-raidaru.html\nRaidaru, V. Tähevankrin : [luuletused]. Võru, 2001 http://lib.werro.ee:8080/index.asp?action=102&tid=36858 :\nKu Vähämäest mi üles sai’,\nsôs ollimi piä peräl.\nViil veidü’ môtsatiid\nja lepävôsast läbi kurra kätt –\nsääl paistu Vadsa,\nmu imä kodotalo.\nTakanpuul viil Alatarô\nkatussô’ ja korstna’.\nNüüd rüäpôllu veerest\nKetipini nakas kurjalt haukma –\noll’ meid jo ärä’ silmanü.\nSôs Katrigi tull’ läve pääle,\nkäe’ käkit lämmä pôllô alla.\nKu värti mano jôudsômi,\ntä meile hôigas rôômsalt:\n,,Kae’, koh no tulôva’!’’\nMi tarrô lätsi’.\nSääl panti lavva pääle piimäkauss\nja leevä mano singitükü’.\nTuust hüäst roast sei sôs kôtu punni\nja piimä pääle helpse.\nAi imä pikkä juttu Katriga,\ntull’ Idagi viil köögist kullôma\nja Leeni juusksô laudast\ntsôtsôl käega patsi lüümä.\nSôs minno kaeti üle, silitedi hiussit.\nJaan jôudsô kodo mano\nMa hiilse hilläkôstô tarôst vällä –\nmul upinaida asja oll’.\nSääl haina seest ma hindäl maiust löüdse,\nsei kôtu ubinitôst kasvai haigôs.\nSôs perän, ôdakpoolô,\ntull’ minnä’ aita üten vanaimäga.\nSääl kräginägä kergütedi kirstukaast\nja vanaimä näüdäs ummi rôivit,\nmiä tälle tulô sälgä panda,\nku Liiva Hannus ütskôrd perrä tulô.\nMul nakas hallô toda juttu kuuldôn.\nKu päivlik joba alla tullôn\npuie latvu kullas,\nsôs panti meile kostikotti\ntuud ja tôist\nja kimmähe iks kutsuti\nviil küllä tulôma.\nJaan hobôsô vei lombi mano juuma,\nsôs pikävankriga meid kodo tôi.\nOh ônnis aig,\noh ônnis aig.


Eesti spordiennustus [REKORDID, SUURED VÕIDUD]\nSpordiennustuse ajalugu on tõenäoliselt sama pikk kui spordil endal. Ikka on ju spordisõbrad armastanud ennustada seda sportlast või meeskonda, kes nende hinnangul konkurentidele ära teeb. Igal võistlusel on omad favoriidid, võimalikud üllatajad ning autsaiderid, kuid vähemalt teoreetilised võiduvõimalused on tegelikult ju neil kõigil.\nKui Eesti suurimad lotovõidud (sh. kasiinovõidud) on saadud tänu õnnelikele juhustele ning pokkeriga on teenitud miljoneid eelkõige tänu tugevale tööle, siis kuidas on saadud suurimad spordivõidud?\nÜllatused ja veelkord üllatused\nSelleks, et spordiennustusega palju raha võita, tuleb osata näha ette midagi sellist, mida teised (sh. kihveokontorid) peavad ilmvõimatuks.\nTõenäoliselt meenub igale vutifännile Leicester City 2016. aasta triumf Inglise Premier liigas. Eelmisel hooajal oli Leicester õnnega koos, et üldse kõrgliigasse püsima jäi ning nende võiduvõimalusi hinnati kohati vaid tõenäosusega 1:5000 vastu. Ühesõnaga – Leicesteri tiitlivõit tundus umbes sama ebareaalsena kui see, et Eestist saab järgmine jalgpalli maailmameister…\nParaku sepistati Inglise liiga ajaloo suurim üllatus ning nii mõnigi “püstihull”, kes julges enne hooaja algust sellele panuse teha, sai üleöö korraliku rahasüsti.\nKüllap meenub igaühele mõni teinegi sensatsioon maailma spordi ajaloos – olgu selleks siis näiteks Kreeka 2004. aasta Euroopa meistritiitel, USA hokikoondise 1980. aasta olümpiavõit, legendaarse Muhhamad Ali tagasitulek või löök, millega Buster Douglas 1990. aastal võitmatu Mike Tysoni põrandale saatis.\n⇪ ALUSTA KOBEDA BOONUSEGA UNIBETI SPORDIENNUSTUSESJälgi tasuta maailma suurimate spordivõistluste otseülekandeid\nÜksikpanustega rikkaks ei saa\nÜhekordsete panustega miljonäriks saamine pole siiski tõenäoline, sest panuste suurused on enamasti limiteeritud ning üksikpanuste koefitsiendid pole ka ulmeliselt kõrged. Eesti kihlveokontoritest leiab harva 500-st kõrgemaid koefitsiente ning nende taga on enamasti juba täiesti absurdsed tulemused.\nReaalsuses saadakse suured võidud … suurte panustega. Näiteks panustatakse 10 000 eurot mõnele Meistrite Liiga mängule koefitsiendiga 4.0 ning õnnestumise korral võidetakse 40 000 eurot. Seejuures … mis seal salata … võetakse ka üsna korralik risk.\nAga on teinegi võimalus sinilindu püüda ning selleks sobivad ka väga pisikesed panused.\nKombopanused – kas ainult hulludele?\nLisaks üksikpanustele on aga spordiennustuses olemas ka kombopanused. See tähendab panustamist ühe piletiga mitmele spordisündmusele. Iga õnnestumise korral koefitsiendid korrutatakse, kuid üheainsa eksimuse korral kaotab kogu pilet. Kombopiletis peab olema vähemalt kaks erinevat, üksteist välistavat tulemust.\nNäiteks panustab mängija 2021. aasta veebruaris 10 eurot sellele, et 1) Madridi Real võidab järgmises vutilahingus Barcelonat koefiga 2,50, 2) Leedu alistab korvpalli Eesti koefiga 1.20 ja 3) Järgmiseks Eesti presidendiks valitakse Jüri Ratas koefiga 6.0. Kui see kõik peaks tõeks osutuma, teenib meie kangelane 180 eurot (2,5 x 1,2 x 6,0). Kui Jüri Ratasel peaks aga kasvõi üks hääl puudu jääma, siis kaotab kogu pilet (10 eurot) ka juhul kui esimesed kaks sündmust täppi lähevad.\nMiks kombopanuseid üldse tehakse? Eks ikka selleks, et väikese panusega suurelt võita. Pole haruldane, et mängija kombineerib ühte piletisse 10 või isegi 15 erinevat spordisündmust. Ja on küllaga näiteid sellest, kuidas esmaspilgul hullumeelsena tunduvad panused tõesti ka pihta lähevad!\nEesti poksifänn võitis 230 000 eurot!\n2017. aasta septembris tegi üks Unibeti Eesti klient 300-eurose kombopanuse 12 poksimatši tulemusele. Seejuures panustas ta 11 juhul favoriidile ning võttis vaid ühel korral teadliku riski, panustades viigile Gennadi Golovkini ja Canelo Alvareze vahelises keskkaalu tiitlimatšis. Olgu mainitud, et viik on poksis tõepoolest üsna harukordne sündmus.\n“Kõik minu prognoosid põhinesid põhjalikul analüüsil, mistõttu ei tulnud ka edu niivõrd suure üllatusena,” jäi võitja enesekindlaks. Ka Unibeti esindaja tõdes toona, et tegemist oli ühe intrigeerivaima võiduga enam kui 14 miljonit klienti teenindava Unibeti ajaloos. Absoluutset rekordit eestlane siiski ei püstitanud, sest sellega sai hakkama üks Norra vutifänn, kes pani 2015. aastal pihta nelja vutimatsi täpse tulemuse ning tegi ühest kroonist (!) nelisada tuhat!\n90 sendist 98 099 eurot!\n2020. aasta oktoobris šokeeris Coolbeti kihlveokontorit üks Eesti jalkasõber, kes tegi kõigest 90 sendiga kombopanuse, millesse oli kombineeritud 12 vutimatši.\nSel korral ei võetud sisuliselt ühtegi suuremat riski, sest kõrgeim valikus olnud koefitsient oli kõigest 4.70. Oluline on ka märkida, et valikusse olid võetud vaid UEFA Meistrite Liiga ning Inglise liiga kohtumised ehk tehtud igas mõttes loogilised ja populaarsed valikud.\nKombopanuse tegemine on sisuliselt samaväärne lotopileti ostmisega. Ükskõik kui tark sa vastaval spordialal ka ei oleks, on juhuse osakaal ikkagi väga suur ning ei maksa varjata ka tõsiasja, et lõviosa kombopanustest kaotab.\nSamas võimaldavad kombopanused jällegi üsna väikese raha eest suurt Jackpoti püüda ning pakuvad spordisõbrale palju põnevust ning erutust. Niikaua kui jätkub pealtnäha hullumeelsete panuste tegemine, ei jää tulemata ka hullumeelsed võidud!


Toom kritiseeris Strasbourgis Baltimaade seisukohta ISIS-e vastase koalitsiooni asjus | Yana Toom\n“Meie ühise vaenlase ‒ ISIS-e ‒ üle võidu saavutamise nimel tuleb Euroopal teha koostööd Venemaa, Iraani ja selle piirkonna teiste riikidega.” Sellise üleskutsega esines Europarlamendi plenaaristungil eurosaadik Yana Toom (Keskerakond).\n“ISIS Süürias on Euroopa jaoks ohtlik väljakutse ja vahetu oht. Hiljutised terroriaktid Pariisis ja tragöödia Vene lennukiga Egiptuses näitasid selgelt, et sõda on jõudnud Euroopasse,” ütles Toom.\nEurosaadik kritiseeris Baltimaade soovimatust ühineda ISIS-e vastase koalitsiooniga, kui selle liikmeks on ka Venemaa. Sellisest lähenemisest kõnelesid Dalia Grybauskaitė ja Toomas Hendrik Ilves pärast hiljutist Eesti, Läti ja Leedu riigipeade kohtumist Palangas. Selle seisukoha formaalseks põhjuseks oli Venemaa poliitika Ukrainas. Toomi sõnul õigustavad Baltimaad juba mitmendat korda oma tegevusetust viidetega Venemaale.\nEurosaadiku arvates püüab ISIS Lähis-Idale ja kogu maailmale peale suruda “alternatiivset arenguprojekti”. “Terrorostid ei tee vahet Euroliidu ja Venemaa vahel. Sõda ISIS-e vastu on palju tähtsam kui Lääne ja Venemaa geopoliitiline võistlus,” rõhutas Toom.


Tistou päevaraamat: Iseseisuvuspäeval - Madisepäeval\nPostitaja: Tistou kell 13:56\nRahutu rahmeldaja 25. veebruar 2014 16:52\nkui lõoke, siis on tõesti kevad :D\nKöögikata 26. veebruar 2014 01:51\nMõnus! Ma pean ikka ka kuskilt aja näpistama ja oma talvekatted (kuuseokste all on mul kohati adru) eemaldama. Aga homne keerati nässu keskpäevase esinemaminekuga. Ehk siis ülehomme...\nMUHEDIK 26. veebruar 2014 11:53\nKuna meie viimaste aastate talved ongi sellised heitlikud, kus sula vaheldub külmadega, pole ma enam aastaid katnud mitte ühtki taime, et vältida niiskuskahjustusi, mis on kordades hullemad kui külma tekitatud.\nKris 2. märts 2014 09:00\nNii mõnus-mõnus , kordan juba mitmendat korda blogidesse jälle sattununa, näha neid aedade ärkamisi. Palju palju rõõmu Sullegi oma imeliste sõpradega.


Pensionifondide järelevalve võib karmistuda - Kinnisvarauudised\nPensionifondide järelevalve võib karmistuda\nFinantsjärelevalve taotleb seadusemuudatust, millega pensioni- ja muude investeerimisfondide juhid peavad senisest palju täpsemalt selgitama, kuhu nad raha panustavad, kirjutab Postimees.\nKui valitsus ja parlament nõustuvad, siis edaspidi peavad pensionifondid palju täpsemalt analüüsima ja dokumenteerima oma investeerimisotsuseid. Finantsinspektsioon tahab ka saada õigust trahvida fondivalitsejaid kuni poole miljoni krooniga riskijuhtimise reeglite rikkumise eest.\nInspektsioon tegi investeerimisfondide seaduse muutmiseks mahuka ettepaneku rahandusministeeriumile. Lisaks otsestele seadusepügalatele tahab inspektsioon kehtestada riskijuhtimise juhendi fondivalitsejaile.