«Евертон» переміг «Ліверпуль» у дербі вперше за 10 років – команда Клоппа програла четвертий матч АПЛ поспіль | 19-27\n«Евертон» переміг «Ліверпуль» у дербі вперше за 10 років – команда Клоппа програла четвертий матч АПЛ поспіль\nСвітовий футбол 20 Лютого, 21:51 428\n«Ліверпуль» програв «Евертону» в 25-му турі АПЛ (0:2).\nОбидві команди на момент початку гри перебували за межами єврокубкової зони – 6 та 7 місця відповідно. При цьому Ліверпуль програв три останні матчі чемпіонату, а Евертон – два. Щоправда, підопічні Юргена Клоппа на тижні розібралися з РБ Лейпциг у Лізі чемпіонів, зробивши вагому заявку на вихід у чвертьфінал. Останні два Мерсисайдські дербі завершилися миром (0:0 та 2:2), а матч першого кола досі проклинають у таборі «червоних» – саме тоді травмувався лідер оборони Вірджил ван Дейк, який може пропустити залишок сезону. До слова, «іриски» давно не знали смаку перемог над Ліверпулем – востаннє Евертон святкував звитягу над земляками ще у 2010 році.\nКарло Анчелотті на 238-ме дербі Мерсисайду залишив у запасі Домініка Калверта-Льюїна. Найкращий бомбардир «ірисок» (13 голів) лише залікував травму, яка завадила йому вийти з перших хвилин на Енфілді. Попереду в Евертона діяли Рішарлісон і Хамес Родрігес. Юрген Клопп отримав приємні новини у вигляді повернення Набі Кейта, але гвінеєць теж розпочав у резерві. Джордан Хендерсон вже традиційно діяв у центрі захисту в парі з Кабаком, а тріо центрхавів склали Тьягу, Вейналдум та Джонс. В атаці теж все було прогнозовано – Салах, Мане і Фірміно. Для останнього цей матч став 200-м у Прем'єр-лізі – лише 5-й бразилець, який досягнув такого показника.\nПропущений гол розізлив «червоних». Трент у боротьбі «вставив» Рішарлісону – жорстко, але без картки. Перший більш-менш гострий момент у Ліверпуля на 9-й хвилині. Пікфорд у стрибку перервав небезпечний простріл Мане. Евертон відповів слабким ударом Хамеса зі штрафного в руки Аліссону. Удар Фірміно після скидки Мане був гострішим, але захисник вчасно став на шляху м'яча. Міг забивати Хендерсон, який пробивав з льоту – перший сейв Пікфорда, який у стрибку перевів на кутовий.\n«Червоні» заробили право на небезпечний штрафний. До м'яча підійшов Александер-Арнольд, але його постріл був невдалим. Евертон відповів куди гостріше – Аліссон врятував Ліверпуль після удару головою Коулмена в падінні! Відзначимо пас Діня, який класно знайшов свого партнера по захисту. Схожим чином по протилежних воротах пробивав Філліпс, але не так вдало – повз ворота. Це був останній момент у першому таймі. Обидві команди мали нагоди забити, але лише Евертон реалізував один свій шанс. 0:1 до перерви. Ліверпуль більше володів м'ячем, проте конвертувати це в голи не зумів.\nДруга половина гри почалася моментом Ліверпуля. Мане виграв повітря і завдав удару головою – в руки Пікфорду. Ще одна схожа спроба сенегальця була неточною. «Червоні» затисли «ірисок» на їхній половині поля, використовуючи переважно навісні передачі з флангів. Фірміно не витримав і спробував щастя з дальної дистанції – без проблем для Пікфорда. Команда Клоппа ще підвищила відсотоко володіння м'ячем, але Евертон тримався. Окрім двох небезпечних ударів Мане, моментів у Ліверпуля більше не було. Падіння Салаха більше тягнуло на симуляцію, ніж на фол. Щоправда, без картки для єгиптянина.\nЛіверпуль зазнав четвертої поспіль поразки в АПЛ. Евертон обіграв «червоних» вперше за 3779 днів – з 17 жовтня 2010-го. Ба більше, «іриски» виграли на Енфілді вперше з 1999 року та наздогнали Ліверпуль за очками. У обох команд по 40 пунктів.


Скачати 288,68 Kb.\nРозмір 288,68 Kb.\nта героїчний пафос\nу творчості О.Довженка воєнного періоду\n«Ніч перед боєм»,\n«На колючому дроті")»\nТема уроку: Патріотична тематика та героїчний пафос у творчості О.Довженка воєнного періоду (оповідання «Мати», «Ніч перед боєм», «На колючому дроті»)\nМета уроку: розкрити силу Довженкового слова у змалюванні трагедії українського народу, яку приніс із собою німецький окупаційний режим в роки Великої Вітчизняної війни; навчити учнів, спираючись на тексти творів, розуміти взаємозв’язок конкретного із загальним, засудити війну як прояв злочину проти людства і людяності; розвивати в учнів уміння сприймати життєві явища, події, людей у контексті загальнолюдських понять і цінностей; формувати вміння визначати тему, проблематику творів, обговорювати їх з позиції сьогодення, вміння аналізувати, вільно мислити і висловлювати власну точку зору;\nкультивувати пам’ять про героїчні і трагічні сторінки історії України; виховувати національну самосвідомість, почуття патріотизму, повагу до минулого свого народу та відповідальність за його майбутнє.\nМетоди навчання, прийоми: метод «бесіда за Сократом», метод дослідження, демонстрація відеофільмів, інсценізація, робота з текстами творів (цитування), робота з опорним конспектом, інтерактивні методи: складання інформаційного грона, метод «Прес».\nМіжпредметні зв’язки: історія України «Велика Вітчизняна війна»\nНаочність: відеосюжет «Велика Вітчизняна війна», «О.Довженко», відеоуривки із оповідання «Мати», «На колючому дроті», відеоролик «Молитва за Україну», «Хвилина мовчання», книжкова виставка творів О.Довженка, епіграфи до уроку, опорний конспект, плакат «Карта України», портрет О.Довженка, тексти оповідань О.Довженка, малюнки до оповідань, терновий, барвінковий і український вінки.\nДовженко безсмертний. Він безсмертний тим,\nщо любив свій народ і землю, яка була його колискою.\nКниги і фільми про нашу правду, про народ мусять тріщати од жаху,\nстраждань, гніву і нечуваної сили людського духу.\n«Довженко – рідкісний приклад палкої відданості митця народові, своїй нації.\nЙого творчість – неповторна. Він родоначальник не тільки в кіно, а й в літературі…»\nІ ти йому тихо шепочеш: «Дитино!»\nМоя Україно, сумна Україно,\n(Відеосюжет «Велика Вітчизняна війна»)\nВелика Вітчизняна війна увірвалася страшним буревієм, вихором, ба навіть смерчем у мирне життя людей і стала трагедією ХХ століття. Це найжорстокiша і найкривавіша війна в історії людства. Це жах, про який «не забудуть і потомки в віках», бо це таке горе, яке «лежить за межами обурення і відчаю».\n70 років відділяє нас від Дня Перемоги, але рани кровоточать і досі. Для історії це небагато, а для людини — це майже все життя. Та не старіє, не зникає пам'ять тих літ. Вона живе у спогадах ветеранів, в суворому монументі, на сторінках книг.\nБудь-яка війна вдягає в жалобу тисячі материнських сердець. У війни холодні очі, у війни свій рахунок, своя безжальна арифметика. Перемога була одна на всіх, хто вступив у двобій з нацистською навалою. І ніхто не стояв за ціною. Для України ця ціна становить, за різними даними, від 8 до 10 мільйонів людських життів.\nЧи треба взагалі згадувати про війну! Деякі кажуть, що не треба. Я думаю, що треба. Треба до тих пір, поки людство не скаже: «Ми не тільки не хочемо війни, ми зробили все, щоб її не було, і її не буде!». Нам, нащадкам переможців над фашистською нечистю, слід пам’ятати уроки історії, бо історія, на жаль, повторюється.\n„Історія – це святая святих народу, недоторкана для злодійських рук” – писав О.Довженко.\nЩо для вас є війна? Які асоції війна викликає у вас? (Наприклад, війна — смерть, каліцтво, біль, розруха, сльози, втрати, жорстокість...)\nХто із відомих письменників звертався до теми війни? (Ліна Костенко «Мій перший вірш написаний в окопі», А. Малишко «Не плачте, мамо» та "Прометей", П.Тичина, М.Рильський "Слово про рідну матір" та «Моєму краєві», О. Гончар "Прапороносці", О. Коломієць, Гр. Тютюнник, О.Довженко та інші).\nОлександр Довженко — один із тих письменників, яким випало жити в цей надзвичайно важкий час. «Війна стала великою, як життя, як смерть. Воює все людство» - писав він. Ця тема на довгі роки буде основною у його мистецтві. Отож записуємо тему нашого уроку: «Патріотична тематика та героїчний пафос у творчості О.Довженка воєнного періоду». (Записуємо число і тему уроку)\nПротягом уроку ми будемо заповнювати схему-опору, яка лежить на вашому столі і яку ви вклеїте у свої зошити.\nСьогодні ми спробуємо дослідити та зрозуміти, в чому сила Довженкового слова у змалюванні війни, спробуємо дати відповідь на дуже важливі запитання: для чого народжується людина на світі, яке її призначення, хто ми є, чи любимо свою державу, свою землю, свій народ так, як любив її письменник?\n«Довженко – рідкісний приклад палкої відданості митця народові, своїй нації. Його творчість – неповторна» - писав Б. Аменгаль.\nСкладання інформаційного грона «О.П.Довженко»\nЗгадайте зі шкільного курсу, хто ж такий Олександр Довженко? Записуємо у схему. (З’являтиметься на слайді по порядку, а учні записують у схему-опору)\n«Мученик за народ»\n«Підкошена тінь довічного засланця»\nз вовчим білетом»\nМислитель і філософ краси\nВидатний кінорежисер і сценарист\nЗасновник поетичного кіно\nУчні: видатний кінорежисер і сценарист,, засновник поетичного кіно, мислитель і філософ краси, публіцист, художник, письменник, майстер слова, оратор, «поет слова і кадру, віртуоз монтажу», митець…\nВін був людиною багатогранного таланту. Але на Батьківщині він, як сам говорив, – «вигнанець з вовчим білетом», «підкошена тінь довічного засланця і мученика за народ».\nОлександр Довженко - одна з найталановитіших і найтрагічніших постатей ХХ ст. За своє творче життя Довженко поставив 12 ігрових і документальних фільмів, написав 15 літературних сценаріїв та кіноповістей, дві п’єси, автобіографічну повість, понад 20 оповідань і новел. Його кінотворчість набула світової слави, а фільми визнані шедеврами кіномистецтва. Він лауреат Міжнародного венеціанського кінофестивалю, двох Сталінських і Ленінської премій та інших нагород. Творчий доробок Олександра Довженка — це справжня школа патріотизму, де центральним є образ України.\nА. Малишко говорив: „Довженко безсмертний. Він безсмертний тим, що любив свій народ і землю, яка була його колискою”.\nЯким же бачив своє призначення О.Довженко? І в чому трагедія його життя?\nЩоб краще це зрозуміти, передивімось відеоуривок.\nЯким же бачив своє призначення О.Довженко? («Я народився для добра і любові») Заповнюємо схему (записують)\nВ чому трагедія життя? (Довженко приречений був жити і працювати у Москві без права повернення на Україну - це була найбільша його кара, любов до свого народу вважали націоналізмом, у нього стався конфлікт із системою, піддавався гострій критиці, письменник зазнав тяжких образ і звинувачень, які підірвали його здоров’я, гнітючим каменем лягли на серце і душ.)\nВ чому сила його таланту? (Писати тільки правду, не зраджувати її ні при яих обставинах)\nЗа який гріх письменник переніс такі страждання? (За любов до України, до свого народу)\nВ серці Довженка Україна займала найважливіше місце. Її він любив, за неї переносив тяжкі муки, за неї страждав, як страждала і його Батьківщина сотні літ. Дорога його життя була тернистою, а любов до України – його хрестом, який він з гідністю ніс. (Звертаюся до карти України, на якій зображено Довженка). Гірко звучать слова прощання письменника з Україною-матір’ю, великим болем відбилися в багатьох його творах. Тільки Довженко, як справжній патріот і син України, міг сказати: «Чи може бути надмірною любов до Батьківщини? Ні. Немає такої любові. І моя не була, хоч я і вмер від неї». Чи можна любов до свого народу вважати націоналізмом? Чи націоналізм у невмінні художника стримати сльози, коли народу боляче?”. На ці та інші запитання ми спробуємо дати сьогодні відповідь, розглядаючи оповідання митця. До них ми повернемося наприкінці уроку. Проблемне запитання записуємо у схему. (Записане на дошці, на слайді!)\nНайяскравішими і найбільш хвилюючими є його твори про війну. «Книги і фільми про нашу правду, про наш народ мусять тріщати од жаху, страждань, гніву і нечуваної сили людського духу. Україна мусить родити найстрашніші твори про війну, бодай один твір» - говорив Довженко.\nПеру митця воєнного періоду належить такі оповідання, як «Незабутнє», «Стій, смерть, зупинись!», «Воля до життя», «Відступник», а також кіноповісті «Повість полум’яних літ» та «Україна в огні», яка стала його Голгофою і роз’яттям, та інші... (Звернення до книжкової виставки).\nСьогодні ми будемо аналізувати деякі з них, зокрема «Мати», «На колючому дроті», «Ніч перед боєм». Випереджальним завданням для вас було прочитати ці твори та виписати цитати до характеристики героїв оповідань, їхнього ставлення до рідної землі, дітей…\n«Бесіда за Сократом»\nЩо поєднує ці оповідання «Мати», «На колючому дроті», «Ніч перед боєм» Довженка? (зображення війни і людей на війні, тема любові до рідної землі, до України і її дітей) Записуємо тему, яка є спільною для цих творів у таблицю схеми-опори.\nЯкою змальовує Україну у роки війни Довженко? Чому?(Україна змальована страдницею, кривавою, попаленою, розбитою, поруйнованою, обездоленою, бо по Україні двічі прокотилася війна, яка принесла тільки смерть і розруху)\nА хто може пожертвувати соїм життям заради дітей? (Звичайно, мати. Мати є берегинею роду, уособленням життя і святості. На своїх плечах лише мати винесе найбільше лиха, жорстокості, ганьби, насильства.)\nНазвіть головних героїв оповідання «Мати». Запишіть їх у таблицю схеми.\nПереглядаючи відеосюжет, скажіть, якою постає перед нами Марія Стоян?\n(Відеосюжет з оповідання «Мати»)\nЩо вразило вас найбільше? З ким уособлюється її образ?(Марія Стоян, рятуючи льотчиків росіян, керується материнським почуттям, сподівається, що може хтось врятує чи допоможе її дітям. Вона лине думкою, турбується, чи догляне хто їх, чи заплаче, якщо загинуть. Заради дітей мати ладна знести приниження, знущання. Доля дітей для матері понад усе. Її любов до дітей, до сім’ї сильніша за все на світі. Марія уособлює Україну, її долю, і як Божа Мати, жертвує своїм життям, щоб врятувати чужих дітей. Вона здійснює подвиг.\nЦитата «… Плакала вночі і вдень, згадуючи своїх синів Івана й Василя. Хто ж їх нагодує, хто пригріє у лиху годину? Де вони? Може, лежать уже десь у полі, мов скляні, чи висять на шибеницях у німецькій неволі і вороня клює їм очі на морозі. І ніхто й не гляне вже, і не спитає, не заплаче!.. Так багато смерті навкруги. Діти, діти...»)\nЗараз ми прослухаємо уривок із оповідання.\nІнсценізація (монолог учениці)\nПро що цей монолог? (Цей монолог – сповідь перед матір’ю, біль і жаль за її смерть. У Василя серце розривається з болю, він не може пережити найбільшої втрати у житті – смерті матері))\nЗнайдіть рядки, які свідчать про синівську любов? Запишіть їх.\nЦитата: «Усю свою добрість і лагідну вдачу, що подарували ви мені, я лишаю отут з вами коло груші.»)\nЗнайдіть рядки, в яких звучить гімн красі матері. (Цитата: «Вічна слава вашому імені, мамо Маріє, красоті вашій. Не мандрували ви по світу, по закордонах. Ви, як та пчілка, були зайняті, поки не одняли у вас життя недолюдки з Європи. Але закордон ще приїде до вас, подивитися на ваш пам’ятник, і якщо є на світі хоч краплина сумління, він поклониться вашій красі, дорога наша мати, слов’янко, українко дорога. Хай же знає весь світ, як висіли ви, мамо, на старій груші за други своя у велику всесвітню війну в українському кривавому селі на Вкраїні кривавій»)\nТо якою постає перед читачем Марія Стоян? (Марія – любляча мати цілого роду, відважна, здатна на самопожертву. Ми повинні вклонитися її подвигу, на який не всі здатні, її красі.)\n(Записують у схему-опору: Марія Стоян – любляча мати цілого роду, відважна, жертовна, горда)\nЛюблячою, самозреченою і гордою змалював О. Довженко матір. І сини російських матерів для неї рідні, бо в них спільний шлях і мета — боронити рідну землю від загарбників. О. Довженко схиляється перед красою вчинків і подвигу Марії Стоян.\nЩо вражає у поведінці українців на війни? (Вражає героїзм і відвага, ставлення до смерті.)\nЧиї ще героїзм і патріотизм викликали у вас захоплення? (Подвиги Петра Чабана і Мотрі Левчихи із оповідання «На колючому дроті»)\nХто є головними героями оповідання «На колючому дроті»? Запишіть їх у таблицю. (Петро Чабан, Максим Заброда та Мотря Левчиха)\nПерегляньте відеосюжет із оповідання «На колючому дроті».\n(Відеосюжет з оповідання «На колючому дроті»)\nСкажіть, якими постають перед нами головні герої твору?\n(Петро Чабан - сміливий, мужній і безстрашний. Він слухає тужливу пісню, що передає невимовний біль за долю України і її синів. Він три дні і три ночі сидів у коморі замкнений, без їжі і води, чув, як розстрілюють односельчан, як гниють їхні тіла, бачив шибеницю, на якій висіли люди, але страху в його очах не було, він презирав смерть, але не боявся її.\n«Під осіннім холодним небом табір здавався великим кладовищем розритих могил, де лежали на дні живі небіжчики… Розмах смерті був такий велетенський, що Чабанові на одну мить його власна смерть, і катування, і все, все здалося таким маленьким… Що смерть моя і смерть моїх дітей? — думав Чабан. — І що мої мізерні муки, коли зникають в небуття тисячі наших людей? Гинуть родини, гинуть роди без числа і краю».\nЯкі рядки характеризують Петра Чабана? (Записати у схему-опору: «Що смерть моя і смерть моїх дітей? І що мої мізерні муки, коли гинуть родини, гинуть роди без числа і краю.)\nЯким змальовує Довженко Заброду? За що його так ненавидить Петро Чабан?\n(Петро Чабан ненавидить Заброду за те, що той став зрадником, що вбив Левчиху – цю святу жінку, що топтав хліб святий. Закликає згадати, що для кожного є його Батьківщина. Він називає Заброду Іудою, нечистою силою, запроданцем. І питає: «Невже породила тебе земля наша?». Презирає зраду. Ці слова свідчать про те, що такі як Чабан не здаються, не падають духом. Він теж боровся до кінця. І жадоба до життя виявилася сильнішою.) (Записати у схему-опору: Максим Заброда - Іуда, нечиста сила, запроданець)\n«Горе тому,— зазначає Довженко,— хто по злобі, мізерності, по нікчемності душі своєї піддається в фатальну хвилину слабодухості, своїм низьким інстинктам і кине товаришів своїх і народ свій в ім’я мнимого врятування особистого життя... Відвернеться від нього гнівна Вітчизна і забуде його...»\nЯкою ж постає перед читачем Мотря Левчиха?\n(Левчиха – літня жінка, мати партизана, прагне допомогти Чабанові і несе йому до табору їжу. Вона усвідомлює, що ця дорога може бути останньою і за давнім звичаєм одягає нове вбрання, готоване для смерті. Вона готова до самопожертви, підносить її подвиг. Левчиха теж виступає як мати цілого роду, тому і йде на смерть заради Петра Чабана. Левчиха порівнюється навіть з чайкою, що є символом України, знівеченої ворогами, і бідної матері, яка літала над могилою та кричала. І Марія Стоян, і Мотря Левчиха вірять у перемогу, розуміють свою місце в боротьбі.\nТакож Левчиха стає опорою і підтримкою для Петра Чабана у тяжкий для нього час. Вона говорить: «Терпи, не піддавайся. Перенеси всі муки, що впали на тебе. Прийми всі страждання, як приймали колись твої прадіди запорожці на палях, сміючись ворогу в лице. Будь мужнім, щоб не зневажали живі твого імені, щоб славили тебе, брата - товариша. Мовчи, така вже нещаслива земля наша»\n(Записуємо в таблицю схеми-опори: Левчиха - свята жінка, мати – берегиня всього роду)\nЯкі рядки є і яскравим свідченням героїзму і відваги Левчихи? (Записуємо в таблицю схеми-опори: «Будь мужнім, щоб не зневажали живі твого імені, щоб славили тебе, брата»)\nДля чого Довженко створив ці образи? (Щоб показати: доки існують такі українці – Україна буде жити вічно!)\nДовженко створив ці образи, щоб довести, що душа і дух народу не зломлені, ніяка сила у світі не зможе їх зламати, а народ не втратив своєї національної самосвідомості.\nБез чого не можна перемогти на війні? (Без віри і любові до своєї Батьківщини, без патріотичного духу, без прикладу для наслідування)\nХто став прикладом патріотизму, героїзму і відваги для Петра Колодуба, капітана, Героя Радянського Союзу з оповідання «Ніч перед боєм»? (дід Платон і дід Савка)\nЗаписуємо в таблицю героїв твору – Петро Колодуб, дід Платон, Іван Дробот.\nЧим так вразив дід Платон Колодуба? (Дід Платон дуже боляче спримав відступ, бо вважав це великим соромом. Він з гіркотою і презирством говорить про це. Цитата:\n«… кому на війні судилося вмерти, ніякий човен тебе не врятує. Війна своє візьме...\n… Чим далі витікаєте, тим більше крові проллється! Та не тільки вашої, солдатської, а й материнської, й дитячої крові. П'єте ви, як бачу, жаль і скорботи. Марно п'єте. Це, хлопці, не ваші напої. Це напої бабські. А воїну треба напитися зараз кріпкої ненависті до ворога та презирства до смерті. Ото ваше вино. А жаль — це не ваше занятіє. Жаль підточує людину, мов та шашіль. Перемагають горді, а не жалісливі! Яка ж ціна цій ненависті, коли умирать не вмієш?»)\nЯкі слова характеризують діда Платона якнайкраще? (Записати у схему-опору: «Перемагають горді, а не жалісливі!». Дід Платон – мужній, відважний, готовий пожертвувати життям, сміливий…)\nЧим завдячував Колодуб дідові Платону? (Колодуб вдячний був за те, «… що не пожалів нас, не окропив нашу сумну стежку сльозами, що викресав з мого серця огонь уночі...»\nКолодубу було соромно за їх відступ, тому говорить: «Правдо, чом же ти часом така гірка та солона!. Потім я побіг назад, до Десни. Я мусив щось сказати на прощання дідові Платону.\n— Прощайте, діду. Простіть нас, що не доглянули вашу старість…»\nКолодуб хотів повернутися і поклонитися діду в ноги, але було пізно: дід Платон і дід Савка потопили цілий човен німців, принесли в жертву своє життя, бо ненавиділи фашистів і хотіли хоч якось прислужити своїй Батьківщині»\nВ чому полягав внутрішній секрет Колодуба? (Цитата: «…Але, де б я не був, як би не гули навколо мене ворожі вихори, їм ніколи вже не затушить того вогню, що викресав з мене колись у човні дід Платон... Що наше життя? Що наша кров, коли страждає вся наша земля, увесь народ? — голос капітана зазвучав, як бойова сурма. — Я, хлопці, у бою сторукий, помножений стократ на гнів і ненависть!..» (Записати у схему-опору)\nЩо згуртовувало бійців на війні? (Почуття єдиної сім'ї, величезна ненависть до ворогів і спільна мета — боронити рідну землю від загарбників, патріотичний дух, віра у перемогу за будь-яку ціну) (Записати у схему-опору)\nДля чого Довженко написав усі ці твори? («Не ради сліз, і розпачу, й скорбот, і не в ознаку гіркого прокляття, - фашизм і так уже проклятий всім світом, - а задля слави нашого роду написано і во ім'я любові про цю високу смерть». Ці рядки характеризують усі оповідання письменника, тому що всі герої ненавиділи фашистів, боронили свою землю і хотіли знищити ворога.)\nПоясніть наступні рядки. «Всього народила родюча земля українська. Добре і щедро угноєно її вже з давніх-давен. Багато лицарів і сіятелів орали її списами і ралами. Багато нечисті угноювало її гноєм і смітило сміттям. Багата і трудна душа народна. А люди...» (на слайд)\nПро яких людей йде мова?\nПро що говорять ці рядки? «Душа, хлопче, вона буває всяка. Одна глибока і бистра, як Дніпро, друга — як Десна ось, третя — як калюжа, до кісточки, а часом буває, що й калюжки нема, а так щось мокреньке, неначе, звиняйте, віл покропив». (на слайд)\nА якою є душа українського народу і кожного з нас на даному етапі? (актуальність творів)\nЧи можна ці слова пов’язати із сьогоденням?\nВ чому сила Довженкового слова у змалюванні війни? Чого вчать його оповідання? (Оповідання Довженка вчать мужності, відваги, героїзму, патріотизму, любові до рідної землі, до матері, до України, нескореність людського духу, волі до життя, стійко переносити страждання за свої переконання, стояти на смерть заради своєї Батьківщини, ніколи не зраджувати свою землю і свій народ, захищати надбання народу – суверенітет і незалежність…)\nЯкий народ не можна перемогти? (Сильний духом, патріотичний, героїчний, мужній, волелюбний, нескорений, гордий, гідний; народ незнищенний, коли має міцне духовне коріння, народ, який не боїться покласти своє життя на алтар заради майбутнього своїх дітей і внуків)\nЯкі проблеми порушує письменник у своїх творах? (незламності і незнищенності людського духу, ненависті до ворогів, Україна і українці, проблема материнської любові) (Записуємо у схему-опору)\nЧому Україна і Довженко на плакаті зображені у терновому вінку? (Доля України і українського народу завжди була і є дуже тяжкою, українці завжди боролися за свою незалежність, заплатили і продовжують платити за неї дуже дорогу ціну, терновий вінок символізує їх страждання. Україну можна порівняти із розп’яттям Ісуса Христа, який прийняв страждання і муки за гріхи людей. Довженко страждав за любов до України, до свого народу.) (Звертаюся до плакату)\nПовертаючись до пробленого запитання, скажіть,\nЧи може бути надмірною любов до Батьківщини? («Ні. Немає такої любові. І моя не була, хоч я і вмер від неї»)\nЧи міг він мовчати, чи міг стримати сльози, коли таку трагедію переживав його народ, його Україна?\nНевже любов до свого народу можна назвати націоналізмом?\nЧим є Україна для кожного з вас? Якою ви її бачите?\n(Я знаю, що український народ перемогти нікому і ніколи не вдасться.\nЯ свято вірю, що Україна житиме у віках, її не можна знищити, а український народ поставити на коліна, і тому я хочу замість страждань прикрасити свою рідну землю квітками, щоб вона цвіла і процвітала, множилися її багатства.\nА я бажаю Україні миру.) (Учні приклеюють квіти на плакат)\nЩо є символом миру у світі? (голуб)\nНапишіть побажання Україні та наступним її поколінням на голубах, які лежать на ваших столах і прикріпіть до карти. (Діти пишуть, озвучують і приклеюють навкруги карти)\nДовженко серцем проходив через випробування, що випали на долю його народу. Він не втратив своєї козацької гідності, не став яничаром, і тому тема національної краси і величі українського народу є наскрізною в його творчості. Тож помолимося за нашу славну Україну, за наш безсмертний народ, за всіх тих, хто поклав життя заради України.\nВідеосюжет «Молитва за Україну»\nПам’ятаймо тих, хто виборював перемогу, кого немає з нами, хто навічно залишився молодим, хто поліг у боях, хто кров'ю своєю скропив землю, хто пройшов крізь бої, лихо, голод і холод, хто вижив у цій смертельній війні. Схилимо голови перед світлою їх пам'яттю. Запалимо свічку та вшануємо їх хвилиною мовчання.\nЯкі висновки ви зробили для себе після уроку? Дайте відповідь, користуючись схемою.\n– я вважаю, …\nКому видався урок цікавим? Підніміть руки.\nА кому було нецікаво?\nНапишіть послання або вітальне слово ветеранам Великої Вітчизняної війни, тим героям, які віддали своє життя за Україну.\nХочеться вірити, що Довженкова любов до України розбудить в наших серцях вогонь патріотизму, гордості за своє походження, за свій нескорений духом і трагічними сторінками життя народ. Довженківська правда змушує поміркувати про цінність людського життя, про те, що може залишити людина після себе. Нехай у вашому серці завжди буде Бог, а не людина. Нехай вашу душу осяює молитва, а не емоції. Нехай вашими руками керує Господь, а не світ...\nТести за біографією та творчістю Т. Г. Шевченка раннього періоду І періоду «Трьох літ» Коли народився Т. Г. Шевченко?


Основний інстинкт прем’єр–міністра - Останні та актуальні новини України та світу, новини дня онлайн - Україна Молода\nГоловна > Калейдоскоп > Основний інстинкт прем’єр–міністра\nЯк виявилося, це була підлаштована сцена рейтингового шоу «Місія нездійсненна», що виходить на одному із сербських телеканалів. В об’єктив оператора потрапили і оголені жіночі принади модельки, котра вдавала з себе журналістку та розставляла при цьому ноги, сидячи перед Дачичем, і зацікавлена реакція прем’єр–міністра на нібито «випадкову» еротику.\nНезалежна асоціація журналістів Сербії засудила авторів програми, в якій глава уряду «піддався непристойній і неприйнятній провокації». За оцінкою НАЖС, подібні дії «не відповідають стандартам професійної журналістики і можуть бути охарактеризовані як порнографія».\nЗ іншого боку, лунають вимоги встановити ступінь відповідальності співробітників, які відповідають за безпеку прем’єр–міністра. Зокрема, у профспілці поліцейських Сербії називають «великою ганьбою» той факт, що в департаменті безпеки аж до того дня, коли в інтернеті з’явився скандальний ролик, не знали про брутальні кпини над одним із лідерів держави. А відеоролик на YouTube, до речі, лише за одну добу набрав більше мільйона переглядів.


«Так. Вони можуть тимчасово об’єднатися проти нас. Яка гра виникає тоді?»\n«Гра за правилами, які важко передбачити. Вони виникатимуть і змінюватимуться залежно від змагання. Через те невідомо, чи функція відплати містить у собі додаткові величини. Гра швидше дасть у підсумку нуль, бо жоден із гравців, включаючи й нас, не матиме ніякого зиску. Всі зазнають збитків».\n«Ризик не можна звести до нуля. Але де мінімум?»\n«Я не маю достатніх даних».\n«Давай без достатніх даних».\n«Ослаблення фрустрації з приводу нерозв’язних завдань не лежить у сфері моєї розрахункової спроможності. Командире, не вимагай від мене неможливого. Деревце еврези не є божим деревом Пізнання».\nПісля останніх ҐОДових слів запала тиша, і Стірґард уклав у відтворювач другий кристалик, повідомивши, що це — уривок діалогу з ҐОДом зразу ж після луноклазму. І справді — всі знову почули голос машини:\n«Раніше ризик був тільки непередбачуваний. Тепер він набув сили трансфінальної, тобто незліченної численності. Мінімакс лишився тільки у відступі».\n«Чи можемо ми примусити їх до капітуляції?»\n«Теоретично — так. Наприклад, через поступове стискання техносфери їхніх сутичок».\n«Через деструкцію всіх бойових засобів у всьому просторі Дзети?»\n«Які шанси контакту за такої операції?»\n«Мінімальні при найоптимістичніших передумовах, а саме: що наше витрачання сидеральних потужностей ітиме без перебоїв; що квінтяни збережуть інертність роззяв при зніманні лушпиння з їхньої автомахічної цибулини в Космосі, а також, що, позбавлені цього Лушпиння, вони вступлять у стагнацію озброєння. У категоріях теорії ігор це було б таке ж диво, як і головний виграш у лотерею того, хто не придбав жодного лотерейного білета».\n«Познайом нас із варіантом роззброювання їхньої техносфери без чудес».\n«Крива буде мінімум двосідлова: вони вчинять нам опір або наступаючи, або обороняючись, а може, мирна деструкція холодної сферомахії розпалить конфлікт, який постійно тліє на планеті, і внаслідок цього ми підштовхнемо їх до тотальної війни».\n«Чи можна частково знищити їхню космічну автомахію без порушення рівноваги сил на планеті?»\n«Можна. Для цього треба виводити з ладу орбітальні бойові засоби або скорочувати космічний воєнний потенціал сторін однаковою мірою, щоб не порушити динамічної рівноваги сил. Це можливе за двох умов: коли визначимо дальність, із якої вони керують своєю зброєю в Космосі, тобто радіус їхньої командної ефективності; коли виявимо бойові системи спершу поза цим радіусом, щоб розбити їх, а після знищення автомахічного периметра виводитимемо цю цивілізацію зі стану володіння силами всередині сфери, над якою вона ще панує. In abstracto’ її можна якоюсь мірою оголити. Але якщо ми припустимось помилок в ідентифікації, хто й чим володіє у внутрішній сфері, тобто в просторі їхніх оперативних впливів, то розпалимо на планеті конфлікт, оскільки ослабимо одну сторону на користь другої. Цим самим ми виведемо супротивників із хисткої рівноваги гонки озброєнь у тотальну війну. Командире, ти віддаляєш мене й себе від реальності. Адже ти прагнеш успіху?»\n«Ну звичайно».» .\n«Що він для тебе означає? Контакт? Але в цій взірцевій формі таке поняття успіху не є визначальним. Він залежить не тільки від того, чи «Гермес» зможе, крім сферомахії, перемогти всю продукцію бойових засобів, які безперервно викидаються в Космос».\n«Вестимемо непряму боротьбу, атакуючи не їх, а їхню зброю. Де певність, що, втягуючи у війну нові види техніки, вони не опанують ті джерела, котрі живлять і нас, а саме: джерела сидеральні?»\n«Виходь із передумови, що вони на таке не здатні».\n«Гаразд. Крім супутніх факторів, таких як сумнівні технологічні комплекти, явно мінімаксові, тобто, за оптимізаційними розрахунками, логічні для реакції квінтян, вирішальне значення мають фактори ірраціональні, про які нам нічого не відомо. Однак ми знаємо, яку вагу мали саме ці фактори в земній історії».\nНа цьому запис розмови урвався. Та після короткої паузи всі почули новий діалог Стірґарда з машиною:\n«Ти провів симуляцію органічних структур?»\n«В усіх гаданих варіантах цих структур і їхніх конфліктів?»\n«Яка величина коефіцієнта різниці цих структур для нашої гри в порозуміння? Назви інтервал статистичної вагомості або модальний розподіл упливу різниці на шанси контакту».\n«Коефіцієнт дорівнює одиниці».\n«Для всіх компонентів симуляції?»\n«Це означає, що конституціональні відмінності супротивників не мають ніякого значення?»\n«Так. Прискорювана тривалим конфліктом техномахічна еволюція стає змінною, незалежно від соціальної системи, бо цю еволюцію формує структура конфлікту, а не структура суспільства. Розгляньмо цю справу докладніше: на ранніх фазах конфлікту конституціональні відмінності позначаються на тактиці психологічної пропаганди, дипломатії, диверсії, шпигунства і гонки озброєнь. Поділ бюджетів на військові й невійськові — функція набору аргументів, цінність яких залежить від структури системи. Зростаюче прагнення до переваги в конфлікті врівноважує різницю в наборі аргументів. Цим самим воно уподібнює стратегії супротивників. Виникає ефект дзеркала. Не можна схилити дзеркало до того, щоб воно відбивало тільки розслаблені і вільні пози, а всі інші не відбивало. Коли межу ефективності роззброєння подолано, дальше змагання за перевагу ліквідовує залежність стратегії супротивників від їхніх конституціональних відмінностей. Ця залежність ідентична впливові людської мускулатури на запуск балістичної ракети. В добу палеоліту, в печерну епоху чи в середні віки мускулястіший супротивник панував над слабшим. В атомну епоху ракету може запустити дитина, натиснувши потрібну кнопку. Квінтяни не панують уже над обраною ними ж самими стратегією, навпаки: ця стратегія панує над ними. Якщо вона наштовхнулася на конституціональні відмінності, то підпорядкувала їх собі аж до спрощення. Якби цього не сталося, конфлікт закінчився б перемогою однієї зі сторін. Активність сферомахії це спростовує».


Простір провокації. Кого катуватимуть російським контентом? — Без Табу\nВійна гібридна, зброя - теж\nМинулого тижня у Дніпрі, який називають колискою Революції Гідності, бійця АТО та його друга-волонтера побили у кав’ярні за спробу трохи очистити місцевий інформаційний простір. У кав’ярні ввімкнули і не хотіли вимикати російський телеканал, після прохань і зауважень все завершилося бійкою.\nВідвідувачі говорять, що канал транслював новини, адміністрація закладу - ще це була гумористична програма без жодної пропаганди. Але, напевно, у деяких випадках алергію викликає вже один логотип у кутку екрану.\nСпочатку зауважили, що є різниця – чи транслювали програму у кабельній мережі (де канал мав би бути забороненим), чи через супутникову антену (і тоді про якісь законодавчі заборони не йдеться). Керівництво закладу взагалі стверджувало, що програма була записана на флешці. Це ще один нюанс, з яким ми ще будемо неодноразово стикатись: заборонити російський контент «у реальному часі» можна, але невідомо, скільки ще тягтиметься шлейф із того, що накачане з мережі.\nДотиснути "Інтер". Де братимуть частоти на культуру?\nПід час обговорень цього конфлікту була і версія щодо конкурентів та спроби рейдерства: мовляв, ця історія може сильно зіпсувати репутацію закладу. Але насправді невідомо, наскільки сильно – бо навіть назва кав’ярні не фігурувала, дивний якийсь чорний піар.\nБільше цей кейс може знадобитись зовсім іншим людям: тим, хто зацікавлений у дестабілізації у прифронтових та прикордонних областях. Що може бути простіше, ніж увімкнути у кав’ярні російське телебачення, коли там сидять люди у камуфляжі. І тоді вже додаткові опції, які корегуватимуть сценарій – наявність у цих людей зброї, психологічний стан. А навряд чи хтось досліджував, чи всі реабілітаційні центри, що працюють із посттравматом, налаштовані на допомогу, а не на програмування і створення із клієнта такої собі бомби уповільненої дії. Коли у деяких ситуаціях достатньо як мінімум навчити одному: тримай себе в руках, не ведись, це все провокація.\nКілька конфліктних історій за участі бійців та цивільних вже трапились у минулому році, але тоді все обійшлося вибаченнями чи їх відсутністю, але хоча б без стрілянини. У одну зі столичних кав’ярень, наприклад, не хотіли пускати бійця у камуфляжі, бо він нібито заважав би іншим відвідувачам відпочивати. У таких ситуаціях, вихід, мабуть, один, і до нього прийдуть так чи інакше обидві сторони, якщо вже не можуть одне одного зрозуміти навіть без втручання якихось провокаторів. Рано чи пізно, ті, хто був на війні і на Майдані, і ті, хто там не був, утворять два таких собі взаємно ізольованих простори, гетто, принаймні там, де це можливо. Разом їздитимуть у транспорті, куди дінешся – але відпочиватимуть у різних місцях. І одні періодично тікатимуть від інших, кілька днів потинявшись столичними вулицями. Бо посттравмат – це не завжди серйозна психологічна травма, за розповідями «дітей війни» (не плутати з пільговою категорією) – це коли в тебе забрали сіль і перець і сказали: їж тепер оцю прісну гидоту. І що робитиме нормальна людина? Шукатиме сіль і перець.\nЩодо зіткнень із мирною реальністю у громадському транспорті, то таких історій вже було і ще буде, напевно – умов більш ніж достатньо. Кілька обласних центрів вже заборонили на місцевому рівні, наприклад, шансон у маршрутках. Абстрагуватись від такого саундтреку важко навіть людині у нормальному психічному стані (хоча доволі часто на швидкості більш-менш пристойною видається якась музика, яку «у статиці» ніколи би не слухав). Але це навіть більше про сприйняття балансу спільного і особистого простору. Ці ментальні відмінності можна спостерігати навіть у нашій країні, але у просторі, заповненому якоюсь критичною масою іноземців – наприклад, у хостелах. Кімната на десятеро людей – здавалося би, пекло для інтроверта. Але там усі якось займаються своїми справами, кожен на своєму клаптику, окресленому якимось невидимим кордоном – і ніхто нікому не заважає. То ж і у маршрутці є варіанти. Кожному ввімкнути своє улюблене у навушниках, а водію, щоб не заснути, пити більше кави, наприклад. Або взагалі після медогляду не виходити на рейс із недосипом, бо йому людей везти.\nУ водіїв міжміських автобусів, крім того, ніхто ж не буде конфісковувати стратегічний запас російських серіалів. І тим, кому треба якось добратися з Донбасу додому через півкраїни, доведеться триматися з останніх сил. Або проводити у салоні автобусу референдум. Окреме питання – навіщо серіали дивитися взагалі, без огляду на країну-виробника, та ще й у дорозі, коли стільки всього за вікном. Але то вже суб’єктивне.\nЩе одна потенційно конфліктна комбінація – пільговий проїзд, чи то самих бійців, чи інших пільговиків, за яких бійці, наприклад, захочуть вступитись. Таку функцію році десь так у 2004-му у Львові виконували студенти. Стареньких бабусь та дідусів у маршрутки саджати не дозволяла релігія – вони просто не зупинялися. Молодь «автостопила», а потім буквально закидала пасажирів у салон, і дітися водіям вже було нікуди.\nУ тому ж таки Львові задовго до того суспільного напруження, яке ми маємо зараз, ще у 2000-му, один із світоглядних конфліктів завершився трагічно. Композитор Ігор Білозір помер у лікарні після побиття молодиками, нібито через те, що співав українські пісні заважав їм слухати шансон на відкритому майданчику кав’ярні. Один із нападників, до речі, був військовим контррозвідки. Після цього обурений натовп навіть пішов по кав’ярнях, вимагаючи вимикати російську музику.\nЗа останні ж два роки циклон посттравмату простягся від Донбасу аж на Захід, а циклон національної свідомості – із Заходу майже на Донбас. Як захочуть використати ці гримучу суміш – побачимо.\nПубликации Россия культура СМИ Вікторія Найдьонова Телевидение


Правоохоронці допомогли розшукати неповнолітню ковельчанку, яка не повернулася додому | БУГ - bug.org.ua\n14:41 | 1.03.2021 / Рубрика: Новини / Позначка: розшук / Прокоментуй!\n15-річна дівчина добу не виходила на зв’язок із рідними з Ковеля. Її місцеперебування було невідоме.\nУ п’ятницю, 26 лютого, до поліції звернулася мешканка Ковеля. Громадянка просила правоохоронців допомогти у пошуках неповнолітньої сестри її чоловіка, – повідомляє поліція Волинської області.\nПоліцейські з дівчиною налагодили зв’язок через соцмережі. Стало зрозуміло, що з нею все добре: вона жива та здорова. Після тривалих перемовин, змогли вмовити неповнолітню повернутися до домівки. Вже надвечір вона була вдома. Поліцейські провели з дівчиною бесіду, аби в майбутньому не допустити подібних ситуацій.


"Чоловікові відірвало голову": На Волині сталася страшна ДТП\nсереда, 2 січень 2019, 14:43\nУ Нововолинську Волинської області на вул. Княгині Ольги сталась смертельна ДТП зранку 2 січня. Під колесами авто загинув велосипедист, 78-річний Віктор Вронський. Чоловік виїхав на традиційну ранкову велозарядку, повідомляють Патріоти України.\nЯк зазначає видання, біла чи світло-сіра іномарка Opel Combi або Renault Kangoo налетіла на нього ззаду і протягнула разом із велосипедом майже 100 метрів. Травми були страшні. Чоловікові відірвало голову. Водій втік із місця смертельної аварії. Рухався він у напрямку львівської траси. На машині – розбита права фара та тріснуте лобове скло.


Чи статева стриманість не суперечить Біблії? |\nЧи статева стриманість не суперечить Біблії?\nВІДПОВІДЬ: Стриманість можна віднести до різних контекстів. Часто це слово вживають у значенні дівицтва, добровільної безшлюбності. Слово Боже підтверджує, що дівицтво має особливе значення для спасіння. Діва Ізраїлева, про яку часто говорять старозавітні пророки, символізує вірність і любов до Бога. З приходом Христа Діва Ізраїлева іменується Церквою, а саме дівицтво стає есхатологічною реальністю, яка знайде повний сенс тільки в останньому, остаточному звершенні месіанського шлюбу народу зі своїм Господом. У Новому Завіті, так само як і в Старому, тема дівицтва пов'язана з темою шлюбу. З'єднання Христа і Церкви є незайманим союзом, символ якого – шлюб. «Христос полюбив Церкву й видав себе за неї», – говорить апостол Павло (Еф. 5,25). Звертаючись до спільноти Коринту, Павло бажає представити її Христові «дівою чистою» (2 Кор. 11,2).\nДівицтво знаходить особливу красу і особливе значення в образі Пресвятої Діви Марії. У ній були благословенні й обдаровані великою духовною плодовитістю ті численні чада Церкви, які зробили вибір на користь безшлюбності заради Царства Небесного.\nДівицтво не є велінням Господа: «Щождо дівиць, то наказу Господнього не маю, а даю раду як той, хто завдяки милості Божій гідний довір'я», – пише апостол Павло (1 Кор. 7,25). Тобто це не припис, а особисте покликання від Бога, особливий дар. Основа християнського дівицтва – Царство Небесне: «Не всі це слово розуміють, а ті лише кому дано» (Мт. 19,11) – говорить Господь. Безшлюбні – продовжує апостол Павло – відчувають стан воскреслих з мертвих, коли всі будуть подібні ангелам. Павло вважає, що дівицтво актуальне для «віку цього», і воно добре «через теперішні клопоти», як він пише в Першому посланні до коринтян (7,26). Не випадково обітницю безшлюбності, яку складають монахи, називають «євангельською радою». Шлях дівицтва заради Царства Небесного, згідно з Божественним Одкровенням, є засобом досягнення більш глибокого союзу з Богом, союзу, що не відволікається ні нащо інше.\nСвятий апостол Павло говорить: «Неодружений клопочеться про Господні справи, як подобатися Господу; а одружений про речі життєві клопочеться, як догодити дружині». І ще: «Тому той, хто віддає свою дівчину заміж, добре робить, а той, хто не віддає, робить краще» (1 Кор. 7,32-35.38).\nЦе про стриманість у значенні «безшлюбність», «дівицтво». У випадку монахів і священиків стриманість – синонім безшлюбності, целібату.\nУ Новому Завіті й у повсякденній мові це слово також означає цнотливість. Цнотливість – це загальна чеснота, яка проявляється по-різному, залежно від життєвого статусу. Для людини, що вибрала безшлюбність заради Царства Небесного або склала монашу обітницю, цнотливість рівноцінна повному утриманню. Молоді люди, що готуються одружитися, покликані стримуватися до вчинення цього Таїнства. «Наречений і наречена покликані жити в цнотливому утриманні, – каже Катехизм Католицької Церкви (2350). – Це випробування, завдяки якому вони пізнають взаємну повагу і вчаться взаємної вірності й надії отримати один одного як дар від Бога. Вони повинні відкласти до одруження ті вирази ніжності, які специфічно притаманні подружній любові. Вони повинні взаємно допомагати один одному зростати в цнотливості».\nНе тільки християнин, а й кожна людина покликана зберігати чистоту до шлюбу, відповідно до сенсу, самої природи сексуального акту. Якщо він є справжнім, тобто висловлює повну віддачу себе іншій людині, то ця тілесна віддача може здійснитися тільки після того, як сталася взаємна віддача один одному за допомогою шлюбної згоди.\nВ апостольському зверненні «Familiaris consortio» Папа Іван Павло II пише: «Досконалий тілесний дар став би обманом, якби не був знаком і наслідком повної самовіддачі, тобто тієї самовіддачі, в якій присутня вся особистість, також і в часовому вимірі. Якщо ж людина щось зберігає для себе, або залишає за собою можливість змінити рішення в майбутньому, – вже тому не віддає себе повністю» (FC 11).\nБудь-яка людина, яка не перебуває у шлюбі, покликана до абсолютної стриманості. Вступ в інтимні стосунки з людиною, яка не є подругом, завжди буде гріхом проти заповіді «Не чини перелюбу».\nУ християнському шлюбі цнотливість, до якої покликані й подружжя, не є синонімом стриманості, але в деяких випадках стриманість стає проявом здорового розуму. Наприклад, природні методи планування сім'ї – єдині прийнятні для християн – передбачають більш-менш тривалі періоди стриманості, коли подружжя, бажаючи відповідально поставитися до народження дітей, відкладають зачаття, утримуючись у сприятливі для зачаття дні. Є й ситуації, коли подружжя з вагомих причин змушені повністю відмовитися від дітонародження, наприклад, через серйозну хворобу: тоді вони теж повинні утримуватися. У будь-якої подружньої пари, натхненої справжньою любов'ю, існують періоди стриманості – більш-менш тривалі. Ці періоди стають благодатним моментом для взаємного зростання в любові – самовіддачі, в повазі й чуйності один до одного.\nЯкщо спільне проживання подружжя припиняється, то – як ми вже неодноразово пояснювали, відповідаючи на питання про розлучення і другошлюбність, – розлучені подружжя покликані жити у вірності тому, з ким було здійснено Таїнство шлюбу, і ця вірність виражається в повному утриманні.\nЯкщо розлучені все ж вступають у новий союз, – тобто порушують цю вірність, йдуть проти нерозривності шлюбу і таким чином позбавляють себе можливості бути в повному спілкуванні з Церквою і приймати Євхаристію, – то коли вони приймають рішення переглянути своє життя і знову приступати до таїнств, вони повинні жити в повному утриманні, так, щоб їхнє співжиття все більше перетворювалося на дружбу і взаємну повагу.\nВарто згадати і про особливі ситуації – людей, що мають гомосексуальні нахили. Священнослужителям часто задають питання про те, що робити таким людям, адже між людьми однієї статі, за задумом Бога, не існує шлюбу. Церква зі співчуттям ставиться до страждань цих людей, і єдиний спосіб життя, який допустимий для тих, хто не може подолати такі нахили, – повне утримання.\nОтже, в такій ситуації може опинитися не тільки людина з гомосексуальними нахилами, але і будь-яка людина, яка з інших причин не може вступити в шлюб, навіть маючи таке бажання.\nКоли ми розмірковуємо про те, чи статева стриманість не є проти людської природи, то на думку спадають слова святого Павла : «Щоб уникнути блуду, кожен хай має дружину, і кожна хай має свого чоловіка» і «краще женитися, ніж розпалюватися». Може бути, шлюб обов'язковий для подолання похоті? Катехизм Католицької Церкви пояснює: «Після гріхопадіння подружній стан допомагає перемогти замкнутість у собі, самолюбство, пошуки самовдоволення і відкритися іншій людині для взаємної допомоги і дарування себе» (1609). Але, зрозуміло, шлюб не можна вважати «засобом від блуду»: Павло називає його великою таємницею, що співставляється з таємницею Христа і Церкви.\nВ історії християнства і в історії святості були і подружні пари, які за взаємною згодою жили в повній стриманості, подібно до монахів, підтримуючи один одного взаємною повагою і любов'ю. Але такі випадки виняткові й не можуть бути загальним прикладом для наслідування, оскільки суттю шлюбу є народження дітей і спільне благо подружжя. Найвинятковіший випадок незайманого шлюбу – це, звичайно, Святе Сімейство, в якому народився і виріс наш Спаситель. Приклад цієї сім'ї показує, що стриманість – не проти людської природи, призначеної для любові й взаємної віддачі, а є її виразом в повноті та цілісності. В Ісусі Христі, істинному Бозі та істинній Людині, Який схвалював шлюб, але Сам залишався неодруженим, любов досягла найвищої повноти самовіддачі.\nСтриманість – це один з дарів Святого Духа, які апостол Павло перераховує в Посланні до галатів (5,22). Отже, підбиваючи підсумок, можна з упевненістю стверджувати, що ця доброчесність не суперечить ні Біблії, ні людській природі. Католицький інформаційний оглядач


Як використовувати персикове масло |ЯкПросто\nПерсикове масло отримують з насіння цього ароматного фрукта, воно корисне для життєдіяльності шкіри, так як багато поліненасиченими жирними кислотами (лінолева, олеїнова і гамма-ліноленова). Масло персикових кісточок живить, регенерує та зволожує шкіру, згладжує зморшки, запобігає її зневоднення і підтримує пружність. Загалом, персикове масло — безцінний продукт, який використовують для підтримки краси і молодості.\n— персикове масло;\n- Ефірні масла (троянди, жожоба, авокадо, сантала, лиметта, паростків пшениці);\n- М’якоть персика.\nПерсикове масло відмінно доглядає за шкірою повік, усуває їх запалення, що з’явилися зморшки і попереджає їх появу. Масло персикових кісточок можна використовувати як у чистому вигляді, так і в поєднанні з олією авокадо або маслом жожоба. Можна також додати до столовій ложці персикового масла пару крапель масла троянди, сантала або ліметта. Змащуйте повіки два рази в день приготованим складом або робіть аплікації на десять-п’ятнадцять хвилин.\nПриготуйте тонізуючу і поживну маску для обличчя в домашніх умовах. Візьміть пару столових ложок м’якоті стиглого персика і змішайте зі столовою ложкою персикового масла. Додайте столову ложку жирних вершків і все ретельно розітріть. Накладіть приготовлену масу на очищену шкіру обличчя і залиште на п’ятнадцять хвилин. Змийте маску теплою водою.\nПерсикове масло застосовують для відновлення ламких і січених кінчиків волосся. Все що для цього потрібно — нанести невелику кількість підігрітого масла на пошкоджені кінці і залишити на пару годин. Потім змийте шампунем, відповідним для вашого типу волосся. Масаж із застосуванням масла персикових кісточок ефективний для сухої шкіри голови. Нанесіть нагріте масло на коріння волосся і активно масажуйте голову. Всього дві такі процедури на тиждень посилять ріст волосся, зміцнять їх і запобіжать електризацію.\nШкіра губ дуже чутлива до кліматичних змін. Повернути їх м’якість і додати природний колір можна за допомогою масла персика. Для цього приготуйте наступну композицію: візьміть столову ложку персикового масла і змішайте з п’ятьма краплями ефірного масла паростків пшениці. Додайте по дві краплі олії меліси, троянди і ліметта. Все ретельно перемішайте і нанесіть на шкіру губ масажними рухами два рази в день. Можна використовувати масло персика в чистому вигляді без додавання сторонніх компонентів.


Ти - не ти, коли хочеш грати в футбол: діти у Кременчуці перелізли 4-метрову огорожу » Всі новини Кременчука на сайті ТелеграфЪ\n13.09.2020, 17:32 Переглядів: 3 387\nМалеча випробувала на собі нове покриття спортивного майданчика\nУ Кременчуці в 287 кварталі зробили футбольний майданчик зі штучним покриттям. Поле, яке огороджене 4 метровою сіткою, закрите на ключ. Проте висота в районі двоповерхового будинку не зупинило кременчуцьких дітлахів, щоб зіграти в футбол. Міський голова Віталій Малецький на презентації книги «Кременчук спортивний» розповів, як побачив, що юні футболісти задля футболу перелізли через високу огорожу.\n- Поле огороджене 4-метровим парканом з сітки. Саме поле закрите на ключ, а діти грають у футбол. Ми запитали у малечі, як вони потрапили на поле. А вони нам говорять, що через забор перелізли. Перелізли навіть самі маленькі, які ледь пальцями зачіплялися за сітку… Підрядник не відкрив поле бо думав, що майданчик не задали в експлуатацію, тому не давали там грати, - розповів міський голова.\nЗа його словами, юні футболісти на майданчику по вул. Першотравнева,33, після того як сітку збільшили до 6 метрів – вибили вікно на третьому поверсі. Тому найближчим часом там планують підняти сітку на рівні третього поверху.\nУ Кременчуці настільки люблять футбол, що навіть карантинні обмеження не ставали на заваді. Коли у місті не курсував транспорт, а всі стадіони й поля були закриті, кременчужани робили дірки в огорожах й пробиралися на поля. Навіть небезпека штрафів у 17 тисяч гривень та попередження від правоохоронців не стримували спортсменів Кременчука.\nАвтор: Альона Душенко Фото: Артем Скирда\nТеги: футбол поле спортивні майданчики


Тесленко Андрій Вікторович - ОПОРА Кропивницький\nГоловна » Напрямки роботи » Спостереження за виборами » 2014 Спостереження за Виборами до ВРУ » Зареєстровані кандидати по Кіровоградській області 2014 » 102 округ » Тесленко Андрій Вікторович\nНомер та дата реєстрації документів в ЦВК 21-34-23239 від 25.09.2014\nВідомості про кандидата народився 28 травня 1979 року в місті Новоукраїнка Кіровоградської області, громадянин України, протягом останніх п’яти років проживає на території України, освіта вища, фізична особа – підприємець, безпартійний, проживає в місті Знам’янка Кіровоградської області, судимість відсутня, суб’єкт висування – Політична партія "Опозиційний блок".\nкандидата в народні депутати України в одномандатному виборчому окрузі № 102 від Політичної партії «Опозиційний блок»\nВибори до Верховної Ради проходять у нелегкий час: на сході країни – війна, розруха, гинуть люди. Країна невпинно скочується у прірву економічної депресії, масового безробіття та тотального зубожіння населення. Те, що відбувається сьогодні з країною — це вибір влади, а не народу. Люди прагнуть миру, стабільності та відродження країни.\nКіровоградщина – географічний центр України. Тут б’ється її енергетичне серце, колосяться щедрі хліби, трудяться талановиті люди.\nСьогодні усі ми хочемо жити в єдиній, могутній країні, тому маємо знайти шлях до відродження України. Ми повинні навчитися чути одне одного, знаходити компроміси, разом відбудовувати країну. Необхідно відкинути політиканство, приниження, засудження тих, хто висловлює інші думки. Повернемо країні майбутнє, а громадянам – впевненість у завтрашньому дні!


Главная База знаний "Allbest" История и исторические личности Економічні реформи 50-х-60-х рр. в СРСР: плани та реальність\nЕкономіка СРСР в 50-60-х рр. ХХ ст. характеризувалась рядом реформ, які повинні були модернізувати промисловість країни та вивести державу з кризи післявоєнних років. Саме М.С. Хрущов розпочав реформування економки, що стало новим етапом економічної історії Радянського Союзу.\nОб'єктом даної роботи є економічні реформи М.С. Хрущова. Предмет курсової - це передумови реформування економіки СРСР, характерні риси та наслідки економічних реформ, рівень життя населення.\nМета курсової роботи - дослідити економічні реформи 50-60-х років та їх наслідки.\n– визначити основні наслідки реформування промисловості та сільського господарства, розкрити рівень життя населення в 50-60-х рр. як основний показник економічних реформ М.С. Хрущова.\nДжерельна база курсової роботи складає статистичні данні розвитку економіки в 50-60-ті рр. ХХ ст., а саме «Основные показатели экономического и социального развития СССР за период 1950-1970-х гг.»  та «Среднегодовые показатели экономического и социального развития СССР» . В цих документах подаються данні про показники економічного росту промисловості після реформ М.С. Хрущова. Ці данні є корисними для об'єктивного підтвердження наслідків реформування економіки в 50-60-х роках.\nСеред сучасних досліджень економічної історії СРСР періоду 50-60-х рр. можна визначити працю російських істориків А.К. Соколова та В.С. Тяжельникової «Курс советской истории 1941-1991 гг.» , в якій автори розглянули процеси економічного реформування промисловості та сільського господарства, визначили позитивні та негативні наслідки економічних реформ та їх вплив на рівень життя населення. Автори вважають, що головною причиною невдач економічних реформ була непослідовність та необдуманість проведення багатьох реформ.\nПроблеми економічного реформування розглядаються в численних статтях російських істориків, серед яких можна визначити роботи О.І. Пижикова «Советское послевоенное общество и предпосылки буржуазных реформ» , «Н.С. Хрущев: политик и реформатор»  та І.В. Русінова «Аграрная политика КПСС в 50-е - первой половине 60-х гг.: опыт и уроки» . Автори розглядають окремі аспекти економічних реформ, зазначаючи про їх неефективність на початку 60-х років.\nСеред праць українських істориків можна визначити монографію М.К. Юхименка «Економічна історія»  та статті С.В. Кульчицького «Загострення кризи радянського ладу»  та «Спроби реформ (1956-1964)» . Автори розглядають проблеми економічних реформ з позиції України, приводять порівняння всесоюзного розвитку економіки та економічного розвитку України, як однієї з найрозвинутіших в економічному відношенні союзних республік. Автори вважають, що економіка СРСР після реформ промисловості та системи управління піднялася на новий рівень, але невдалі реформи в сільському господарстві спричинили нову економічну кризу.\nОднак суть протиріч полягала в самому варіанті модернізації. Орієнтація на невичерпні природні багатства країни, величезну територію й дешеву робочу силу, що не навчилася протистояти примусовій праці, дозволяла будувати плани по екстенсивному типу розвитку, рік у рік що відтворював і консервував радянську систему. Економіка СРСР у своїй стартовій основі здобувала сировинну спрямованість, що було викликано як фетишизацією пріоритетного розвитку групи «А», так і об'єктивними потребами розвитку військово-промислового комплексу. Останній, у свою чергу, постійно підживлювався ідеологією - фактором «капіталістичного оточення», на якому будувалася сталінська посилка ізольованого розвитку, «холодною війною» і хрущовським «брязканням зброєю», головним в арсеналі якого був ракетно-ядерний потенціал.\nОбумовлена цими обставинами логіка економічного розвитку робила всі інші галузі «пасинками» соціалістичної економіки. Товарів народного споживання постійно не вистачало, їхнє виробництво було виразно розраховане на покупця-аскета. Інфраструктура країни - засоби зв'язку й комунікації, дорожня мережа - розвивалася «по самому залишковому» принципу й з істотними перекосами. Так, якщо будівництву залізниць приділялася належна увага, то автодороги являли собою вбоге видовище. В 100-200 км від Москви найчастіше не було електрики. Газові плити були відсутні навіть на окраїнах столиці.\nРадянська командна економіка не мала внутрішніх стимулів для підвищення технічного рівня, але відзначалася величезними мобілізаційними властивостями. Для тих, хто нею керував, не існувало жодних утруднень у перерозподілі капіталовкладень на галузі, які вважалися пріоритетними. Проблема полягала в іншому - суспільство сподівалося, що держава нарешті зверне увагу на підвищення частки фонду споживання у національному доході. Після довгих десятиріч матеріальних нестатків люди бажали жити краще. У державної партії не залишалося аргументів, які б виправдовували наявність «тимчасових труднощів». Кошти на прискорений розвиток наукових досліджень і нових галузей промисловості треба було знаходити тільки шляхом перерозподілу фонду нагромадження.\nУ ці роки в промисловості країни й на транспорті широко впроваджувалися технічні нововведення. Як відомо, у ході Другої світової війни почалася третя науково-технічна революція (НТР), що підрозділяють на два етапи: 1945 - середина 60-х рр. і середина 60-х - кінець 80-х рр. Лідерами першого етапу сучасної НТР були США й СРСР.\nІмпорт сучасного устаткування і технологій дав можливість Радянському Союзу подолати відставання від розвинутих держав у перспективних галузях промисловості. Разом з тим імпортна залежність від країн НАТО прив'язала СРСР до свого противника. Керівники НАТО ретельно стежили, щоб технічний рівень воєнно-промислового комплексу СРСР не зростав за рахунок імпортної техніки і технології. Здебільшого це вдавалося. Але в добу М. Хрущова імпортна залежність ще не впадала у вічі. США поки що відставали у космічній програмі - «лакмусовому папірці» для визначення результативності ракетно-ядерної гонки. Навесні 1961 р. саме радянська ракета доставила на орбіту першого космонавта.\nНа розвиток промисловості, як і на розвиток сільського господарства, вплинуло різне бачення економічного розвитку країни Маленковим і Хрущовим - основними ідеологами реформування країни. У серпні 1953 р. Маленков виступив із програмою економічних реформ, суть яких полягала в зм'якшенні соціальної напруженості в суспільстві за рахунок перенесення центра ваги на розвиток легкої й харчової промисловості (групи «Б») і сільського господарства. Ціль зміни народно-господарських пропорцій складалася в значному поліпшенні постачання населення товарами першої необхідності в найближчі 2-3 роки. З такою політикою спочатку всі були згодні, оскільки частка групи «А» у загальному обсязі промислового виробництва в 1953 р. становила 70% і в розвитку народного господарства був істотний перекіс. За планом 1953 р. зростання виробництва товарів для народу повинен був обігнати випуск засобів виробництва на 2%. У цілому розвиток групи «Б» у першій половині 1950-х років відрізняла позитивна динаміка. Нприклад, продукція харчової промисловості виросла в 1,6 рази. Люди практично відразу ж відчули істотне поліпшення рівня і якості життя [15, 132].\nХрущов орієнтувався у своїй промисловій стратегії на два основних фактори: науково-технічний прогрес і адміністративні реорганізації. Розвиток науково-технічного прогресу в Радянському Союзі здобуває військово-промислову спрямованість, оскільки опирається на істотний заділ, створений у попередні роки. Його технологічною основою став надвисокий рівень розвитку фізики, що у ці роки займає лідируюче становище у світі, а також інших точних наук. В 1954 р. у підмосковному Обнінску дала перший струм атомна електростанція, що означало появу нової галузі промисловості - ядерної енергетики. Слідом за першою атомні станції стали будуватися по всій країні. В 1950-ті роки були побудовані Сибірська, Зеландско-Воронезька, Білоярська АЕС. В 1959 р. був спущений на воду атомний криголам «Ленін», призначений для проведення караванів судів по Великому Північному морському шляху й водам Арктики. У ці ж роки Військово-Морський флот одержав на озброєння перші атомні підводні човни [9, 103].\nУ період 1950-1970 р. у країні була здійснена корінна перебудова паливного балансу: зріс видобуток нафти й газу, їхня частка в загальному обсязі енергоресурсів підвищилася в три рази - з 19,7 до 60,2% [1, 49]. Для транспортування цих коштовних видів палива були побудовані трубопроводи на далекі відстані й самі більші діаметри у світі з високою пропускною здатністю. Завдяки мережі трубопроводів, що з'єднала всі райони, за винятком Далекого Сходу, у країні була створена Єдина маневрена система нафто- і газопостачання.\nІстотний розвиток одержав морський транспорт, по тоннажі якого Радянський Союз вийшов на п'яте місце у світі. Радянський флот був наймолодшим за віком судів. Таке досягнення НТР, як винахід реактивного й турбогвинтового літака, знайшло широке застосування в нашій країні - вся авіація була переведена на реактивні двигуни, повітряні лінії стали обслуговуватися високошвидкісними літаками, СРСР різко розширив мережу міжнародних авіаліній. У ці роки здійснена технічна реконструкція залізниць - переклад на електровозну й тепловозну тягу. З 1958 р. у СРСР припинений випуск паровозів. Одержав розвиток автомобільний транспорт, зросли масштаби автодорожнього будівництва. Все це обумовило кардинальні зміни в структурі транспортної системи - у ній стали провідні прогресивні засоби пересування. Приналежність транспортних засобів державі забезпечувала їхню взаємодію, транспортна система була єдиною державною системою.\nНа цей період доводиться інтенсивний розвиток телебачення, спочатку чорно-білого, з 60-х років - кольорового. Розширюється мережа ретрансляційних станцій, завдяки чому збільшується масштаб телемовлення, у нього утягується все більше число регіонів і республік. В 1970 р. вступила в лад Останкінська телевізійна вежа.\nНайбільш резонансною реформою М. Хрущова в галузі економіки була радикальна Децентралізація управління промисловістю. Намагаючись підвищити ефективність виробництва, він вирішив відмовитися від «прив'язки» майже кожного більш-менш великого підприємства до Москви, де розміщувалися галузеві центри управління - міністерства. Технічна неможливість передбачити з одного центру всі нюанси виробничого процесу була цілком очевидною.\nУ лютому 1957 р. пленум ЦК КПРС визнав необхідним ліквідувати більшість галузевих міністерств і організувати замість них територіальні ради народного господарства - раднаргоспи. Незабаром після цього Верховна Рада СРСР прийняла закон про ліквідацію 10 загальносоюзних і 115 союзно-республіканських міністерств. Замість них було створено 103 раднаргоспи, у тому числі в Україні - 11. У відання українських раднаргоспів перейшло 2,8 тис. підприємств, які виробляли абсолютну більшість промислової продукції республіки [9, 105].\nНайбільшими в Україні були Київський (5 областей, 8,5 млн. чол. населення), Харківський (З області, 5,6 млн. чол.) і Львівський (4 області, 4,1 млн чол.) раднаргоспи [9, 105]. Місцева політична еліта вперше отримала можливість контролювати економічний потенціал, за що була вдячна ініціатору реформ. Різко підвищився престиж секретарів обкомів в областях, де розміщувалися ради народного господарства. Партійні бонзи інших областей почали закидати М. Хрущову прохання утворити у них окремі раднаргоспи. У травні 1960 р. президія Верховної Ради УРСР утворила ще три раднаргоспи - Кримський, Полтавський і Черкаський (у складі останнього - дві області: Черкаська і Кіровоградська).\nУ 1960 р. в трьох найбільших республіках - Росії, Україні і Казахстані - були утворені центральні раднаргоспи. Українська рада народного господарства керувала місцевими раднаргоспами, кількість яких на той час зросла до 14. Черговий етап концентрації управління відбувся наприкінці 1962 р. Число економічних районів у віданні Укрраднаргоспу скоротилося до семи. Було утворено Раду народного господарства СРСР, яка мала контролювати виконання планів розвитку промисловості раднаргоспами всіх республік. Нарешті, в 1963 р. була утворена Вища рада народного господарства СРСР, покликана керувати усіма органами управління народним господарством: Раднаргоспом СРСР, Держпланом СРСР, Держбудом СРСР, комітетами, створеними замість ліквідованих міністерств. Система управління стала ще більш розгалуженою і забюрократизованою, ніж була до реформи.\nУ 1959 р. було проведено позачерговий ХХІ з'їзд КПРС, на якому було схвалено семирічний план розвитку народного господарства СРСР на 1959-1965 рр., складений з урахуванням нової системи управління промисловістю. Значна увага в ньому приділялася піднесенню і дальшому розвиткові оборонної промисловості. У машинобудуванні основна увага зосереджувалася на розробленні та впровадженні нових зразків техніки, здійсненню комплексної механізації та автоматизації виробництва.\nТаким чином, промисловість СРСР в 50-60-х рр. ХХ ст. перейшла на новий етап, позначений з впливом науково-технічної революції та з реформами М.С. Хрущова. Промисловість країни в ці роки підвищилась, З'явилися нові галузі виробництва. Реформи промисловості мали значний успіх, але проводились неоднозначно. Багато з них не були доведені до кінця. Залишалася диспропорція між розвитком тяжкої та легкої промисловості. Легка промисловість відставала, що призвело нестачу товарів народного споживання. Незважаючи на це, СРСР в ці роки став могутньою індустріальною країною.\nХрущов уявляв собі вихід із сільськогосподарської проблеми по-іншому. Його основна ідея складалася в «індустріалізації» сільського господарства: перетворенні колгоспів у великі господарства зі своєю машинно-тракторною базою, а селян - у робочих радгоспів. У результаті цього праця сільського жителя повинна була, на думку Хрущова, максимально наблизитися до праці городянина й стати вільною від «дрібнобуржуазних пережитків». Ці ідеї були вже відомі по проектах «агроміст», вони сполучили в собі соціальні ілюзії й привичний адміністративно-бюрократичний стиль управління сільським господарством [15, 136].\nГострота ситуації й загальна занедбаність положення перетворили аграрну політику в одне із ключових питань навесні - улітку 1953 р. Першочергові заходи були сформульовані на сесії Верховної Ради СРСР у серпні 1953 р. Вони зводилися до підвищення закупівельних цін на сільгосппродукцію, збільшенню капіталовкладень в аграрний сектор економіки й радикальній зміні відносини до підсобних господарств. З підсобних господарств були «списані» недоїмки по обов'язкових держпостачаннях, а сільгоспподаток був зменшений в 2 рази [15, 136].\nЦе було ядром нової господарської політики, остаточно сформульованої на вересневому пленумі в 1953 р. Тут уперше було прямо сказане про тяжке положення на селі. Був декларований перехід від адміністративно-бюрократичного управління сільським господарством до економічних методів. Економічна зацікавленість повинна була стати основним стимулом розвитку колгоспної економіки, опиратися на істотне розширення господарської самостійності колгоспів і радгоспів. По суті, уперше після непу було визнано необхідним підвищити матеріальну зацікавленість селян у підвищенні продуктивності особистого підсобного господарства. У цьому напрямку були зроблені практичні кроки, що відразу ж полегшили становище на селі. Так, в 1952-1958 р. відбулося різке підвищення державних закупівельних цін, які виросли на пшеницю в 6 разів, а на велику рогату худобу в 12 разів. В 1954 р. був скасований податок на корів і свиней, що перебувають у власності селян, а з 1958 р. припинялася обов'язкова здача сільгосппродукції з особистого підсобного господарства. Це дало прекрасний результат: сільське господарство вперше після проведення колективізації стало рентабельним, був відзначений винятково високий ріст обсягів виробництва, валова продукція якого до 1958 р. виросла на третину. Доходи колгоспників продовжували зростати до 1957-1958 р.\nДо здійснення своєї програми Хрущов приступився наприкінці лютого - початку березня 1954 р., домігшись на черговому пленумі ЦК рішення про освоєння цілинних і перелогових земель Північного Казахстану, Сибіру, Алтаю й Південного Уралу, а також деяких районів Поволжя й Північного Кавказу. Із цього моменту почалася «цілинна епопея», що стала одним з найбільш яскравих подій радянської післявоєнної історії, черговою «легендарною сторінкою подвигу ленінського комсомолу» та виражала весь спектр ілюзій і протиріч того часу. «Цілина» - явище комплексне, оскільки економіка тут була тісно переплетена з ідеологією й комуністичним прожектерством, трудові будні із пропагандистським пафосом, а дійсна історія цілини довгі роки підмінювалася міфом. Як другий секретар ЦК КП Казахстану в цілинній епопеї добре виявив себе Л.І. Брежнєв, що поділився на початку 1980-х років своїми спогадами, рекомендованими для обов'язкового вивчення всьому дорослому населенню країни.\nІстотне розширення площі орних земель збіглося із загальносвітовою практикою того часу. Однак освоєння цілини почалося без усякої попередньої підготовки, при повній відсутності інфраструктури - доріг, зерносховищ, кваліфікованих кадрів, не говорячи вже про житло й ремонтну базу для техніки. На ударну «битву за хліб» відправляли всі вироблені в країні трактори й комбайни, мобілізували студентів на час літніх канікул, відправляли в сезонні відрядження механізаторів. Це вело до високої собівартості цілинного хліба, що була набагато вище, ніж у центрі Росії. Природні умови степів не приймалися в увагу: не враховувалися піщані бурі й суховії, не були розроблені способи обробки ґрунтів і адаптовані до цього типу клімату сорти зернових. У результаті врожайність на цілині була в середньому нижче загальносоюзної. Освоєння цілинних земель перетворилося в чергову кампанію, нібито здатну відразу вирішити всі проблеми із продовольством. Процвітали аврали й штурмівщина. Курс на освоєння цілинних і перелогових земель консервував екстенсивний тип розвитку сільського господарства. Величезні ресурси були зосереджені на втіленні цього проекту: за 1954-1961 р. цілина поглинула 20% всіх вкладень СРСР у сільське господарство. Через це аграрний розвиток традиційних російських районів землеробства залишився без змін і застопорився. Освоєння цілини йшло форсованими темпами: якщо за два роки передбачалося розорати 13 млн. га, те в дійсності розорали 33 млн. га. На цілині тільки в перші два роки було створено 425 зернових радгоспів, аграрні гіганти створювалися й пізніше. Завдяки екстраординарному зосередженню коштів і людей, а також природним факторам нові землі в перші роки давали надвисокі врожаї, а із середини 1950-х років - від половини до третини всього виробленого в СРСР хліба. Однак бажаної стабільності, всупереч зусиллям, домогтися не вдалося: у неврожайні роки на цілині не могли зібрати навіть посівний фонд, у результаті порушення екологічної рівноваги й ерозії ґрунтів в 1962-1963 р. справжнім лихом стали курні бурі. Освоєння цілини вступило в стадію кризи, ефективність її оброблення впала на 65% [13, 37].\nІдея кардинальної зміни структури зернових, у першу чергу за рахунок збільшення посівів кукурудзи, у свідомості радянських людей нерозривно пов'язана з особистістю Хрущова. Мотивуючи необхідність різкого збільшення посівів кукурудзи, Хрущов апелював до американського досвіду, побачивши в ньому черговий «рецепт відразу від всіх хвороб». «Кукурудза, товариші, - підкреслював він в одному зі своїх виступів, - це танк у руках бійців, я маю на увазі колгоспників; це танк, що дає можливість переборювати бар'єри, переборювати перешкоди на шляху до створення достатку продуктів для нашого народу». Ставка саме на кукурудзу пояснювалася тим, що крім зернового качана вона має ще стебло із зеленою масою, якому можна використовувати на корм худобі. «Монокультура», таким чином, розглядалася як умова «прориву» і у виробництві зерна, і у тваринництві.\nДійсно, ніколи так завзято не проводилася політика партії на селі, як у роки «кукурудзяної епопеї» - з 1955 по 1962 р. «Царицю полів» кукурудзу в примусовому порядку саджали абсолютно скрізь, аж до північних районів Архангельської області. За ці роки площі під кукурудзу були збільшені більш ніж в 2 рази й досягли до 1962 р. 37 млн. га, перевищивши загальну площу розораних цілинних і перелогових земель [13, 38]. Тверда регламентація зверху, беззаперечні вказівки, де й що сіяти, привели до того, що посіви пшениці й жита в традиційних землеробських районах скоротилися, а загальний збір зернових знизився. «Кукурудзяна епопея» - самий яскравий приклад економічного фетишизму й волюнтаризму, але не єдиний. У ці ж роки повсюдно й ретельно впроваджувалися «рятівні» для підвищення продуктивності сільського господарства квадратно-гніздовий метод посадки рослин, безприв'язне утримання корів і роздільне збирання хлібів, а також проводилася ліквідація чистих парів.\nОднак Хрущов продовжував реалізовувати свої ідеї на селі. Суть їх, як ми вже відзначали, зводилася до створення великих господарств індустріального типу з потужною машинно-тракторною базою. Вся сільськогосподарська техніка ще із часів колективізації була зосереджена в МТС, де існувала своя ремонтна база, працювали трактористи й комбайнери, що обслуговували кілька прилеглих господарств. Система МТС була, звичайно, далека від досконалості й мала потребу в реформуванні. Але прийняте Хрушовим рішення поклало початок новому етапу руйнування колгоспно-радгоспної системи, що означало остаточну відмову від курсу вересневого пленуму 1953 р. і позитивну динаміку сільськогосподарського виробництва. У березні 1958 р. був прийнятий закон про реорганізацію МТС і продажу техніки колгоспам. Відповідно до його, господарства повинні були в примусовому порядку за один рік викупити в МТС всю техніку, що найчастіше вже застаріла й була зношена, за високими цінами. Відразу всі господарства, за рідкісним винятком, стали збитковими. Це привело до зниження оплати за трудодень. Ні про яке економічне стимулювання праці колгоспників мова більше не йшла. Держава моментально повернула собі всі кошти, вкладені в розвиток села за попередні роки. Виробництво сільськогосподарської продукції різко впало, а її приріст склав за семилітку 1959-1964 р. тільки 15% замість запланованих 70%. Всупереч прогнозам, кваліфіковані кадри механізаторів не йшли працювати в збиткові колгоспи, а намагалися влаштуватися в райцентрі або їхали в місто [3, 215].\nЕкономічний волюнтаризм у сполученні з ослабленням колгоспів і підривом їхньої матеріально-технічної бази знову погіршив продовольчу ситуацію в країні. Єдиним виробником сільськогосподарської продукції знову ставало особисте підсобне господарство, що ніяк не вписувалося в адміністративно-бюрократичне регулювання. Доходи колгоспників, які не мали потребу в партійно-державному втручанні, в 1954-1958 р. постійно росли за рахунок реалізації продукції особистого підсобного господарства. Крім того, потрібно було якось виходити із затіяного пропагандистського галасу із приводу змагання з Америкою, доводити власну компетентність в області сільськогосподарської політики, виконувати рішення XX з'їзду по різкому збільшенню виробництва м'яса, нарешті, чимось прикрити колгоспно-радгоспну катастрофу. Виходом став утиск особистих підсобних господарств. 20 серпня 1958 р. була прийнята постанова «Про заборону утримування худоби в особистій власності громадян, що проживають у містах і робочих селищах». Постанова стосувалася близько 12 млн. міських родин, що мали свої господарства. У грудні 1959 р. справа дійшла й до колгоспників. На пленумі ЦК був зроблений висновок, що «особисті підсобні господарства поступово втрачають своє значення», оскільки колгоспникам нібито вигідніше одержувати продукти з колгоспу. Кампанія по боротьбі з «приватником» звелася до доручення державним органам в 2-3 роки скупити в колгоспників худобу. Це привело до забою мільйонів голів худоби як колишніми власниками, так і колгоспами, що не мали кормів і умов для утримування різко збільшеного поголів'я. Статистика виробництва м'яса в країні гріла керівників, у той час як перспективи його подальшого нарощування ставали усе більше туманними [3, 218].\nНа початку 1960-х років радянське сільське господарство вступило в стадію чергової кризи, викликаного хрущовським адмініструванням. Економічні стимули, що довели досить швидко свої переваги, були скасовані, розширене відтворення сільськогосподарської продукції припинилося. Семирічний план 1959-1965 рр. по сільському господарству був провалений. На всіх рівнях влади усвідомлювали необхідність твердого регулювання, перехід до розподілу продовольчих ресурсів був неминучий. Всі місцеві керівники оббивали пороги московських кабінетів у боротьбі за гарантоване одержання продуктів із центра.\nПочинаючи з 1958 р., у сільськогосподарському виробництві почався спад. Якщо у період від 1950 до 1958 р. обсяг валової продукції сільського господарства зріс на 65%, то з 1958 до 1964 р. - лише на 3%. Таке саме становище склалося загалом по країні [16, 281].\nПевна децентралізація командної системи не означала ні її знищення, ні її усунення від управління господарством. Вона у цей час ще зберігала свої основні позиції, що призводило до посилення адміністративного тиску на колгоспи, «урізання» присадибних ділянок та ін.\nНадпрограми поглинали значну частину матеріальних та людських ресурсів, консервували екстенсивний характер розвитку сільського господарства.\nРеформи здійснювалися непослідовно, суперечливо, хвилеподібно, в режимі «вперед - стоп - назад», несучи на собі значний вплив суб'єктивізму.\nУ 1958 р. було прийнято рішення про викуп колгоспами техніки МТС, що суттєво вдарило по колгоспних бюджетах. Зокрема, колгоспи України змушені були придбати понад 108 тис. тракторів, майже 43 тис. комбайнів та іншу техніку на суму 4,2 млрд. крб [14, 202].\nСільське господарство повинні були врятувати адміністративні реформи. Провівши серію антиколгоспних заходів, в 1962 р. Хрущов почав спробу реорганізації управління колгоспною системою на територіальному рівні. У районах були створені колгоспно-радгоспні управління (КРУ), а в областях і республіках аналогічні вищі органи. Але й цього здалося мало. Уповаючи на всесильність партійного керівництва сільським господарством, Хрущов передав КСУ функції сільських райкомів партії, а самі райкоми ліквідував. З Москви й обласних центрів для партійного керівництва сільським господарством направлялися парторги ЦК, обкомів і райкомів. В обласних центрах «децентралізація партії» перетворилася в повний абсурд: обкоми КПРС були розділені по виробничому принципу на промислові й сільськогосподарські. У деяких містах сільський обком перебував на одній стороні площі, а промисловий - навпроти.\nПромислове виробництво продовжувало зростати, хоча й не так швидко, як раніше. У першій половині 1960-х років його зростання склало 51%, а відповідний показник по сільському господарству - 11%. Найбільш відчутним негативним моментом була втрата позитивної динаміки розвитку народного господарства. На початку 1960-х років темпи економічного розвитку стали неухильно знижуватися. Про це свідчить постійне падіння зростання промислового виробництва, що склало з 1955 по 1965 р. 34% [15, 140]. Пояснення цього явища винятково хрущовськими «кампаніями» і адміністративними захопленнями трохи спрощує сформовану ситуацію. Більшою мірою стали проявлятись системні риси індустріальної моделі. Ставка на пріоритетний розвиток групи «А» викликала постійну соціальну напруженість у суспільстві, викликану дефіцитом елементарних речей. Це у свою чергу вело до порушення грошового обігу, особливо на тлі постійного збільшення заробітної плати. Сам же розвиток засобів виробництва відрізнявся крайностями й перекосами: з одного боку, процвітали гіганти енергетики й індустріальних монстрів, з іншого боку - убога по організації рутинна праця в «непріоритетних» галузях.\nкурсовая работа "Економічні реформи 50-х-60-х рр. в СРСР: плани та реальність" скачать\nреферат [23,7 K], добавлен 17.10.2008\nДругие документы, подобные "Економічні реформи 50-х-60-х рр. в СРСР: плани та реальність"


Не вірте, що в дощі без парасолі будете сухими або: Чи справді хитрий лис? | Український погляд\nНе вірте, що в дощі без парасолі будете сухими або: Чи справді хитрий лис?\n30 Сер. 2020 7:28 0\tНадрукувати\nПризначення Леоніда Кравчука головою української групи у Мінських переговорах викликало обґрунтовані підозри, що президент Зеленський необізнаний зі „здібностями” експрезидента. Ще не так давно Зеленський висловив необгрунтовану думку, що українці завдячують колишньому секретареві КПУ по ідеології, відновлення незалежности України. А справа „успіху” партійного секретаря Кравчука полягала в тому, що йому „легко” було досягати результатів у ВР України, де більшість колишніх товаришів мали довіру до його дій, бо були переконані, що він не відступить від „ґенеральної лінії партії”.\nОтаким чином колишній головний ідеолоґ комуністів України виявився найактивнішим депутатом, бо ж він вже й перед тим був найбільш „балакучим”. Його парламентські „викрутаси” з нагоди державного герба – малого і великого, принесли йому славу „хитрого лиса”, що й привело до незаслуженої довіри, яка й привела його аж на президентську посаду. Але слід детально приглянутись до його діяльности – як президента України.\nСлава „хитрого лиса”, чи людини, яка може бути сухою поміж дощовими краплями, зникла вже в перших переговорах про Чорноморський флот, який, за всіма тодішніми законами, повинен був повністю перейти до України. Це була перша непоправна помилка Кравчука сказати, що „Україні непотрібний морський флот”, мовляв, братня Росія буде нас охороняти. А вона й скористалася „охороною” – не тільки захопила флот, але й анексувала цілий півострів Крим.\nВ Німеччині дуже поширена казка, записана братами Ґрімм « Щасливий Ганс» (Hans im Glück), герой якої дуже нагадує долю України під „керівництвом” Кравчука. Ганс залишив маму і пішов служити – 7 років служив (Україна майже 70 років „служила” московській комуністичній імперії). Після семи років служби, Ганс вирішив повернутися до своєї матері (Україна, після служіння імперії, вирішила повернутися до самостійности, до своєї історії). Але поведінку казкового Ганса дуже нагадує Кравчук-президент у перших перемовинах з Росією про поділ Чорноморського флоту та його „обмін”, тобто, відмова від атомної зброї, що уподібнює його до казкового героя Ганса.\nГанс, за свою службу, отримав велику груду золота, яку загорнув до хустини і вибрався до матері. Оскільки золото було важким, то вже через кілька годин він змучився і коли вершник запропонував йому за важкий клунок золота коня, то він охоче поміняв, бо вважав, що на коні скоріше поверне до дому. Але через якийсь час кінь його скинув і інший власник корови запропонував йому смиренну корову, яка могла дати молока, а він вже був голодний і спраглий; далі він поміняв корову на свиню, свиню на гуску, а гуску на камінь для гострення ножів та ножниць, який поставив краю колодязя, але необережним рухом скинув камінь у глибокий колодязь і з нічим пішов до матері.\nПоведінка Кравчука-президента, щодо здобутків України з часів комуністичної імперії, нагадує казкового Ганса. Колишній секретар по ідеолоґії не повинен був брати участь у переговорах про розподіл флоту, чи збереження атомної зброї, яка ставила Україну на третє місце у світі, щодо її обсягів. Ідею відмови від атомної зброї започаткував саме він, чим пізніше хвалився і перед канадськими українцями Торонта 1996 р.. Віддача Росії Чорноморського флоту та відмова від атомної зброї (яку також віддали московитам) і стали, у значній мірі, причиною сьогоднішньої ситуації в Україні.\nЗ арсеналом атомної зброї, якою володіла Україна можна було потрапити і просто в НАТО, або можна було відмовитись від неї за ґарантії, які б не зміг порушити навіть вивчений кагебіст на посаді російського президента. Звичайно, сьогодні Кравчук каже, „не я підписав” Меморандум у Будапешті 5 грудня 1994 р., але всі знають, що це була його ідея, а не недосвідченого Кучми, як колишнього комуніста, який цілковито довірився „напрацюванням” свого колишнього шефа по ідеології. А результат поведінки тзв. „хитрого лиса” приніс Україні нестабільність, через яку й дозволив собі Путін плюнути на Меморандум, який виявився, після анексії Криму, Гансовим каменем, який упав у воду глибокого колодязя!\nОтак міф про хитрого лиса, який може сухим поміж дощем рухатися, виявився цілковито зруйнованим. Та і поведінка колишнього ідеолога КПУ, після програшу президентських виборів Леонідові Кучмі 1994 р., довела, що його поведінка нагадувала скоріше безпритульного пса, аніж хитрого лиса. На довиборах у тому ж році він потрапив до ВР України у Теребовлянському мажоритарному окрузі на Тернопільщині. У 1998, залишаючись безпартійним, очолив виборчий список Соціал-демократичної партії України (об’єднаної), більше відомої як партія Медведчука. Напередодні голосування вступив до СДПУ(о) і привів її до Верховної Ради. З жовтня 1998 член Політбюро і Політради СДПУ(о). У 2002–2006 очолював фракцію СДПУ(о) у ВРУ. У 2006 очолив список опозиційного блоку «Не так», але той не подолав 3-відсотковий бар’єр. У листопаді 2004 позбавлений звання почесного доктора (Doctor honoris causa) Києво-Могилянської академії за «негромадянську позицію під час Помаранчевої революції. 25 лютого 2009 закликав подати президента Віктора Ющенка у відставку.\nНайновіша заанґажованість Л.Кравчука до української політики викликає побоювання, що міф про нього, як про «хитрого лиса», може принести Україні терпіння, на які ніхто не розраховує. Звичайно, що для президента Зеленського, який полюбляє залучувати до управління державою не фахівців, але людей, які проявились ще за Януковича, і 86 річний дід «знахідка». Він всім відомий і своїм і ворогам. Але діяльність цього політика неоднозначна не тільки в минулому, але й сьогодні.\nЩе недавно пан Кравчук дав одному російському пропаґандистському ТВ каналу інтерв’ю, в якому висловився, що закон про декомунізацію слід переписати, оскільки в Україні ще багато людей, які Леніна та комуністів вважають частиною своєї історії. Звичайно, що в цьому, на жаль, він має правду, але це не з любові до комуністів, а черпез відсутність знань історії страждань та катувань українців, включно з Голодомором. Зрештою, його найсвіжіші висловлювання є свідченням того, що і у нього появляється ностальґія за «щасливим комуністичним минулим», яке для нього було і справді успішним.\nЗокрема насторожують вислови Кравчука, щодо його бажання зустрітися з «громадськими представниками» окупованої території Донбасу, або його ідея подачі води Криму. Тут слід зразу зауважити, що громадських представників окупнти не мають, бо ж і жодних громадських рухів, чи організацій там недозволено. А щодо подачі води російському війську в Криму, то це можно назвати зрадою України, оскільки цивільне населення Криму має досить для себе води, але російське багатотисячне військо може «висохнути». Тому у Севастополі вже запроваджують режим заощадження води – тобто: обмеження у вживанні.\nДуже шкода, що 42 річний президент Зеленський не шукав дипломата серед своїх ровесників, чи й серед багатьох молодших українських дипломатів, які б розумілися не тільки на дипломатії, але й брали під увагу те, що аґресор приховує свою війну проти України, за яку терпить вже шість років санкції. В народі кажуть, що «старого коня вже не навчити тягти віз», а стара голова нездатна на «молоді» (нові) ідеї. «Найсвіжіші ідеї» Л.Кравчука базуються на його старих планах вільної економічної зони, на наданні «більше російської мови», незважаючи на те, що її ніхто не обмежував, не забороняв і не забороняє. А стосовно постачання окупантові води, щоб солдати мали можливість хоч раз на місяць взяти душ, то це була б гуманітарна допомога сусідові, бідному, але не злочинцеві, який спраглий не так за дніпровською водою, як за всією Україною.\nІ саме це нерозуміє не тільки Л.Кравчук, але й В.Зеленський, Д.Шмігаль, Д.Разумков та дехто ін., які заговорили про «гуманітарну допомогу», забуваючи, що українська діаспора щодня допомагає українському війську, українським інвалідам, українським переселенцям, українським сиротам, яких до сучасного стану допровадило «висихаюче» російське військо.\nДивує, що українські посадовці, включно з призначеним головою на Мінських переговорах, заговорили про «гуманітарну катастрофу» на Криму, а «гуманітарної катастрофи» на сході України та по всій країні – інвалідів-захисників Вітчизни від російських загарбників, частина яких потрапила під Божу кару на Криму, за гріхи свого Головнокомандувача: анексія Крима, окупація частини Донбасу, смерть понад 13 тисяч невинних громадян незалежної України та зруйнування нормального життя мільйонів невинних людей. Отже, якщо вже мова йде про гуманітарну допомогу, до слід її надати тим, які вже сьомий рік її заслужили.\nПризначення приятеля Медведчука головою української групи на Мінські переговори, та ще до столиці, в якій відбуваються неймовірні переслідування білоруських громадян, викликає не тільки сумніви, щодо особи Кравчука, але й до самого президента Зеленського. Такі важливі переговори, якими вони є у тзв. Тристоронній контактній групі (ТКГ), не можуть проходити в країні, де переслідують людей лише за те, що вони «не так» голосували, де щодня арештують мирних людей лише за те, що вийшли на вулицю з власною думкою.\nЗміна місця переговорів може допомогти ТКГ дійти до конструктивних угод, яких не вдалося у Мінську досягти за увесь час переговрів. Покладатися на «хитрого лиса» не можна, але слід вимагати від нього захист українських інтересів, а не «компромісну» на капітуляцію. На активізацію війська аґресора на кордоні з Україною слід реаґувати не скороченням ЗСУ, але запровадженням вишколу молоді, щоб вміла взяти в руки зброю, якщо ворог ще раз наважиться атакувати українську незалежність.\nПроросійські «Патріоти – За життя», які зазнали нападу під час повернення зі «з’їзду,” є попередженням для української влади, що коли вона потуратиме таким „патріотам”, яким є їхній керівник Кива, то це може призвести не тільки до „хуліґанських” нападів. Вороги української незалежности тільки чекають на домовлення про капітуляцію у ТКГ, щоб „поповнити” гнилу імперію, яка, існує тільки завдяки аґресії і відволікає увагу власного населення від проблем в самій імперії.\nОтже, українцям у ТКГ потрібно покладатися не на „хитрого лиса”, але на сильного патріота України. Тільки патріот не погодиться на зрадницьку капітуляцію, непристане на чужі вимоги змінювати Конституцію, не погодиться на „змочування” водою російської солдатески на окупованому Криму і не визнаватиме російських найманців представниками окупованої московитами української території. Зрештою, українцям слід усвідомити, що Путінові не важливі переговори ТКГ, його мета – капітуляція Незалежної, щоб виправдати 6 років неоголошеної ним війни України.\nТоронто, 29.8.20 р.


Що таке юридичні послуги та хто має право їх надавати | Новини адвокатської компанії\nЩо таке юридичні послуги та хто має право їх надавати\nНапевно, нікому не хочеться опинятися в центрі неприємних подій. Але, на жаль, ніхто не застрахований від ситуацій, в яких професійні юридичні послуги виявляться як не можна до речі. Щоб законно врегулювати питання в бізнесі, захистити свої права і т. Д., Необхідно звернутися до професіонала, який досконало знає закон. Юридичні послуги статті розглядаються різні, тому зазвичай адвокатські агентства пропонують широкий список питань, в яких вони можуть допомогти.\nЮридичні послуги що це?\nЮридичні послуги, що це – знають всі, кому хоч раз довелося ними скористатися. У нашій країні, як і в більшості інших державах, існує закон, який говорить, що незнання законів не звільняє від відповідальності. Самостійно осягнути всі тонкощі юриспруденції досить складно, тому люди і вдаються до допомоги професіоналів.\nЩо таке юридичні послуги, це питання, на який можна довго відповідати. Коротенько це надання людині юридичної допомоги. Хороший юрист знає досконально закони, а тому може легко оперувати ними у вирішенні найскладніших і заплутаних справ. Скористатися юридичними послугами можуть не тільки приватні, а й юридичні особи.\nНайчастіше юридичними послугами користуються у вирішенні питань, пов’язаних з розділом майна, спадщини, в залученні до відповідальності страхових компаній і т.д. Самостійно відстоювати свої права в суді можна, але щоб вивчити всі закони, необхідно багато часу. До того ж, важливо мати досвід в даній сфері. Саме тому юридичні послуги опис мають дуже широке і користуються великим попитом в сучасному світі.\nХто має право надавати юридичні послуги\nА тепер про те, хто надає юридичні послуги. Юридичні послуги надають люди, які мають спеціальну юридичну освіти і досвід роботи в даній сфері. До них звертаються за допомогою фізичні та юридичні особи, чиї права, на їх погляд, були порушені.\nЧасто юристи допомагають в оформленні документів на нерухомість, бізнес і т.д. Адже людина, яка не знає особливостей юриспруденції, може допустити помилки, які йому в наслідок дорого обійдуться. Головне знайти компетентного професіонала, якому можна довіряти. Тому уважно поставтеся до вибору агентства, яке надає послуги даного роду.\nЯкщо ви не впевнені, що перед вами професіонал, не варто віддавати свою долю в його руки. Як визначити хорошого фахівця? Ось критерії, які характеризують професіонала:\nрезультативність, а не порожні обіцянки;\nіндивідуальний, конструктивний підхід до кожного клієнта;\nпристойний досвід роботи;\nділовий стиль одягу.\nКожен з перерахованих вище пунктів притаманний професіоналам. Тому якщо уважно придивитися до свого адвоката, то можна ще до початку співпраці з ним внести ясність про його кваліфікаційних здібностях.\nЧому вигідно замовити надання юридичних послуг в Адвокатської компанії «Монте Луа»\nАдвокатська компанія «Монте Луа» пропонує висококваліфіковану юридичну допомогу. Кожен, хто хоч раз стикався з питанням відстоювання своїх прав, знає, наскільки важливий досвід і професіоналізм адвоката.\nЗахищати ваші інтереси повинен тільки компетентний фахівець, який має відповідну освіту, досвід і талант для роботи в даній сфері. У нас працюють генії юриспруденції. Про це свідчить наша репутація та відгуки вдячних клієнтів.\nПрофесіоналізм наших співробітників підтверджений роками практики. Багато з них мають пристойний стаж роботи в правоохоронних органах, завдяки чому мають різнобічні знання, що допомагають їм у роботі.\nЧому варто звернутися саме до нас? Основні переваги нашого агентства:\nсумлінне виконання умов договору;\nлояльні ціни на послуги, що надаються;\nоперативне виконання поставлених завдань.\nЯкщо ви потребуєте якісної правовий захист або консультації, ми чекаємо вашого дзвінка прямо зараз.


У МЗС Канади розповіли про план НАТО щодо стримування агресії Росії | УНІАН\nУ МЗС Канади розповіли про план НАТО щодо стримування агресії Росії\n10:10, 17 жовтня 2016\nКраїни НАТО намагаються стримувати агресію Росії, одночасно шукаючи шляхів міцного діалогу з Москвою.\nМіністр закордонних справ Канади Стефан Діон / REUTERS\nПро це в інтерв’ю Diplomat & International Canada заявив міністр закордонних справ Канади Стефан Діон.\nЗа його словами, країни-члени НАТО намагаються таким чином уникнути ескалації конфлікту. Канада також дотримується такої ж стратегії, як і НАТО, стосовно стримування РФ.\n«Це не моя стратегія, а НАТО та наших союзників. Усі роблять так, окрім Канади у минулому – втім, тепер і ми теж. Всі члени НАТО намагаються забезпечити стримування Росії, поведінку якої вважають неприйнятною, однак в той же час шукають міцного діалогу для стримування ескалації», - пояснив Діон.\nПри цьому, чиновник підкреслив, що Каанада попри засудження агресії Росії все ж намагається вести діалог в тих питаннях, які можуть допомогти у покращенні глобальної безпеки.\nЧитайте також "Стоп Путін": У центрі Афін пройшла акція проти російської агресії в Україні«Канада була однозначною у своєму засудженні останніх актів агресії Росії, але ми думаємо і про питання, де діалог може принести поліпшення для нас, для України і для глобальної безпеки. Стримування і діалог - наш підхід як один з чотирьох рамок Об'єднаних Націй, і це наш двосторонній підхід. Важливо, що союзники єдині проти Російської агресії щодо України», - сказав глава МЗС Канади.\nНагадаємо, міністр закордонних справ Федеративної республіки Німеччина Франк-Вальтер Штайнмаєр звинуватив Росію у підживленні конфлікту на сході України.\n"Хто з вас міг уявити собі, що на початку XXI століття європейська країна втратить частину своєї території всупереч міжнародному праву, що ця частина стане результатом анексії з боку іншої держави? Що питання війни і миру в українському конфлікті повернеться на порядок денний нашого континенту Європи? Хто міг уявити собі це? Що стосується анексії Криму і підживлення Росією конфлікту на сході України, ми відреагували на них в Євросоюзі і на рівні НАТО. І зробили це рішуче", - заявив Штайнмаєр. При цьому він зазначив, що Німеччина у ці непрості часи прийняла головування в ОБСЄ.\nСтояли у холоді і без їжі: новий вагон "Укрзалізниці" зламався під час першого рейсу...