Неповторна самобутність поезії Ліни Костенко (курсова) - Реферати Українською, курсові, дипломи - скачати безкоштовно на UkrReferat.com\nНеповторна самобутність поезії Ліни Костенко (курсова)\tadmin\n“Неповторна самобутність поезії Ліни Костенко”\n1. ОСНОВНІ ЕТАПИ СТАНОВЛЕННЯ ТА ВХОДЖЕННЯ ЛІНИ КОСТЕНКО В УКРАЇНСЬКУ\nЛІТЕРАТУРУ. 2. ПРОВІДНІ МОТИВИ ЛІРИКИ ЛІНИ КОСТЕНКО\n3. ІНТИМНА ЛІРИКА ЛІНИ КОСТЕНКО\n4. ХУДОЖНЯ ОСОБЛИВІСТЬ ТА ЦІННІСТЬ ІСТОРИЧНОГО РОМАНУ У ВІРШАХ «МАРУСЯ\n5. МІСЦЕ НЕПОВТНОРНОЇ ПОЕЗІЇ ЛІНИ КОСТЕНКО В УКРАЇНСЬКІЙ ТА СВІТОВІЙ КУЛЬТУРІ ВИСНОВКИ\nТема даної курсової роботи “Неповторна самобутність поезії Ліни\nКостенко” є вкрай актуальною для вивчення. Її творчість – це щось\nнадзвичайне, яскравий приклад шляхетного служіння поезії. Дивує сила\nхарактеру. В її останніх збірниках ніякої кон’юнктури, немає в неї\nвіршиків – паровозиків. Вона вимовчала своє право сказати: “Мого народу\nгілочка тернова”. Думаю, що без таких людей, як Ліна Костенко, всі\nрозмови про високе призначення поета – тільки красиві слова. Ніколи ще\nпоезія не була такою всесильною … і безсилою. Зрушилися пласти\nсвідомості. Зміщуються уявлення про самі форми існування матерії – про\nчас і простір. Прикро те, що поезія часто сьогодні відходить від свого\nкоріння – села, від свого родоводу. У віршах поетеси привертає увагу історична тема, історична пам’ять.\nТалановита поетеса не зрушує коріння, розуміючи його значення в розвитку\nдуховності, національної культури. Ім’я Ліни Костенко – як прапор нашої поезії. Нашій літературі пощастило,\nщо є в ній постать, яка життям і творчістю утверджує благородство вищих\nмистецьких принципів. В її віршах – єдність характеру і слова.\nЛюбов діяльна для неї – це любов-ненависть до всього, що гальмує\nрозвиток духовності. Незабутнє враження справляють її поезії “Пастораль\nXX сторіччя”, “Доля”, “Ліс”, “Біла симфонія”, “Балада моїх ночей”,\n“Давидові псалми” тощо.\nТа про який би твір ми не говорили, бачимо, що перед нами справжній\nлірик, у якого так майстерно поєднується мудрість і пристрасть, чарівна\nлегкість і філософська глибина, роздуми і узагальнення. І все це заради\nлюдини, заради її майбутнього.\nЛіна Костенко – це не тільки чесний, а й безстрашно цікавий й напружено\nмислячий митець. Тому-то їй затісні рамки ідилії, пасторалі. Вона\n“збурунює” ці жанри з середини.\nЛіна Костенко взяла на себе обов’язок поставити свого сучасника перед\nнормами, що їх виробляло людство впродовж століть, задуматися над\nсутністю власного життя, зосередитися на усвідомленні себе сином\nукраїнської землі. Гостро, безкомпромісно, не відступаючи від своїх\nідеалів, осмислює вона у поетичних творах сучасні проблеми, пов’язані з\nдуховним занепадом людей. Картає яничарство, зраду, відступництво. Поезія Ліни Костенко застерігає нас від втрати своєї історичної пам’яті.\nОсобливо виразно ця думка звучить у її романі у віршах “Маруся Чурай”.\nОбраз Марусі зливається з образом України, що сигналізує через століття:\nпам’ятайте нащадки, свою славну історію, і лише тим будете сильні і\nзнані у світі.\nПоезія Ліни Костенко художньо осмислює загальнолюдські вартості,\nпримушує задуматись над тим, що залишає по собі людина. Думки про\nсправжні цінності, про сенс у житті, духовність і бездуховність порушено\nу вірші «Вже почалось, мабуть, майбутнє”. Тут читаємо: “Шукайте посмішку\nДжоконди, вона ніколи не мине”. Розуміючи швидкоплинність матеріальних\nцінностей, завжди треба пам’ятати про духовні: красу, мистецтво, любов\nдо людей, любов і вірність батьківщині.\nБезкомпромісність – це пароль поезії Ліни Костенко. Її поезія – це\nконцентрація мислі, суворість, сучасність. Книжки Ліни Василівни Костенко повертають нам віру в слово. І зайве\nнагадувати, що позиція поета учила і учить бути вірним своєму таланту і\nпокликанню за будь-яких обставин. Бо, як пише вона в одному з віршів, —\n“Ще не було епохи для поетів…”\nЛіна Костенко є видатною постаттю українського культурного життя завдяки\nсвоїй сильній особистості, принциповому запереченню позиції\nпристосуванства, яка характеризує багатьох радянських письменників,\nздатності мовчати в час, коли це мовчання означало відмову од спокус\nоблаштувати своє життя ціною поступок. Загальне визнання видатної поетеси вона здобула завдяки вмінню\nсинтезувати в своїй творчості найкращі риси української поезії і\nвідкинути гірші. Цими гіршими я вважаю велемовність, сентиментальність,\nнадмірний пафос, оперування надто скромним «словником» символів, що\nчасто зводиться до кількох чи кільканадцяти елементів, запозичених з\nпоезії Тараса Шевченка, Лесі Українки, народної пісні, послугування\nзагальниками, стилізацію, легкість, з якою поезія потрапляє під вплив\nпатріотично витлумаченої мілизни, стереотипність мислення. В даній роботі ставимо перед собою мету дослідити найголовніші самобутні\nриси поезії видатної української поетеси, розкрити головні мотиви\nтворчості та особливості розкриття творчих задумів.\nлітературні джерела: як твори самої поетеси, так і критичні станні,\nдослідницькі праці тощо.\nВідома українська поетеса Ліна Василівна Костенко народилася 19\nберезня 1930 р. в містечку Ржищеві на Київщині в учительській сім’ї. З\n1936 р. жила в Києві, де й закінчила середню школу. Потім навчалася в\nКиївському педагогічному інституті. В 1956 р. закінчила Московський\nВ літературу Л. Костенко приходить у післякультівську добу на хвилі\n«хрущовської відлиги» разом з такими поетами-«шістдесятниками», як І.\nДрач, Б. Олійник, Т. Коломієць, В. Симоненко, М. Вінграиовський.\nТворчий доробок поетеси досить вагомий. Перша збірка «Проміння\nземлі» вийшла в 1957 р. На сьогодні Л. Костенко авторка близько десяти\nпоетичних книг, серед яких найвідоміші: «Мандрівка серця» (1961), «Над\nберегами вічної ріки» (1977), «Неповторність» (1980), «Сад нетанучих\nскульптур» (1987), «Вибране» (1989) тощо. Перу письменниці належить\nісторичний роман у віршах «Маруся Чурай» (1979), за який вона удостоєна\nДержавної премії ім. Т. Г. Шевченка.\nСамобутня творчість Л. Костенко, митця непростої долі, безкомпромісного\nй сміливого, ліричного й громадянськи активного, характеризується\nідейно-тематичним і жанровим розмаїттям ліричних і ліро-епічних творів,\nтворчими пошуками в царині форми вірша, строфічної будови.\nЛіна Костенко посідає виняткове місце в українській літературі останніх\nогляду на зайняту політичну позицію чи «провокативний» стиль життя —\nпохвальну громадську опінію. Ліна Костенко є видатною постаттю українського культурного життя завдяки\nоблаштувати своє життя ціною поступок. Загальне визнання видатної\nпоетеси вона здобула завдяки вмінню синтезувати в своїй творчості\nнайкращі риси української поезії і відкинути гірші. Цими гіршими я\nвважаю велемовність, сентиментальність, надмірний пафос, оперування\nнадто скромним «словником» символів, що часто зводиться до кількох чи\nкільканадцяти елементів, запозичених з поезії Тараса Шевченка, Лесі\nУкраїнки, народної пісні, послугування загальниками, стилізацію,\nлегкість, з якою поезія потрапляє під вплив патріотично витлумаченої\nмілизни, стереотипність мислення. Ліні Костенко вдалося щасливо уникнути\nцих шкідливих для лірики ознак, якими позначена творчість багатьох\nукраїнських поетів, прозаїків, навіть критиків .\nперекладачем польської лірики, зокрема поезій Марії\nПавліковської-Ясножевської. Поетеса уникнула репресій, яких зазнала\nчастина непокірних українських письменників, її довголітнє мовчання, що\nмало бути покарою влади за оборону прав людини і, сказати б, прав\nкультури на існування, переросло в загальний вияв протесту й обернулося\nвисоким авторитетом не тільки в сфері літератури. Від 1961 по 1977 рік\nпоетесу не друкували, а підготовлені» у видавництві збірки лірики були\nрозсипані. Перед періодом вимушеного мовчання видала три поетичні\nкнижки: «Проміння землі» (1957), «Вітрила» (1958), «Мандрівки серця»\n(1961). Уже ці три перші збірки засвідчили, що Ліна Костенко є, поруч з\nІваном Драчем, Миколою Вінграновським, Дмитром Павличком, видатною\nіндивідуальністю в українській поезії після 1956 р. Зокрема третя збірка\n«Мандрівки серця» стала мистецькою подією 1961 року, на авторські вечори\nсходилися юрми людей, спраглих справжньої лірики, а не ідеології. «Її\nтретя збірка має принципове значення, — писав тоді молодий поет Василь\nСимоненко, який пізніше трагічно вмер. — Уже самим фактом свого\nіснування вона перекреслює ту тріскучу та плаксиву писанину деяких наших\nліриків, що своїми утворами тільки захаращують полиці магазинів та\nпідривають довір’я читачів до сучасної поезії». Політичні заморозки, які\nнастали в середині 60-х років, спричинилися до того, що поетеса далі\nвидавати свої книжки не могла.\nЧергова книжка «Сонячний інтеграл» (1963) була порізана внаслідок\nвтручання цензури. Те саме спіткало й книжку «Княжа Гора» (1972),\n«Над берегами вічної ріки» стала в 1977 році наче новим дебютом, який\nопублікувала кілька важливих поетичних книжок: «Маруся Чурай» (1979),\n«Неповторність» (1980), «Сад нетанучих скульптур» (1987). Захоплено\nсприйнята читачами книжка «Вибране» (1989), видана тиражем 70 тисяч\nпримірників і швидко розкуплена, заповідала час великих перемін в\nУкраїні. Та після активних 70-80-х років Ліна Костенко знову друкує\nнебагато, не бере участі в публічному літературному житті й далі\nзалишається мовчазним авторитетом сучасної української літератури, яка\nніяк не може вийти поза навички мислення категоріями минулої епохи. Пише\nкнижку про чорнобильську трагедію.\nУже в дебютній збірці Ліни Костенко «Проміння землі» були окреслені\nосновні ліричні мотиви, яким поетеса залишилася вірною до сьогодні, —\nісторія, кохання, традиція, поетичне слово. Такий діапазон склався під\nвпливом переживань і роздумів різних за своїм характером, але водночас\nтаких, що становлять міцний фундамент мистецької індивідуальності. Тут\nможна знайти громадянські настрої, гостру стурбованість байдужістю\nсвіту, вразливість тонкої людської натури, епічне переживання історії,\nсхильність до іронії, зацікавлення фольклором, відчуття гармонії зі\nсвітом, пов’язаної в поетеси з постаттю освіченого мандрівного мудреця\nГригорія Сковороди, а також вплив філософії дзен (один з напрямів\nсхідної філософії) .\nХарактеризуючи еволюцію поетеси на площині вірша, змін у поетиці,\nМикола Ільницький відзначає поступове ускладнення внутрішнього світу її\nліричного «я» і ліричного героя. Цей процес він окреслює як «шлях від\nпарадоксу до драматизму». Драматизму внутрішньої діалектики, який є\nосновним нервом творчості Ліни Костенко, твердить критик і додає: «Ця\nдіалектика має свою логіку, яка веде від раціоналістичних антитез до\nосягнення складності життя, суперечливості художнього пізнання, хоч не\nраз доводиться заперечувати себе саму». Протилежності можуть зберігати\nвласну суверенність і навіть співтворити з правдою, якщо вони не\nпротистоять фундаментальним основам життя і не будують світу за згори\nапріорно прийнятою тезою, яка завжди буде невистачальною, податливою на\nісторичну і психологічну фальш. Полярність стає у поезії Ліни Костенко\ncoinsidentia oppositorum (збігом протилежностей) і водночас єднає різні\nаспекти екзистенційного явища. Напруга між ними виявляється сутністю\nбуття і перемін. Доводиться погодитися з критиком, що співвідношення між\nзбірками «Над берегами вічної ріки» і «Неповторність» вкладається у\nпринцип тези й антитези. Перша книжка утверджує тривкість духовних\nвартощів, друга підносить ідею унікальності кожного здобутку, кожного\nмистецькогофеномена. «Вибране» у цій перспективі було б синтезом і\nперетином найважливіших думок і досягнень поетеси, здатної погодити\nдраму плинності з непроминальністю, любов зі смертю, слово на папері з\nживою пам’яттю, сміх і плач, гармонію і гротеск, Історію і щоденність.\n«Усе іде, але не все минає над берегами вічної ріки», каже ліричний\nсуб’єкт вірша «Сосновий ліс перебирає струни…» Ліна Костенко наголошує\nна діалектичній єдності того, що відпливає, і того, що залишається\nнезмінним у житті, історії, а водночас у структурі художнього твору. Не\nвсе, однак, можна охопити, описати, є речі й справи, які діються десь\nколо незнаних «берегів вічної ріки», часу. Бо то не час минає, це ми —\nминущі. Опозиція змінне — незмінне пронизує, як було вже відзначено, всю\nтворчість поетеси і становить фундамент, на якому розгортаються\nфілософські, моральні та естетичні проблеми. У збірці «Над берегами\nвічної ріки» переважає, однак, момент неперехідності, парадоксально\nвиростаючи з плинності, ідея континуації реалізується переважно через\nзвертання до міфологічного, історичного матеріалу та переплетіння\nмотивів на інтертекстуальному рівні. Спільне тут — міфологізм, історизм\nта інтертекстуальність — виразно характеризує творчий шлях Ліни Костенко\n2. ПРОВІДНІ МОТИВИ ЛІРИКИ ЛІНИ КОСТЕНКО\nВ Ліни Костенко нема плакатних патріотичних віршів, нема гасел, не часто\nвживається навіть слово «Україна». І в той же час у підтексті майже\nкожна поезія цієї авторки є високодуховною і патріотичною. Науковець\nВ.Базилевський з цього приводу підкреслює: «Ліна Костенко з тих поетів,\nякі здатні крізь вселюдське бачити національне, а крізь національне\nпрозирати вселюдське, її сюжети завжди мають другий вимір і вже цим\nрішуче спростовують погляд на історію як на іконостас». Це стосується і\nвіршів про відомих митців, історичних осіб, і поезій, де яскраво\nпроявляється громадянська позиція Ліни Костенко як виразника опозиції\nіснуючому тоталітарному режимові. Щоб проілюструвати перше, пропонуємо\nуривок з «Циганської музи», де йдеться про страждання поетеси Папуші,\nяку зневажає табір, бо серед циганів не може бути поеток, це ганьба для\nроду. Ніби вірш про трагедію окремого митця і окремого народу, — а\nвиявляється, не тільки циганки і не тільки її одноплемінників стосуються\nІ що їм всім до того, що ти корчишся з болю? Щоб так страждать за нього, чи вартий цей народ?! Але ж, але ж, але ж!.. Народ не вибирають. І сам ти — тільки брунька у нього на гіллі. Для нього і живуть, за нього і вмирають, ох, не тому, що він — найкращий на землі!\nПроблема мови у творчості Ліни Костенко звучить на особливих регістрах.\nНема набридливих штампів про красу слів, про милозвучність, є\nобгрунтована й добре зведена оборона святині, є чітка вимога:\nЯ вам цей борг ніколи не залишу. Ви й так уже, як прокляті, в боргах. Віддайте мені дощ. Віддайте мені тишу. Віддайте мені ліс і річечку в лугах. Віддайте мені сад і зірку вечорову. І в полі сіяча, і вдячну щедрість нив. Віддайте мені все. Віддайте мені мову, Якою мій народ мене благословив.\nЯк для Тараса Шевченка й Лесі Українки, для Ліни Костенко надзвичайно\nважливою і актуальною стає проблема служіння митця народові. Афористичні\nрядки багатьох віршів підкреслюють, що поет зобов’язаний бути свідомим\nне тільки свого призначення, а й своєї страдницької долі й навіть\nневдячності суспільства, в якому живе, сучасників, для яких сусідство з\nгенієм дуже клопітне й не особливо для них бажане, бо небезпечне через\nпротистояння співця владі. Ллє пост природний, як природа. Од фальші в нього слово заболить.\n(«Навіщо ж декламація? Все значно…») З такого болю і з такої муки душа не створить бутафорський плід.\n(Настане день, обтяжений плодами») Поезія — це свято, як любов. О, то не є розмовка побутова!\n(«Яка різниця — хто куди пішов?») Поезія — це завжди неповторність, якийсь безсмертний дотик до душі.\n(«Страшні слова, коли вони мовчать») Народ шукає в ґеніях себе.\n(«Не любить слово стимулів плечистих»)\nЛіна Костенко на власному досвіді пересвідчилась у існувані багатьох\nпасток, які накладала на душу й совість поста тоталітарна система. Ця\nавторка вистояла там, де інші не змогли. М.Слабошпицький пише: «Читач,\nдалекий од видавничого процесу і не втаємничений у магічну силу\nциркулярів із маланчуківсько-шамотинських канцелярій, навіть і уявити\nсобі не може, крізь які побільшувані лінзи розглядалося у видавництвах\nкожне слово поетеси, як немилосердно перетрушувалися і цей, і два\nнаступних рукописи, і викидалося з них усе, де проглядав бодай неясний\nнатяк на якусь крамолу. Інструкції згори були вичерпно однозначні, як\nвартовим державного кордону: пильнувати, пильнувати, пильнувати! І наші\nдоблесні видавничі чиновники з самовідданістю стражів державних кордонів\nпильнували і пильнували. Звичайно, були з-поміж них і люди без\nцерберських синдромів, люди, щиро зацікавлені, аби книги Ліни Костенко\nне калічилися, а прийшли до читача такими, як вони написалися, але що\nвони могли вдіяти — система завжди сильніша за людину.» Вірш\n«Мимовільний парафраз» написаний від імені тоталітарної системи:\nУ багатьох творах Ліни Костенко прослідковується гімн красі планети й\nосуд людині, яка зазіхає на вічне, руйнує, бездумно нищить те, що якраз\nі тримає її на світі. Без особливих красивостей, але дивовижно чудовою\nпостає наша голуба планета, наприклад, у такій мініатюрі: Ніч одягне на груди свій старий медальйон. Місто спить, як строфи Верхарна. Скільки років Землі, — і мільярд, і мільйон, —\nНа жаль, земна цивілізація не завжди достойна такої краси і такого\nщедрого, сприятливого підсоння. Найчіткіше ця думка виражена в поезії\n«Мабуть, ще людство дуже молоде», хоч цьому «молодому людству» поетеса й\nдокоряє інфантильністю, невмінням реалізувати свої кращі пориви:\nМабуть, ще людство дуже молоде. Бо скільки б ми не загинали пальці, —\nXX вік! — а й досі де-не-де трапляються іще неандертальці. Подивишся: і що воно такс? Не допоможе й двоопукла лінза. Здається ж, люди, все у них людське, але душа ще з дерева не злізла.\nЯкщо, за визначенням В.Панченка, ріка у творах Ліни Костенко є символом\nстоїцизму, то ліси, сади, взагалі дерева — символом торжества життя.\nПрирода для Ліни Костенко така ж одухотворена, як людська душа .\nРідкість із зеленим світом — це спорідненість з духовним космосом нашої\nпланети, гостре відчуття неподільності всього живого. У вірші «Послухаю\nцей дощ» про це сказано дуже чуйно і водночас відверто:\nЯкщо П.Тичина був поетом весни, Ліна Костенко, як і Василь Стус, жриця\nосені. Й не просто падолисту, а пори втрат, пори глибокого суму й\nсерйозних висновків. Неупередженому й уважному читачеві є що відкривати\nу вірші «Виходжу в сад, він чорний і худий»:\nВиходжу в сад, він чорний і худий, йому вже ані яблучко не сниться. Шовковий шум танечної ходи йому на згадку залишає осінь. В цьому саду я виросла, і він мене впізнав, хоч довго придивлявся. В круговороті нефатальних змін він був старий і ще раз обновлявся. І він спитав: — Чого ж ти не прийшла У іншу пору, в час мого цвітіння? А я сказала: — Ти мені один\nІ я прийшла не струшувать ренклод І не робить з плодів твоїх набутку. Чужі приходять в час твоїх щедрот, А я прийшла у час твойого смутку. Оце і є усі мої права.\nСад шепотів пошерхлими губами Якісь прощальні золоті слова…\nУ певних строфах нема римування. Але саме цим прийомом створюється\nвраження тихого шепоту безлистого саду, коли окремі звуки пропадають\nвзагалі. Природа, особливо дика, вільна й свавільна, для Ліни Костенко щось\nзначно більше, ніж просто група дерев чи стихія . Це окремий світ у\nсвіті, до речі, завжди набагато щедріший і чистіший від людського:\nДе шлях летючими штрихами за обрій віддалі несе —\nСпасибі вам за все, за все! За цю красу, що при дорозі, за цю солодку гіркоту, за те, що люди, вже дорослі, гілляку ловлять на льоту! За те, що ви необережні, при самій трасі — нічиї’.\nЗа слово радісне -«черешні»,\nЗа вашу тінь, за насолоду —\nза необчухране гілля!Дочка Ліни Костенко Оксана Пахльовська з сумом\nпише: «Немає тих лісів, які мама так любила. Єдине місце її\nвідпочинку… А зараз там — ні грибів, ні їжаків, ні зими. А зона і\nсмерть. І чи не про не говорила мама в «Древлянському триптиху» — так\nзадовго до Чорнобильської трагедії: «Моя печаль — ріка без переправи…»\nЩо бачила, коли писала: «А вже земля древлянська рве на собі вогненні\nкоси…»? А, власне, оті наші ображені, сплюндровані, здичавілі й на\nсебе вже давно не схожі ліси — це також і нація…» Тема Чорнобиля в\nліриці Ліни Костенко особливо терпка. У «Інкрустаціях» зустрічаємо\nСтоять озера в пригорщах долин. Луги цвітуть у придорожній смузі. І царственний цибатий чорногуз поважно ходить в ранній кукурудзі. Дівча козу на вигоні пасе. Машини мчать, баранки крутять аси. Малина спіє… І на все, на все лягає пил чорнобильської траси.\nРоса — як смертний піт на травах, на горіхах. Але найбільше стронцію — у стріхах. Хто це сказав, що стріхи — традиційні? У нас і стріхи вже радіаційні.\nЦі рядки й пояснювати чи аналізувати не треба: вони промовляють самі за\nсебе високим болем. Космічною пусткою тягне від поезії «Дзвенять у\nвідрах крижані кружальця». 3. ІНТИМНА ЛІРИКА ЛІНИ КОСТЕНКО\nВ Ліни Костенко поруч з соціальними та загально філософськими проблемами\nв поезіях йдеться про шляхетні, високі почуття, які треба мати щастя\nпережити. Не кожному дано. Не до кожного приходить справжнє кохання. Не\nзавжди маємо достойний об’єкт для любові. Ці проблеми Ліна. Костенко\nвирішує дуже оригінально . Наприклад, скільки вже сказано, що\nнєрозділене кохання — нещасливе. А тим часом ця думка в корені хибна, бо\nзакохана людина переживає час свого цвітіння, незалежно від того, чи Ті\nлюблять, чи й не відповідають на почуття. Мабуть, вперше в усій\nукраїнській літературі в «Світлому сонеті» Ліна Костенко змістила спектр\nдійсно у світлу сторону:\nУ віршах Ліни Костенко про любов передано весь діапазон цього найвищого\nі найсвятішого людського почуття; від потаємного спалаху душі,\nвиокремлення коханої людини з тисячі інших людей, появи довір’я до\nобранця, наснаги й вершини почуттів до розумного усвідомлення кохання як\nщастя і як випробування.\nЛіна Костенко віртуозно описує не тільки передчуття любові, а й апофеоз\nщастя. Лавина почуттів у цьому випадку могутня і сильна:\nСпини мене отямся і отям — така любов буває раз в ніколи. Вона промчить над зламаним життям, за нею будуть бігти видноколи… Вона ж порве нам спокій до струни, вона ж слова поспалює вустами. Спини мене спини і схамени ще поки можу думати востаннє. Ще поки можу але вже не можу –\nнастала черга й на мою зорю. Чи біля тебе душу відморожу, чи біля тебе полум’ям згорю\nУ інтимній ліриці Ліни Костенко жінка виступає шляхетною,\nінтелектуальною і високодуховною особистістю. Дуже часто вона наділена\nрисами середньовічної прекрасної дами. Доба емансипації і фемінізму все-таки завдає відчутного удару по\nжіночності, по ставленні до жінки як до істоти тендітної, делікатної. У\nбагатьох віршах Ліни Костенко відчувається туга за тим історичним часом,\nколи жінка була насамперед Жінкою.\nВважають, що Маруся була дочкою козацького старшини — урядника\nполтавського добровільного козачого полку Гордія — і полтавської\nтрудівниці Горпини. Під час сварки з шляхтичем, який довго і підло\nзнущався над людьми, не минав нагоди довести українцям, що вони «бидло»,\nбатько Марусі вихопив шаблю, вбив напасника, а сам врятувався від\nнесправедливого польського суду, який би навіть не став розбиратися, хто\nбув винен, тим, що втік на Запорізьку Січ і пристав до нереєстрового\nкозацтва. Під час козацько-селянського повстання у битві під Кумейками у\n1637 році Гордій Чурай разом з гетьманом Павлюком потрапив у полон до\nпольського гетьмана Потоцького і був страчений у Варшаві як один з\nлідерів визвольної боротьби. Маючи чудовий голос і ліричну душу (дівчині\nприписують понад двадцять народних пісень), Маруся спромоглася на велике\nкохання до козацького сина Гриця Бобренка. Деякий час Маруся і Гриць\nзустрічалися й щиро любилися. Проте заради багатства й за підказкою\nматері вдовин син посватав дочку заможного козака. З розпачу й образи\nМаруся отруїла Гриця, а у своєму злочині під час похорону призналася\nсловами пісні «Ой не ходи, Грицю…» У нарисі про Чураївну О.Шкляревський підкреслює, що коли у день страти\nМарусі на майдані зібрався великий натовп і два кати витягли на поміст\nмайже непритомну дівчину, Іван Іскра на коні прорвався до місця страти і\nвстиг вручити універсал Б.Хмельницького, яким гетьман відмінив вирок\nполтавського суду й дарував життя відомій співачці .\nДо образу Марусі Чурай у літературі митці зверталися дуже часто.\nЗгадаймо лише історичну повість російського письменника О.Шаховського\n«Маруся — малоросійська Сафо», драми українських митців Г.Бораковського\n«Маруся Чурай» — українська піснетворка», М.Кропивницькрго «Дай серцю\nволю — заведе в неволю», М.Старицького «ОЙ не ходи, Грицю», поеми\nЛ.Боровиковського «Чарівниця», С.Руданського «Розмай», драматичну поему\nВ.Самійленка «Чураївна»… Та в усіх цих творах розглядався виключно\nлюбовний аспект драми життя легендарної співачки, що, безперечно,\nзанижувало її Історичну роль для нації і рідного краю як співця і зовсім\nне давало можливості показати історичне тло, розорену поляками, але не\nскорену й готову до боротьби під булавою Б.Хмельницького Україну. Ліни\nКостенко, поставивши в центр свого Історичного полотна легендарну\nдівчину, заговорила насамперед не про кохання, а про насущні проблеми\nсвоєї нації і держави. Про «Марусю Чурай» Ліни Костенко І.Дзюба найвищої\nдумки; «Маруся Чурай» нагадує класичний архітектурний ансамбль, що\nвтілює великий план, велику ідею. Поетичний матеріал розгортається «сам із себе» за законом внутрішньої\nнеобхідності і зовнішньої доцільності, а цілість надає кожній частині\nвищого значення. Він живе наскрізною симфонічною взаємопов’язаністю,\nвзаємопідсиленням. Михайло Слабошпицький теж ставить історичний роман\nЛіни Костенко на перше місце не тільки в її творчості, а й серед\nукраїнських творів XX століття: «Маруся Чурай» Ліни Костенко — не просто\nнаша обікрадена й поганьблена Історія, не тільки художня енциклопедія\nжиття українського народу середини XVII століття. Це — історія, яка\nосмислює саму себе, мисляча історія. Це — партитура вічних мотивів\nдуховного буття народу… Чи й треба казати про те, якої неймовірної\nпопулярності зажив цей роман у нас тільки за одне десятиліття\nлітературного життя! Мені здається, якщо в національному письменстві є\nтакі твори, як «Маруся Чурай», значить, воно не безнадійне, І не\nбезнадійна доля того слова — воно виживе і вистоїть у цьому складному н\nтрагічному світі, який не має сентиментів до жодного народу».\n«Маруся Чурай» Ліни Костенко — історичний роман у віршах. Роман\nскладається з дев’яти розділів, кожен з яких має добре продуману назву.\nТвір починається фактично із розв’язки, причому несподіваної І страшної,\nчерез що тяжіє до новелістичного жанру, а розташування частин композиції\nу нехронологічному порядку тільки збільшує напругу й загострює\nцікавість. Художнє полотно «Марусі Чурай» надзвичайно компактне—нічого\nні додати, ні забрати. Позасюжетний розділ «Ділова Балка» і фантастичний\nобраз Хо теж абсолютно вмотивовані й виважені. В образі діда Галерника і\nйого самотньої оселі утверджено не лише ідею безсмертя нашого народу на\nвелелюдному роздоріжжі Європи, а й проведено своєрідну лінію духовного\nродоводу (дід Галерник — Маруся Чурай — Іван Іскра). Образ Хо — не\nпросто витвір уяви ув’язненої Марусі, а субстантивоване вираження\nгнітючої самотності, при якій спілкування з людьми болюче й зайве, але\nспілкування з самим собою — єдиний, порятунок від розпачу й божевілля.\nРозділ «Сповідь» г. екскурсом у минуле, в ньому сконцентровано і\nзав’язку, і кульмінацію, але вважати його початком змісту твору\nнеправильно, бо це зруйнує сюжет і спотворить композицію. Правильніше\nбуде матеріал цього розділу зіставляти з відповідними подіями, вчинками,\nобразами з інших частин роману, щоб мати про них повніше уявлення.\nХудожній твір вважається історичним передовсім тоді, коли автор\nправильно й всеохоплююче відображає історичну епоху. Ліна Костенко це\nзробила неперевершено. І навіть принцип умовності, за яким на початку\nроману сама поетеса визнає перевагу художнього домислу над фактами («А\nщо, якби знайшлася хоч одна…»), не тільки не знижує читацьку\nцікавість, а ще більше її посилює, змушуючи читати художній текст\nприскіпливіше. Та як не читай, але не знайдеш бодай огріха, а не те що\nгрубої помилки в зображенні історичного тла.\nВід картини суду, свідків, представників місцевої влади, побутових сцен\nжиття до колориту козаччини в різних іпостасях національних героїв\n(полковник Пушкар, гонець-запорожєць, дід Галерник, сам Хмельницький)\nперед нами постає правдива і повнокровна картина життя України XVII ст.\nСаме з аналізу історичного тла й варто починати роботу над цим\nунікальним в українській літературі романом. Авторка не ідеалізує\nукраїнців, але й не змальовує їх як народ, роз’єднаний\nантагоністично-класовою ненавистю, чого в українському середовищі ніколи\nй не було. Саме через це Ліні Костенко й закидали постійно критиковану в\nті часи «теорію єдиного потоку» української нації (за Михайлом\nГрушевським). Групування персонажів у творі особливе — негативних\nнабагато менше, ніж позитивних, та ще й більшою мірою негативні не\nобділені добрими рисами, й у ставленні до Чураївни навіть ті, .хто\nвідверто налаштований проти неї, не можуть позбутися відчуття моральної\nі духовної вищості Марусі над середовищем. Образ Хмельницького в романі ніби епізодичний, проте читач має відчуття\nнезримої присутності гетьмана впродовж усієї дії. У сцені ж суду він\nпостає не лише вождем нації, а й глибоко порядною, чуйною і\nпо-державному мудрою людиною. Хмельницький забороняє суддям одноосібне\nвершити долі громадян, що свідчить про його філософський погляд на сенс\nлюдського життя; треба про людину судити не з одного вчинку, а оцінювати\nїї через призму всього, що нею зроблене.\nМарусині спогади — своєрідні екскурси в минуле — подають читачам життя\nБобренка від малої дитини до повнолітнього юшка-месника, У Грицевому\nхарактері було чимало хороших рис, і майже всі вони — наслідок впливу\nМарусі. Навіть героїзм у боях і ризикована втеча з полону — теж\nспроектовані на Марусю, викликані її жертовністю І любов’ю:\nПроте змінити внутрішню людську суть не можуть ніякі впливи.\nБобренчишині гени спонукають сина до несподіваних рішень, в нього\nзароджується бажання скористатися ситуацією, отримати винагороду за\nпопередні чотири роки, змарновані в боях:\nСтрашні слова, з якими звертається Гриць до Марусі, марно сподіваючись\nна її розуміння, — уже потенційна зрада, уже явне відступництво:\nА якось каже: — Щастя треба красти.\nУ той же час Бобренко — не бездушний парубок-джигун. Його мучить\nсумління, в душі ще бунтують почуття, він боїться розплати долі за\nзраду. Про це Гриць старається навіть сказати матері, намагається\nпереконати стару, надіється на її розуміння:\n—\tА що покрив я дівчину неславою?\nНе встигла їм душа й почервоніть, —\nГриць катується не менше Чураївни (танець з Галею «навиворіт душі») і\nробить спробу виправити помилку, але на перепросинах знову хоче\n«бариша» — Марусиного жалю, прощення, співчуття, вдячності, що вернувся.\nНадто багато в Бобренкових словах такого, що не робить йому честі:\nцинічного оправдання —\nнадмірно-штучної зневаги до Галі —\nЩо Галя — гуска, то й по ній це видно,\nзвинувачення Чураївни, що причарувала, —\nщо ти відьма, приворожила — і пропав навік.\nцинічної відвертості —\nхитрості й словоблудства —\nтак говорив беззахисне й правдиво, —\nСаме під час перепросин і була зруйнована Грицем остання фортеця любові.\nОсь чому так трагічно звучить з Марусиних уст:\nОбраз Марусі на тлі панорамного реалістичного зображення України XVII\nст. глибоко романтичний. А тому, шановні словесники, не шукаймо вад у\nхарактері героїні, щоб втиснути її образ у рамки реалізму, не\nвикористовуймо в підготовці до уроку за романом умовно наукові статті,\nавтори яких, маючи кожен своє поняття про власне художній образ-персонаж\nі художній романтичний образ-персонаж, звинувачують Чураївну в\nнетолерантності до Галі, підтверджуючи свою правоту висмикнутими з\nконтексту цитатами, або в непошані до Бобренчихи при іронічно-осудливій\nхарактеристиці. Уважно прочитаймо уривки з розділу «Сповідь» від слів:\n«А може, я несправедлива до неї?» — до «ні словом лихим, ні добрим\nніколи не згадуй мене»; від «Стару людину ганити негоже» — до «І так\nспіває, як йому дано», щоб переконатися в шляхетності Марусиних думок\nнавіть щодо своїх недругів .\nПрикметне, що впродовж усього життя Маруся ставиться до своєї любові до\nГриця зі святістю. Навіть осквернене зрадою почуття, розчарування у\nГрицеві, болючий життєвий досвід не робить Марусю озлобленою і черствою.\nБо ж річ не в тім — женився, не женився,\nЧи, може, він такий і зроду був? —\nусвідомивши і переконавшись, що «нерівня душ — це гірше, ніж майна!», що\nїї «любов чолом сягала неба, а Гриць ходив ногами по землі», Чураївна\nспівчуває Бобренкові щиро й гірко:\nЗаплутався,— сказала: вибирай.\nПроблема митця і його служіння народові у історичному романі Ліни\nКостенко ставиться дуже гостро. Марусин талант заявив про себе після\nусвідомлення дівчиною величезної сили мистецтва, завдяки якому й мертві\nзалишаються живими. Пісня кобзаря про Марусиного батька зробила диво:\nхто склав слова про нього, про той край. Що був же він ріднесенький мій тато,\nЗ приходом слова в Чураївни завершується період творчого учнівства й\nнастає розквіт дивовижного таланту. Те, що після смерті Бобренка Маруся\nстворила тільки дві пісні, теж закономірно: перша («Ой не ходи, Грицю»)\n— зі страждань особистих, друга («У Полтаві на риночку») — зі страждань\nнародних. Більше пісень не творилося — настала затяжна пауза,\nспровокована депресією, почалася трагедія митця, яку інтуїтивно відчував\nмандрівний дяк, прагнучи переконати Чураївну в необхідності творити і\nзамінити цим писану історію:\nОбраз мандрівного дяка надзвичайно місткий і символічний: через призму\nйого пам’яті — пам’яті окремої людини й реальних подій визвольної\nборотьби -пам’яті історичної-Маруся осягає величезну трагедію України і\nзло національного безпам’ятства (уривок з розділу «Проща» від слів: «Усі\nвіки ми чуєм брязкіт зброї» до «Непізнане, пішло у небуття»).\nЧому замовкла Маруся, сказати важко. Ні хвороба, ні смерть коханого, ні\nповна самотність, ні трагедія України — кожна з бід зокрема причиною не\nбули, хіба що всі разом узяті.\nСтавлення Марусі до власної пісні «Ой не ходи, Грицю» наприкінці Роману\n— болісне й розпачливе, адже ця пісня-спогад про найстрашніше в житті,\nпро причетність до вбивства травмує дівчину, приносить їй пекельні\nА я стояла… Що ж мені, кричати?.. Які мені сказати їм слова?..\n5. МІСЦЕ НЕПОВТНОРНОЇ ПОЕЗІЇ ЛІНИ КОСТЕНКО В УКРАЇНСЬКІЙ ТА СВІТОВІЙ КУЛЬТУРІ Поезію Ліни Костенко знають, люблять і обожнюють мільйони\nлюдей в Україні. Навіть затяті українофоби, слухаючи цю поезію, не\nможуть приховати захоплення красою і вишуканістю поетичного вислову. А\nвона, справді-бо геніальна Поетеса, боїться слів, їй страшно взяти в\nруки перо і почати віршувати:\nВласне, поняття «віршувати за допомогою слів» не дуже поєднується з\nособистістю Ліни Костенко хоча б тому, що в її свідомості вірші аж ніяк\nне ототожнюються з Поезією: «Ти думаєш, вірші потрібні поетові? Поетові,\nтреба бути поетом»; а коли вже й виникає це поняття, то воно знаходить\n«образну підтримку» у сфері випробуваної поетичної краси: «Це, може,\nнавіть і не вірші, а квіти, кинуті тобі».\nЛіна Костенко вибудувала самоцінний поетичний світ, що є не зліпком\nчи подобою реальності, а згустком енергії творчого духу, який, за\nсловами безсмертної Мавки з «Лісової пісні», «скарби творить, а не\nвідкриває». Наявність такої самодостатньої поетичної реальності\nвідповідає онтологічній сутності поезії як такої, адже у філософському\nсенсі «поезія є виривання за рамки конвенції семантичного поля\nмови/культури і світу як «сущого». Це завжди спроба вловити щось\nпринципово несхоплюване ні у слові, ні в чомусь іншому. Тобто, якщо бути\nстрогим, це є ловленням порожнечі, Ніщо». Сущий світ — це дійсний світ,\nадекватний звичайним словам, які неодмінно були або є «чиїмись», це, у\nпотрактуванні Поетеси — «розмовка побутова», «дзвінкий дивертисмент\nметафор, слів», а Поезія — це те, чого не можна до кінця передати у\nслові — любов, свято, квіти, молитва. І.Фізер, розмірковуючи про суть\nпоезії, пише: «…поетичне слово голосить те, чого ще не було, немає, а\nчасто і не може бути». Цей умовивід теж можна проілюструвати рядками з\nпоезії Ліни Костенко:\nчого іще нема.\nЧудний народ — художники, поети. Усе їм сниться те, чого нема. Усе їм\nсниться те, чого не буде.\nНавіть життєвий досвід, сконденсований в афоризмі, будується на\nпоетизації отого справжнього «Ніщо»:\n«Ніщо», сфера ідеального, насправді має справжню реальність, воно\nприречене «бути і відбутися у світі». Це як та «мрія», що на все життя,\nпро яку писала Поетеса в одній з ранніх поезій:\nСправжня поезія адекватна не слову, а буттю, його первозданній і\nсправжній поетичності, бо ж у своїй основі існування людини у світі є\nпоетичним. Наскільки воно є поетичним, настільки воно є справжнім — про\nце теж писали теоретики філософії поетичного слова: «Поезія нагадує\nілюзію чи сон у порівнянні з реальною й крикливою дійсністю, у котрій ми\nніби живем… дійсною є мова поета й завдання, яке він виконує власним\nіснуванням» (М.Хайдеґґер), «Поезія є те, що дає можливість передати — за\nдопомогою мови, яка здобула свій правічний ритм, — таємний зміст\nрізноликого буття; і тим самим вона дарує нашому марному буттю\nсправжність, і тому ідеал будь-якої духовної діяльності полягає саме в\nній» (Стефан Малларме). Сама особистість Ліни Костенко втілює Поезію в\nонтологічному сенсі цього слова, бо «реальна, криклива й марна\nдійсність» аж ніяк не приваблює її, а втеча в самоту, непоміченість\n-пошукуваний ідеал індивідуального духу Поетеси. Не слід думати, що в\nцій відреченості від людського тлуму прихована погорда митця. Прагнення\nсамотності -природний стан творчої особистості. Літератор Микола Євшан\nна початку XX ст. в одній із критичних статей тонко спостеріг: «Тільки\nодиниці уміють використати життя як матеріал для естетичних можливостей,\nвидобути з нього джерело надії, дати йому порив. Творець — значить\nсамотній; не той, що приймає життя, а той, що відкидає його і живе\nіншим, своїм життям, з якого черпає всю силу» .\nМодерний характер художньої свідомості Ліни Костенко сприймається як\nприродне явище, але в контексті конформістського пристосування поезії до\nідейних вимог тоталітаризму (на цей час, на жаль, припало становлення\nПоетеси) і її поезія, і сама особистість були викликом тій системі, яка\nховалась якраз за словесною псевдореальністю, гаслами і т.п. Десь у\nнадрах творчого духу Ліни Костенко зародилась ідея буття дословесного, а\nотже, істинного й у філософському сенсі цього слова, і в контексті\nідейного духу того часу, в якому випало їй жити. Образ невтіленого у\nслові буття становить чи не найголовнішу естетичну прикмету поезії Ліни\nот просто так — пливуть собі й пливуть…\nУ наведених рядках відлунює ота недовіра до слова І навіть страх\nперед словом, про що йшлося на початку статті. З огляду на абсолютну\nвідповідність творчості Поетеси онтологічній сутності Поезії це теж\nцілком природно. З цього приводу М.Хайдеґґер у статті Тельдерлін та\nсутність поезії» писав: «Мова є небезпекою з небезпек… Небезпека — це\nзагроза для буття з боку сущого». Слово — це суще, поезія — це буття, і\nперше загрожує другому. Тому й не дивно, що мотиви мовчання, німоти,\nтиші є наскрізними в ідіостилі Поетеси. Ці образи ніби уособлюють\nсправжнє Буття, точніше присутність справжності у всьому, що претендує\nбути істинним Буттям з поетичної точки зору Ліни Костенко. Згадані\nобразно-словесні мотиви незмінне виникають, коли йдеться про поетичну\nтворчість: «Ми мовчимо — поезія і я», «Марную день на пошуки незримої //\nнімої суті в сутінках понять», «Душа з очима снайпера // в трагічній\nнімоті, // здається, все вже знайдено, і знову — ні» (…); кохання: «Я\nвас люблю. О як я Вас люблю! Але про це не треба говорити», «Такої\nдивної отрути // я ще ніколи не пила… такого зойку у мовчанні, такого\nсяйва навкруги»; природу: «Я їх ліси люблю. Я знаю їхню мову. Я з ними\nтеж мовчанням говорю»; у тишині протікає одухотворене буття ліричної\nгероїні: «Я тихо йду. Так ходять скрипалі, не сколихнувши музику\nсловами». Не сколихнути музику словами — вельми показовий для Ліни\nКостенко естетичний принцип світобачення: вона визнає примат несловесних\nмистецтв, особливо музики, що, як відомо, має своїм предметом «душу, що\nзвучить» (Гегель). Музика — ірраціональна почуттєва стихія, здатна\n«виправити» затертість слів, перевести їх у план індивідуальної\n«мовчазної» поетичної реальності: «Будую мовчання, як зал філармонії.\nРуки на клавіші слова кладу».\nДомінанта поетичного світу Ліни Костенко — стихія ірреальності,\nкрізь призму якої вона бачить навколишній світ .\n«ти любиш мене» — цей нормативний вислів є тлом, на якому проступає\nекспресія індивідуального, костенківського — «…трохи любиш сни свої\nпро мене». Так, тексти Ліни Костенко не копіюють реальності. А відмова від\nусталеного, буденного виражається в її поетиці начебто звичайним\nспособом — заперечною часткою не. У цій естетичній дрібничці захована\nмовна особистість Поетеси. У сильній текстовій позиції початку вірша\nзвичайними є речення з не, що одразу ж уводять в індивідуальний\nпоетичний світ, відмежований від стереотипних уявлень. Крім того, це ще й відмова від загальноприйнятних принципів мистецтва,\nтворчості, що інколи звучить парадоксально, однак органічно для\nІ нарешті Поезія, що вбирає в себе Світ і Слово (що одночасно є\nПоезія Ліни Костенко — справжня, неповторна в найглибшому сенсі цього\nІсторичні асоціації, багатство яких вирізняє поезію Ліни Костенко, а\nтакож діапазон моральних роздумів, окреслюють важливий для лірики\n60-70-х років спосіб мислення, протиставлення культури і традиції\nпроцесам, які відбувалися у сфері офіційного культурного життя. Спротив тоталітаризмові, переконання, що поезія для духовності народу є\nважливою засадою його існування, що за нею — одвічна правда, бо поезія\nвисловлює те, що в інших формах уже заглушене, задушене, — споріднює\nпоезію Ліни Костенко з моралістикою Неслава Мілоша. Пов’язуючи минуле з\nсучасним, поетеса розширює часопросторові площини. Важливим є також переплетіння традицій: національної, міфологічної,\nісторичної. Компонуючи їх майже як дослідник, авторка «Неповторності»\nапелює до етики, а якщо не може сказати чогось упрост, прямо, то\nвдається до іронії. Іронічну позицію вживає щодо сучасності, щодо\nбезоглядних досягнень науки, які людина використовує проти себе, щодо\nтехнологічного баласту, що веде до обездуховлення І гедонізму. Ліна\nКостенко захоплена гуманістичними ідеями — одна з важливих рис поезії\nшістдесятників, — які трактує як спосіб протистояння холодному\nтехнологізмові й глухоті сучасної епохи. Духовне життя може існувати\nтільки в просторі вільної культури, де повторюваність і змінність\nвиступають чинниками єдиного ненормованого процесу обміну, перетворення,\nнаслідування, творення. Загальне й індивідуальне в літературному процесі\nмає виступати як особлива єдність вибору й комбінації. Але справжня\nпоезія це не тільки стиль, уміло підглянута манера, інтелігентно\nвиспівана ідея. Це також, а може, передовсім, відвага заглянути в\nмайбутнє: «слух майбутнього — абсолютний». Неповторність і відвага є мистецьким і життєвим девізом Ліни Костенко. А\nще — вірність собі, непокірність. Ліну Костенко характеризує енергійне\nпростування проти течії, право на збереження власної індивідуальності у\nтворчості під тиском ідеологічної машини, уміння брати з великої\nєвропейської традиції найцінніші вартощі без епігонства. Неповторність\nЛіни Костенко радше духовна, ніж формальна, вона визначає її спосіб\nіснування в сучасній літературі — сприйняття традиції і водночас\nнаявність індивідуальних рис поетеси, яка ніколи не ступала стоптаними\nстежками і вперто прагнула до вироблення власного, притаманного тільки\nїй стилю. Ліричне «я» поезії Ліни Костенко змагається з історією, порушує моральні\nпроблеми, що стоять перед людиною XX століття, замислюється над\nжорстокістю цієї епохи, Ідо так брутально топтала будь-які вияви\nгуманності й водночас була сповнена гуманістичними ідеями. Найважливіша\nпам’ять (історична, особиста, родинна) полягає в тому, щоб не загубити\nчогось важливого в процесі побудови власного трибу життя. Поетеса, засвоївши уроки Тараса Шевченка, мовчазно, в щонайвищих алюзіях\nвиспівала пісню про голод, про репресії проти української Інтелігенції,\nі, з другого боку, увібрала досвід чудового світу середземноморської\nкультури з перспективи України, відгородженої від Європи політичною\nзавісою. Звідси така важлива здатність поетеси виражати власний досвід у\nсуперечностях і розтерзаності свого часу без лакування й полірування. У\nпоезії Ліни Костенко індивідуальний стиль змагається зі стилями\nкультури, вразливість творчої індивідуальності — з ідеями епохи,\nбіографія — з історією. Поетеса, яка не все могла висловити, виспівати,\nусвідомлює, що з нею завжди залишаються іронія або мовчання. І ці дві\nостанні цінності, які відсилають нас до її біографії і прикмет\nіндивідуального стилю, вона зберігає як незаперечну печать власної\nглибоко почувати і точно все розуміти. Навiть кохання, потьмарене зрадою, невмируще, як пам’ять про найвищий\nосмислити й донести до читача невмирущi скарби людського духу. СПИСОК ВИКОРИСТАНОЇ ЛІТЕРАТУРИ\n1.\tБрюховецький В.С. Ліна Костенко. – К.: Дніпро, 1990.\n2.\tЖурнал Дивослово. — 2000. — №3.\n3.\tДніпрова хвиля: Хрестоматія творів, нововведених до шкільних\nпрограм.- 2-ге вид., перероб. І доп. – К.: Освіта, 1993.\n4.\tЗозуля С.І. Сучасний класик – Ліна Костенко // Українська мова та\nлітература. — 1997. — №48.\n5.\tКостенко Л. Вибрані твори. – К., 2002.\n6.\tКостенко Л. Маруся Чурай. – К., 2003.\n7.\tЛітературна енциклопедія. – К., 2000.\n8.\tЛепчук А.С. Самобутність творчості Ліни Костенко // Українська мова\nта література. — 2000. — №11.\n9.\tКислий Ф.С. Українська література.\n10.\tУкраїнська література ХХ сторіччя: Навчальний посібник для вчителів\nта учнів 10-11 класів середніх шкіл. – К.: Український письменник, 1993\n11.\tУкраїнське слово.Хрестоматія української літератури та літературної\nкритики ХХ ст. Книга третя.- К.: Рось, 2000.\n12.\tЯцура М.М. Літературні шедеври сьогодення. – Львів, 2002. Похожие записи\nАпроксимативна транзитивність груп перетворень в ергодичній теорії: Автореф. дис… канд. фіз.-мат. наук / О.М. Сохет, Фіз.-техн. ін-т низ. температур\nДержавний борг і управління ним (реферат)


Литва ввела надзвичайний стан на кордоні з Білоруссю – Сумські Дебати\n10:28 / 10 ноября 2021\nСейм Литви підтримав пропозицію уряду про запровадження надзвичайного стану на кордоні з Білоруссю через посилення “шантажу мігрантами”.\nПро це повідомляє литовський мовник LRT, пише “Європейська правда”.\n“Сейм та уряд вже вжили заходів для реагування на цю надзвичайну ситуацію, але їх нині вже недостатньо. Через посилення гібридної атаки білоруського режиму проти Польщі, її організований і масовий характер, зараз такий крок є необхідним”, – заявила вона.\nНагадаємо, 8 листопада ситуація на польсько-білоруському кордоні безпрецедентно загострилася. Вранці з’явились повідомлення про велику групу мігрантів, що рухається до кордону у супроводі білоруських силовиків. Вдень сталися перші спроби прориву через кордон.\n← Ажіотажу немає: У Глухівській громаді щеплення від коронавірусу отримали 21% людей\nВ Україні прострочили і знищили пів мільйона доз AstraZeneca →


Роналду вибухнув через звинувачення у розбещенні: "Гра з моєю гідністю" | znaj.ua\n17 вересня, 19:25\nЗірковий нападник "Ювентуса" і збірної Португалії 34-річний Кріштіану Роналду прокоментував звинувачення у зґвалтуванні.\nНагадаємо, 35-річна американка Кетрін Майорга звинуватила футболіста в зґвалтуванні, але справу було закрито за відсутністю доказів.\n"Це була гра з моэю гідністю. Це складно. У мене є сім'я, діти. Коли ваша чесність ставиться під сумнів, це боляче", - передає слова Роналду Le Figaro.\nЯк писав Знай.ua, Роналду пообіцяв одружитися зі своєю дівчиною Джорджиною Родрігес, повідомляє видання Daily Mail.\n"Вона дуже мені допомогла. Звичайно, я закоханий у неї. Ми обов'язково одружимось одного разу. Це і мрія моєї мами.\nЧому ні? Це здорово. Вона мій друг. Ми розмовляємо. Я відкриваю їй серце, а вона відкриває мені серце", - сказав Роналду в інтерв'ю з британським журналістом Пірсом Морганом.\nНагадаємо, Роналду і Родрігес зустрічаються з 2016 року.\nПара виховує чотирьох дітей: спільну дворічну дочку Алану, 9-річного Кріштіану-молодшого і дворічних близнюків Єву та Матео, народжених від сурогатних матерів.\nЯк писав Знай.ua, Родрігес розповіла про стосунки з футболістом.\nНелегко зустрічатися з таким відомим людиною, але я б не стала міняти своє життя. Мої почуття до нього сильніше будь-якого тиску. Впевнена, разом ми зможемо подолати все, що завгодно", - розповіла Джорджина в одному з недавніх інтерв'ю.


Як доглядати за хом'яком в домашніх умовах: правила і умови утримання\nДогляд за хом'яком і його утримання в домашніх умовах\nХом'ячки прославилися як самі невибагливі домашні вихованці.У наше століття доступної інформації достатньо скористатися інтернетом, щоб прочитати все про хом'яків.\nДогляд за хом'яками в домашніх умовах починається з придбання і облаштування клітини з усім необхідним обладнанням. Але на цьому організація хом'якового побуту не закінчується. Звірятко в замкнутому просторі повністю залежить від господаря. Потрібно подбати про те, щоб підтримувати в приміщенні комфортну температуру цілий рік.\nНе має значення, при якій температурі живуть хом'яки в природі, вдома вона повинна бути 20-24 З.\nКлітку захищають від сонячних променів, а в жаркому кліматі рекомендують обладнати кімнату кондиціонером. Клітка хом'яка не повинна стояти впритул до обігрівача.\nПовітря повинен бути свіжий і чистий, без різких запахів і диму. Провітрюючи кімнату, остерігаються створювати протяги.\nГризуни погано переносять шум, тому поряд з кліткою не вмикають телевізор, музику або гучні побутові прилади.\nХом'яка можна будити вдень, добре, якщо в клітині буде стояти будиночок, щоб вихованець міг сховатися. Слід пояснити дітям, як правильно доглядати за звіром з нічним способом життя, і приготуватися терпіти шум ночами.\nЯк піклуватися про хом'яках: щоденний догляд\nХом'ячка годують 1-2 рази на день, зазвичай – ввечері. Основу раціону складає сухий корм, але дуже важливо, щоб малюк отримував також соковиті і білкові корми. Слід уважно вивчити список заборонених і дозволених продуктів, інакше звір може отримати розлад травлення або навіть загинути.\nПіклуватися про хом'яках часто доручають дітям спостерігати за ними під час трапези дуже цікаво. Невеликі шматочки овочів, фруктів можна приготувати заздалегідь.\nУ зоомагазинах багатий вибір процедур для гризунів, але краще вибирати не солодкі, без меду та інших шкідливих хом'ячкові речовин. Сушені коріння кульбаби, колоски проса – відмінний варіант для сточування постійно зростаючих різців.\nВихованця забезпечують свіжою питною водою. Навіть в закритій автопоилке рекомендовано міняти воду щодня.\nБагато хто цікавиться, як доглядати за хом'яками, щоб від клітини не було неприємного запаху. Щоб вихованець був здоровий, і не надто «ароматний» дуже важливо стежити за чистотою. Кожен день видаляють залишки продуктів, які можуть зіпсуватися – загниваючі фрукти або несвіже м'ясо небезпечні для господаря комори.\nДно клітки потрібно щедро покрити наповнювачем. Раніше використовували тирсу, але зараз найбільш популярні кукурудзяний і целюлозний наповнювачі. Підстилка не тільки вбирає сечу, але і дозволяє звірові копатися, робити схованки.\nПрибирати за хом'яком треба щоденно, видаляючи промоклий наповнювач і підсипаючи натомість свіже. Звірята охайні і найчастіше справляють нужду в одному і тому ж місці («туалетний кут»). А генеральне прибирання з повною заміною наповнювача і миттям клітини потрібно не так часто: 3-4 рази на місяць. Надмірне завзяття в цьому питанні призведе до нервового зриву у хом'яка.\nХом'ячки далеко не самі контактні гризуни, оскільки в природі живуть строго поодинці. Будинки зміст хом'яка також має бути одиночним, якщо звірків кілька, то і клітин має бути кілька. До спілкування з господарем такий домашній вихованець теж не прагне, тому доведеться приділити чимало часу, долучав незалежного гризуна.\nЄ певні правила спілкування, якщо їх не дотримуватися, хом'як буде проявляти переляк і агресію, дратуючи власника. У перші дні після покупки звірка, його краще взагалі не турбувати, як би не хотілося обійняти пухнастий клубочок. Близько тижня він буде звикати до нового будинку, а заодно до голосу і запаху господаря. На цьому етапі рекомендується вимовляти кличку вихованця під час годування.\nДомашні хом'яки мало відрізняються за темпераментом від диких побратимів, їх треба терпляче привчати до рук, щоб спілкування приносило радість і господареві, і вихованцеві. З хом'ячками головним засобом є харчове підкріплення – треба навчити малюка брати ласощі з долоні. Поступово гризун звикне до руки, тоді його можна витягати з клітки. Звертатися зі звірятком слід обережно – маленький звірок може отримати травму, якщо вистрибне з рук чи буде стиснуть занадто міцно. Найбезпечніше охоплювати його долонями, формуючи «будиночок».\nбрати зверху, зі спини (асоціація з нападом хижака);\nробити різкі рухи (навіть у випадку укусу потрібно зберігати спокій).\nДогляд за хом'яком повинен включати в себе щоденне спілкування. Якщо довго не брати вихованця на руки, відбудеться «відкат», і приручення доведеться починати заново. Контакт повинен відбуватися в момент активності звірка (ввечері).\nМістити хомяков в малюсіньких клітках або трилітровій банці – жорстоко по відношенню до тваринки, який в природі щодня пробігає кілька кілометрів. Неспроста їх житло обладнують бігових колесом. Турбота про хом'яках може полягати у забезпеченні їх дозвілля. Власники облаштовують цілі ігрові майданчики, лабіринти і тунелі для допитливих гризунів.\nНезважаючи на необхідність руху і різноманітності, випускати вихованця на прогулянку по квартирі можна тільки в прогулянковому кулі. В іншому випадку хом'як будинку піддається смертельної небезпеки – може застрягти, бути придавлена/прищемлен дверима, упасти, впасти в каструлю, з'їсти отруйна рослина, перегризти провід під електрикою. Зловити вихованця буває дуже складно.\nНе можна організовувати прогулянку на високих поверхнях (стіл, диван). Всі хом'яки родом з рівнинних степів, вони не розуміють і не бояться висоти. Великий ризик того, що вихованець впаде.\nМожна вигулювати хом'яка на вулиці\nЗ кращих спонукань деякі власники прагнуть дати своєму улюбленцю побути на природі. Але домашній хом'як від такої прогулянки отримає не задоволення, а найсильніший стрес. Про те, що вихованець може серйозно захворіти, думають не багато.\nНа природі звірка підстерігають хижаки: собаки, кішки, щури, ворони. Спритний малюк легко може втекти і загубитися назавжди. Навколишнє середовище на вулиці більш агресивна і нестабільна: хом'ячок може переохолодитися, особливо якщо трава мокра, або перегрітися на сонці. Земля і трава часто заражені паразитами і є джерелом інфекції з-за диких гризунів.\nПершим вихованцем дитини часто стає хом'як, оскільки догляд та утримання звірка в домашніх умовах не надто обтяжливі. Але правильно піклуватися про нього теж необхідно. Добре купувати гризуна в професійному розпліднику: досвідчений заводчик знає все про хом'яках, і охоче розповість, як доглядати за ними. Часто разом з молодим хом'ячком покупець отримує коротку інструкцію. Якщо ж улюбленець куплений на ринку, можна відшукати інформацію про те, як утримувати хом'яка, в інтернеті або спеціалізованій літературі.\nЯк розчісувати хом'яка і потрібно стригти його хутро і кігті Як пограти з хом'яком Імена для хом'яків хлопчиків і дівчаток: вибираємо кличку вихованцеві Що робити, якщо хом'як загубився в квартирі? Вкусив хом'як: що робити? Привчаємо хом'яка до колеса Як зловити втікача хом'ячка в квартирі Чим точить зуби хом'як: мінеральний камінь, гілочки і інше Як приручити хом'яка\nдякую дуже допомогло.\nПросто на днях куплю хом'яка\nСпасибі.Все ясно і просто Ще б дізнатися як хом'як хлопчик обходиться без дівчинки.Може бути є заспокійливе що небудь?\nХлопчик дуже легко обходиться без дівчинки, якщо він живе один і поруч не розташована клітка з самкою. Справа в тому, що хом'яки не впадають у стан статевої охоти. Отже, у хом'яка не виникає підвищена агресивність і нервозність через відсутність спарювання, значить і немає необхідності в заспокійливих. Є думка, що відсутність спарювання веде до розвитку хвороб сечостатевої системи. Кастрацію хом'якам проводять тільки у разі захворювань. Про це читайте у статті «Розмноження хомяков в домашніх умовах» в розділі «Можна каструвати хом'яка».


Питання для самоконтролю: 1. Перерахуйте платників податку на майно організацій. 2.\n1. Перерахуйте платників податку на майно організацій.\n2. Назвіть об'єкти оподаткування податком на майно організацій.\n3. Податкова база податку на майно організацій.\nЯка методика розрахунку середньорічної вартості майна?\n5. Кому надаються пільги з податку на майно організацій?\n6. Який порядок обчислення та сплати податку на майно організацій?\nЯк обчислюється сума авансового платежу з податку на майно організацій?\n8. У які терміни надається податкова декларація за підсумками податкового періоду?


На момент публікації цього матеріалу було підраховано вже 96,86% виборчих бюлетнів. Таким чином, існує можливість, хоч і незначна, що результат виборів ще може змінитися. Доля майбутньої коаліції зараз визначається десятими долями відсотка голосів громадян України... Всі ми спостерігали, як затягувався підрахунок голосів. Чому так сталося, чи не є це спробою "протягнути" до парламенту Соціалістичну партію України? Це залишатиметься невідомим принаймні до оголошення попередніх результатів виборів, однак "Реальна політика" вирішила не чекати і звернулася за коментарем до експерта, директора Інституту глобальних стратегій Вадима Карасьова.\nЄ версія технічна, а є версія політична. З технічною версією все зрозуміло, тому що йде підрахунок, перерахунок, є великі черги. Але складається враження, що іноді політична версія визначає технічну, тому що технічні перепони для швидкого підрахунку голосів формуються через політичні причини. Звичайно, на сході України живе більша кількість виборців, і трудомісткість процесу підрахунку голосів тут більша, ніж у західних регіонах України. Однак, слід враховувати й те, що затягування процесу підрахунку дає можливість для маневру зацікавленим політичним гравцям, для м’якої корекції, перерозподілу голосів від малих партій до великих, від великих партій до малих братських партій, особливо тих, від яких залежить процес формування коаліції та уряду. Тому процес затягується в силу швидше політичних, аніж технічних причин: треба оптимізувати кінцеві результати виборів, вирішити, чи потрібна в парламенті Соціалістична партія України і Мороз, і що з цим щастям потім робити, враховуючи, що гарантовано проходять комуністи та "Блок Литвина", і треба буде потім мирити Литвина і Мороза у можливій опозиції чи у можливій коаліції.\nВтім, я думаю, що вже скінчився період сумнівів з приводу того, за рахунок чого і на чию користь коригувати підрахунок голосів, і найближчим часом ми отримаємо від Центральної виборчої комісії попередні результати виборів з тим, щоб протягом 15 днів, що відведені їй ЗУ "Про вибори народних депутатів України" представники ЦВК могли оголосити остаточні, затверджені ЦВК результати виборів.\nЩо стосується СПУ, зараз їй можна "докинути" голосів, але це має бути тонка, філігранна робота, яка б не викликала підозр про масові фальсифікації. Можна в ряді округів збільшити показник СПУ до 10%, але ж не до 30%! І не в усіх округах, і не на всіх дільницях. Ну, скажімо, в Маріуполі зрозуміло, тут це все може виглядати як об’єктивний факт, але в інших регіонах це викликає здивування. Такими речами не жартують, можна потрапити під кримінальну відповідальність. Ті часи, коли можна нагло, безкарно і майже у відкриту фальсифікувати вибори, на щастя, минули. Але залишається ще невеликий простір можливостей для закритого, м’якого, дещо сором’язливого перерозподілу голосів на користь тієї чи іншої політичної сили. Але навіть і таких можливостей в Україні стає все менше і менше.\n"Реальна політика", 2.10.2007


Податківця з Одещини підозрюють у вимаганні грошей у підприємців :: Ізбірком :: Головні події Одеси\nПодатківця з Одещини підозрюють у вимаганні грошей у підприємців\n18 лютого 2021 р. 19:23\nЯк зазначається в пресслужбі ДБР, за попередньою інформацією, 26-річний інспектор вимагав 18 тисяч гривень від підприємиці, яка займалася роздрібною торгівлею (переважно продукти харчування, напої та тютюнові вироби), за безперешкодне здійснення діяльності.\nЗатримання ревізора відбулося 17 лютого 2021 року у с. Молодіжне Одеської області. Неправомірна вигода була вилучена під час затримання.\nКримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудового розслідування за ознаками одержання неправомірної вигоди службовою особою, поєднане з вимаганням (ч. 3 ст. 368 КК України).\nІнспектору може загрожувати позбавлення волі на строк до 10 років з позбавленням права обіймати певні посади на строк до 3 років, з конфіскацією майна.\nНагадаємо, слідчі Державного бюро розслідувань завершили досудове розслідування відносно двох поліцейських Управління поліції охорони в Одеській області України.\nРаніше слідчі Державного бюро розслідувань затримали старшу інспекторку одного з відділів Державної міграційної служби України в Одеській області під час одержання неправомірної вигоди.


Олександр Олександрович Мороз біографія, Життєвий шлях, Політичні переконання, Протистояння з Кучмою\nОлександр Олександрович Мороз: біографія\nрадянський і український політичний і державний діяч, голова Соціалістичної партії України\nОлександр Мороз народився 19 лютого 1944 року, проте в той час була війна і зареєстрували його тільки 29 лютого, яке і вважається офіційною датою народження.\nЗакінчивши в 1960 середню школу, вступив до Української сільськогосподарської академії, яку закінчив у 1965. Пізніше, в 1983, отримав другу освіту у Вищій партійній школі і диплом з відзнакою за спеціальністю «політологія».\n12 років пропрацював інженером і викладачем у Житомирській та Київській областях, в 1965-1966 служив в Радянській армії в військах ППО. У 1966-1974 був викладачем, а також завідувачем відділу механізації сільського господарства Таращанського технікуму механізації. У 1974 став старшим інженером-технологом Таращанського районного об'єднання «Сільгосптехніка», а в 1975 - старшим інженером Київського обласного об'єднання «Сільгосптехніка».\nСтавши в 1972 членом КПРС, пройшов шлях від рядового члена партії до секретаря обласної ради профспілок (1983-1989), завідувача аграрним відділом Київського обкому КПРС (з 1989) і першого секретаря партійного комітету обласних організацій та установ. Був депутатом Верховної ради України з 1990. У першому скликанні Верховної ради незалежної України очолював «групу 239» - ліва антипрезидентська більшість, а в другому скликанні в травні 1994 був обраний головою українського парламенту.\nПісля накладення заборони на діяльність КПРС 26 жовтня 1991 скликав Установчий з'їзд Соціалістичної партії України (Соціалістічна Партія України), в якій багато її членів бачили продовженням української Компартії.\nЯк голова СПУ, Олександр Мороз доклав чимало зусиль для того, щоб створити лівоцентристську партію європейського типу, що виступає за демократичний соціалізм. Сам Олександр Олександрович за своїми переконаннями відносить себе до помірного лівого крила соціалістичного руху.\nУ ході становлення СПУ і зсуву її ідеології у бік соціал-демократії партію покинула група ортодоксальних комуністів на чолі з Наталією Вітренко, яка створила згодом Прогресивну соціалістичну партію Україні, і група на чолі з Іваном Чижем, що схилявся до компромісу з режимом Кучми (Всеукраїнське об'єднання лівих «Справедливість »).\nПолітична програма СПУ передбачала, серед іншого, необхідність здійснення конституційної реформи і передачі значної частини президентських повноважень парламенту та уряду. Після того, як Віктор Ющенко погодився під час «Помаранчевої революції» на конституційну реформу, СПУ підтримала його і після перемоги Ющенка на президентських виборах ввійшла в уряд Юлії Тимошенко, а згодом - Юрія Єханурова.\nМороз також виступав за надання російській мові статусу офіційної (але не другої державної) на Україну. Він захоплюється поезією і сам написав сім книг («Куди йдемо? ...», 1993; «Вибір», «Тема для роздумів", 1996; «Між вічними полюсами», 1999; «Про землю, Конституцію і не тільки», 2000; «Хроніка одного злочину», 2001).\nПротистояння з Кучмою\nУ 1999 році взяв участь у створенні т. н. «Канівської четвірки» - передвиборного об'єднання чотирьох опозиційних до Л. Кучми політиків. В об'єднання окрім Олександра Мороза увійшли Євген Марчук, Олександр Ткаченко та Володимир Олійник, однак через відмову Мороза зняти кандидатуру на користь єдиного кандидата - Євгена Марчука, четвірка розпалася за кілька днів до виборів президента.\nКульмінацією боротьби політика з режимом стало оприлюднення Олексанрія Морозом на засіданні Верховної ради наприкінці 2000 року так званих «плівок Мельниченка», що стало початком «Касетного скандалу». Записи розмов високопоставлених українських керівників (президента Леоніда Кучми, голови президентської адміністрації Володимира Литвина і міністра внутрішніх справ України Юрія Кравченко), зроблені майором служби охорони Мельниченко, доводили існування зв'язку між ними (у першу чергу, президентом Кучмою) і убивством незалежного журналіста Георгія Гонгадзе. Експертизи аудіозаписів, проведені в США і Європі, визнали автентичність голосу Леоніда Кучми, однак через те, що записи Мельниченка вироблялися на цифровий диктофон, експерти не змогли ні довести, ні спростувати можливість її подальшого монтування. Тим не менш, записи зробили шокуюче вплив на громадську думку України.


США виділили 1 мільярд доларів на розробку вакцин проти грипу - Korrespondent.net\nСША виділили 1 мільярд доларів на розробку вакцин проти грипу\nКорреспондент.net, 6 травня 2006, 08:50\nУряд США інвестував більше мільярда доларів у розробку вакцин проти грипу. Зусилля спрямовані як на боротьбу зі звичайною сезонною інфекцією, так і з вірусом пташиного грипу H5N1, що є більш небезпечним для людини.\nРішення про виділення на медичні цілі астрономічної суми було прийнято в межах розробленого адміністрацією США плану дій на випадок виникнення пандемії грипу.\nКонтракти на створення в США технологій виробництва сучасних вакцин укладені з п’ятьма компаніями: "Глаксосміткляйн", "Медіммюн", "Новартіс", "Дінпорт ваксин" і "Солвей".\nЗа словами міністра охорони здоров’я і соціальних служб США Майка Левітта, технологія створення вакцини від грипу на клітинній основі дозволить при необхідності робити її в достатній кількості в стислий термін, що недосяжно при використанні існуючих методів.\nЛевітт повідомив: "На тлі попиту, що збільшується, на вакцину від сезонної інфекції і погрози пандемії необхідна система, що дає запас можливостей на випадок надзвичайних обставин".


Продовження статті | Дівчата райської яблуні ~ Dziewczęta rajskiej jabłoni ~ Girls of the Apple Tree of Paradise\nГоловна » Ірина Фрис. Любовний дискурс і проблема відчуження у романі “Медея. Голоси” Крісти Вольф » Продовження статті » Продовження статті\nЩе одним виявом великої любові Медеї є її кохання до Ойстра. На ці стосунки письменниця звертає особливу увагу, оскільки вони були прикладом щирого почуття. Кохання двох людей реалізовується у всіх виявах: у тілесному, між закоханими виникає бурхлива пристрасть; у душевному – обоє відчувають завдяки коханій людині натхнення до життя та праці. Медею захоплювало те, що Ойстр зумів вберегти у собі дитинну чистоту: “Медея каже: йому вдалося стати дорослим, не загубивши в собі дитину, для неї це було немов дарунок долі, тільки чи так воно залишилося зараз?”. Окрім того, Ойстр мав те, що не зуміла перебороти у собі Медея: безпристрасність до суспільного і політичного життя та свідоме віддалення від людської спільноти. На противагу коханому, Медея вибрала для себе активну участь у житті громади – роль борця, яку героїня не могла і не хотіла заглушити у собі чи покинути заради особистого щастя.\nТому шлях Медеї – це самозаглиблення, в певній мірі самотність, яка допомагала їй осягати світ. Пізнання через “відчуження”, бачення подій, вчинків героїв без їхнього офіційного, стандартного пояснення. Медея жила не за нав’язаними стереотипними шаблонами мислення, коринфяни називали її невгамовною, для них “невгамовною є кожна жінка, яка намагається жити за власним розумом”. Авторка прослідковує процес виникнення ідеології ненависті, ворожнечі, агресивності. Кріста Вольф показує, як професійно політичні лідери Коринфу створили з Медеї образ ворога, згідно з їхніми словами: “козла відпущення”, на кого народ вилив усю свою ненависть і відомстив за численні негаразди. Конфлікт Медеї з навколишнім світом (коринфянами) набув найбільшої гостроти через жорстокість царського оточення, що виражалося в жертвоприношенні рідних дітей заради користолюбивих інтересів. Саме це завжди виразно засуджувала Медея.\nСтрижнем палючої ненависті можновладців, зокрема, царя Креонта, була безстрашність колхідської жінки, її бажання самостійно думати, чинити згідно з власною совістю. Навіть її присутність загрожувала атмосфері покори і вірнопідданства у суспільстві. Тому всіма силами на Медею здійснювався тиск, або довести її до поразки та побачити зламаною, погордженою і упокореною. Однак підступні вчинки коринфян обернулися проти них самих: чинячи злочин за злочином, вони накликали на себе прокляття, Медея ж залишилася нескореною: “Я, Медея, відьма, якщо ви цього так хочете. Я дикунка, чужинка. Але мого страху ви не побачите!”.\nПід впливом тиску оточуючого середовища нестійкі у своїх переконаннях герої втратили свою самоідентичність. Спостерігаємо це у Ясона, багатьох колхідців, що приїхали у Коринф разом із Медеєю. Залежність цих людей від зовнішніх факторів зумовила страх втрати вимріяного місця у суспільстві. При цьому страх є домінуючим почуттям у житті героїв роману: Креонт і Ает боялися втратити владу, їхні дружини були залякані жорсткою смертю власних дітей, Ясон змальований радше як антигерой, оскільки його цілковито опанував страх, Леукон побоювався йти проти усталеного, хоча й неприйнятного для нього порядку коринфського життя. Єдина Медея була вільною від страху, що й стало однією з причин її осудження та вигнання.\nВтім, велика роль цієї жінки полягала в тому, що саме її жертва мала зрушити закоренілий у ненависті та егоїзмі лад. Принагідно зауважимо, що ім’я Медея означає чарівна трава, зілля, яке несе лік людині, насамперед, зцілення від смерті. Безсумнівно, Медея не хотіла жертвувати своїм щастям, але вибір любові означав шлях протистояння та боротьби. Як влучно зауважив Леукон, Медея поставила усіх перед питаннями, до яких вони не доросли, але ці питання не давали спокою сумлінню. Випередивши своїх сучасників у пізнанні, Медея так і залишилася чужинкою, варваркою, приблудою, однак перемога була на її боці.\nХоча коринфяни вигнали Медею, прирекли на життя ізгоя, розлучили з коханим, вбили дітей та ще звели на неї огидний наклеп, саме вони, мучителі, залишилися із внутрішнім розладом духу і страхом, а Медея зберегла свою душевну рівновагу: “вона, невинна жертва, була вільною від внутрішнього розладу. Тому що прірва була не всередині неї, а між нею і тими, хто її обмовив, засудив, тягнув по вулицях міста, проклинав і обплював. Тому що з грязюки, в яку вони її кинули, вона змогла підвестися і піднявши руки, зібравши рештки сил проголосити: Коринф загине!”.\nЗнаменно, що на перший погляд проблематика роману німецької письменниці сфокусована навколо ідеологічних проблем суспільства. Однак такі антиномії як пам’ять – забуття, безневинність – провина, любов – смерть та інші показують, що для Крісти Вольф набагато важливішим було вивчення внутрішнього світу людини, її емоційного та чуттєвого рівня сприйняття. Словами своєї героїні Медеї авторка висловлює переконання, що не можна маніпулювати історією як заманеться і виривати з неї окремі сюжети, не враховуючи цілого контексту. Для античної Греції характерним було поверхневе сприйняття чуттєвості жінки, ігнорування її як рівноправного члена суспільства, здатного до прийняття мудрих рішень. Тому тих жінок, які не хотіли жити за усталеними стереотипами, грецька спільнота “виключала” зі свого оточення, намагаючись при цьому створити жахливий образ відьми, потвори або жорстокої вбивці. Так сталося із Кіркою, тіткою Медеї, яку вигнали з Колхіди через її бунт проти царя. Кірка оселилася на острові і до неї приїжджали воїни, щоб заспокоїти свою совість та одночасно пускали слухи про Кірку, що вона зла відьма.\nЯк бачимо, філософським поглядам німецької письменниці властиве наступне переконання: греки творили свою міфологію згідно з власними інтересами. У дійсності Медея мала риси борця, вона виступала проти непотрібних забобонів, не вірила у таких богів, які вимагають від людей приносити жорстокі жертви. Її сміливість та гордість, інакшість у порівнянні з заляканими жінками-коринфянками поставили під загрозу абсолютизм грецької влади. Тому про Медею створили жахливий міф братовбивці і засудили. Приречена на вигнання, вона хотіла забрати з собою дітей, однак їй у цьому відмовили. Коринфяни вбили синів Медеї і поширили чутку, що Медея через ревнощі зарізала своїх дітей.\nУ своєму романі Кріста Вольф використала первісні міфологеми з метою вирішення філософсько-екзистенційних питань сучасності. У літературі XX ст. рутина повсякденного життя та одноманітна повторюваність буднів трактуються як непереборна і таємнича доля, що тяжіє над людиною, відділяє її від співпричетності до вічного. Німецька письменниця не тільки по-новому переосмислила античний міф, але звернула увагу на гостру проблему сьогодення: втрату істинності почуття любові та відчуженість і самотність людини як результат.\nУ зв’язку з цим варто згадати так звані симбіотичні відносини, про які говорив філософ та психолог Еріх Фромм. Суть цих відносин зводиться до того, що людина без зв’язків з природою та іншими членами суспільства приречена на самотність і божевілля. Тому вона вимушена шукати єдності зі світом, співвідносячись з іншими людьми. Взаємини в такому єднанні в сучасному суспільстві, як зазначає Еріх Фромм, непродуктивні, неістинні. Тобто вони обов’язково передбачають втрату цілісності та свободи особистості. Симбіотична форма відносин передбачає або ідентифікацію людини з тією силою, від якої вона залежна (особа, соціальна група, установа, Бог), або, навпаки, підкорення названих об’єктів на шляху здобування влади над ними. У такому симбіозі людина втрачає свою особистість, бо, підкоряючись або підкоряючи, вона робить залежною себе від інших. За спостереженням Медеї: “На клаптику суші, який ми називаємо Землею, нікого не залишилося, окрім переможців та їх жертв, мій братику”.\nБезсумнівна продуктивна орієнтація любові, яка єднає людей з природою та іншими членами суспільства, могла б стати порятунком для сучасної людини, як мала би бути порятунком для оточення Медеї. Героїня роману Крісти Вольф пожертвувала своїм щастям і життям, щоб доказати дію та силу любові, яка переборює страх, самотність та духовну пустку.\n E. Fromm, Zapomniany język. Wstęp do rozumienia snów, baśni i mitów, Warszawa 1994, s. 54-145.\n К. Вольф, Медея: Голоса, Москва 2001, с. 47.\n‹ Ірина Фрис. Любовний дискурс і проблема відчуження у романі “Медея. Голоси” Крісти Вольф вгору


Если сын живет в другом городе, учтут ли его в субсидии Новости Днепра\nГлавная страница / Новости Днепра / Если сын живет в другом городе, учтут ли его в субсидии\n06.06.2018 09:30 -\n— Поясніть, чи зможу я, пенсіонерка, оформити субсидію лише на себе, коли у моїй квартирі зареєстрований син, але живе він не зі мною, а з сім’єю в іншому місці?\n— У такому випадку в декларації про доходи у розділі «склад сім’ї» ви повинні вказати сина та його сім’ю і написати «зареєстровані, але не проживають». Разом із декларацією подаєте заяву з проханням розглянути на комісії питання про нарахування субсидій на фактичну кількість людей, що живуть у квартирі. До цього додаєте документ, який би підтвердив факт непроживання відповідної особи. На підставі заяви управління соціального захисту направляє для обстеження ваших умов проживання соціального інспектора. А комісія вже приймає рішення, на скількох людей призначити субсидію.\nМер Дніпра вітає журналістів з професійним святом


Розповідаємо улюблені анекдоти! - Теревені - Сторінка 69\n#1361 Посилання на це повідомлення #1361 kpripper\nВідправлено 30.10.2009 – 00:33\nБогуслав (8.09.2009 13:03) писав:\nможливо повторюсь, все не читав. розповіла Ганя Полупанцьова з УХ-радіо\nзаблукав москаль в Карпатах. бачить дід стоїть, думає тра підійти спитати дорогу, але по-українськи бо ще вб’є.\nпідходидь: "- здрасті, а как пройти до остановки?"\nдід: "- до зупинки 2 км відси, але ти, москалю, вже прийшов".\n-Скажыце, дзе тут астаноўка?\n-Прыпынак далей па вуліцы...Але ж ты, маскалік, ужо прыйшоў...\n#1362 Посилання на це повідомлення #1362 Ластiвочка\nВідправлено 30.10.2009 – 09:56\nПорада автолюбителю по запуску двигуна в сильні морози: Коли підходите до машини, переконуйте себе, що авто треба завести, щоб відвезти тещу на вокзал. Як правило, допомагає до 45 градусів морозу.\n#1363 Посилання на це повідомлення #1363 BOXER\nВідправлено 30.10.2009 – 15:37\nСідає у таксі стара бабка з автоматом.\nТаксист здивовано запитує:\n- Ти що це стара та з автоматом?\n- Та час таке, насилують!\n- Хто ж тебе стару, насилувати те буде!? Бабка пристібає ріжок, перекручує затвор і підморгуючи говорить таксистові:\n-Да ти, любок, і будеш!\n#1364 Посилання на це повідомлення #1364 Miguel\nВідправлено 31.10.2009 – 09:29\nЖінка зібралась на дівішник з коліжанками.Сказала своєму коханому чоловіку,шо прийду рівно в 00.00.Ні хвилини пізніше.\nКоли вернулась додому була третя ночі!Відкриваючи тихенько двері,зайшла в хату,і тут як на зло кукуська не годиннику закукурікала 3 рази!!! Злякавшися,що чоловік прокинеться від того звуку,почала сама докукурікувати ще 9 раз,щоб ніби вийшло 12. Була собою задоволена,бо не зважаючи,шо була п'яна в чотири дупи,придумала такий геніальний план!))\nРано за сніданком чоловік спитав мене,коли я вернулась додому.Я чемно відповіла,шо в 12,так як і казала...Він подивився на мене підозріло,але нічого не сказав."Фу,пронесло"-подумала я собі. Але тут чоловік обізвався до мене на повному серйозі:"Знаєш,ми хіба мусим змінити наш годинник з кукуською!".-''Чого б це?''-запитала я,завмерши від страху.На шо він мені відповів:''Хм..сьогодні вночі вона прокукурікала 3 рази,потім не знаю як,але крикнула ''О курва!!'',вистругалась в коридорі,знов закукурікала 3 рази і впала на підлогу в істеричній ржачці.Кукурікнувши ше раз стала на кота і перевернула столик в залі.Якимось чудом доповзла до ліжка і ввалилась коло мене.Потім ше раз кукрікнувши заснула...\n#1365 Посилання на це повідомлення #1365 BOXER\nВідправлено 31.10.2009 – 21:06\nНа уроці біології вчитель питає у класу:\n- Як ви думаєте, чому дівчатка в дитинстві виростають вище за хлопчиків? Вовочка:\n- А це у хлопців яйця до низу тягнуть.\n- Чому ж тоді дорослі чоловіки вищі, ніж жінки?\n- Та тому, що у жінок встигають вирости циці, а вони набагато важчі, ніж яйця у хлопців...\n#1366 Посилання на це повідомлення #1366 чорно-біла\nВідправлено 01.11.2009 – 19:04\nскільки вовка не годуй, у ведмедя х** все одно грубший\n#1367 Посилання на це повідомлення #1367 Psihopadka\nВідправлено 01.11.2009 – 19:08\nВирішив Господь-Бог перевірити, як студенти готуються до сесії. Послав ангела в Оксфорд, Кембридж та К-ПДУ. Прилітає ангел та й каже:\n- В Оксфорді - вчать, в Кембриджі - вчать, в К-ПДУ - п’ють-гуляють, горя не знають.\nЧерез три тижні та сама історія. За ніч до початку сесії:\n- То як своїм не допомогти…\n#1368 Посилання на це повідомлення #1368 =MAVKA=\nВідправлено 04.11.2009 – 14:23\nДІАЛОГ організму після п'янки))))\nМізки: Ой, як погано! Очі, відкрийтесь!\nОчі: Ну, відкрилися. Шо, полегшало?\nПечінка: Мамочки, де я?\nМізки: Де - де! .. Поки на місці. Але не хвилюйся, скоро тебе виріжуть.\nЧорний гумор: Ха-ха!\nПам'ять: шо вчора було? Скільки ми випили?\nПам'ять: А я пам'ятаю? Ви ж мене вирубили після третього стакана.\nСечовий міхур: Хлопці, мені в туалет треба!!!!\nНоги: Обійдешся! Через тебе в таку далечінь тащитися.\nМізки: Так, ноги! Даю команду: зараз встаємо і йдемо. Вісім ранку, пора на роботу.\nСовість: А вмитися?\nШлунок: А в морду? Де ти вчора була? У мене через тебе літра два влили\nСовість: А хто наливав-то?\nНоги: Руки, звісно. Ач, як їх зараз б'є.\nРуки: Сволота ви всі! Нам сьогодні працювати, а ви знущаєтесь.\nМізки: Ноги, ви що, не зрозуміли? Вставай і починаємо висуватися на роботу.\nСечовий міхур: Ноги, і в туалет зайдіть! Я ж не гумовий.\nПам'ять: Я згадала! Вчора ж день народження був. Там ще язик таку ахінею ніс!\nЯзик: Не треба ля-ля. Я красіво говорив.\nЛегені: Мужики, кхе-кхе, димку б нам.\nЯзик: Щас! У роті і так ніби ескадрон гусар ночував.\nПечінка: А ще б кефірчику...\nРуки: От дурна, який кефір? Нам сто грамів тра. Інакше сьогодні працювати принципово відмовляємося.\nМізки: Як ви всі набридли! Ноги, підтягти організм до бару. Там півпляшки повинно залишатися ...\n#1369 Посилання на це повідомлення #1369 Вуйко Дмитро\nВідправлено 04.11.2009 – 14:54\nПриходить син до матері в село і каже:\n- Мамо, хочу каші...\n- Та піжди...\n- не хочу піжди, хочу каші!!!\n#1370 Посилання на це повідомлення #1370 Ґвинтик\nВідправлено 04.11.2009 – 21:31\nЗустрічаються дві подруги. Одна в іншої запитує: "От як зрозуміти, що хлопець подобається? Я вже виписувала позитивні і негативні сторони, я вже і ворожила, а все одно не зрозумію." Та відповідає: "Все просто, не треба жодних розумових здібностей. Ти після прогулянки з парубком прийди додому, зніми труси і підкинь вгору. Якщо до стелі прилипають - то подобається."\n#1371 Посилання на це повідомлення #1371 Вуйко Дмитро\nВідправлено 04.11.2009 – 23:09\nЗустічаються два депутати, тепло вітаються. Раптом один в другого запитує:\n- Слухай, ти педофіл?!\n- Ні, я педераст!\n- Фух, ну слава Богу!\n#1372 Посилання на це повідомлення #1372 Psihopadka\nВідправлено 05.11.2009 – 23:17\n#1373 Посилання на це повідомлення #1373 Zuzik\nВідправлено 06.11.2009 – 09:58\nЗатуркане село в районі Чорнух Полтавської області.\nЛіто. Ранок. Лише тільки сіріє на вулиці. В калітці стоїть миршавенький чолов’яга в тілогрійці і кирзових чоботях, спиною до хати і знервовано так, похапцем курить якусь там Приму без хвільтру.\nТут різко відкриваються двері. З середини виривається сніп світла, чоловік знервовано обертається і підсліпкувато щуриться на двері.\nВ дверях з’являється справжня баба Мотря. Обхват 2,5 метри в діаметрі. Висока, на 2 голови вища від чоловічка. І повна пазуха цицуьок . Підходить до чоловіка і кладе йому руку на плече. Він від того здригається, піднімає перелякані очі на неї і запиханим голосом:\nВона так спокійно і добродушно\n- Та йди вже вареничків поїж... їбака...\nПовідомлення відредагував Zuzik: 06.11.2009 – 09:59\n#1374 Посилання на це повідомлення #1374 Вуйко Дмитро\nВідправлено 08.11.2009 – 14:07\nОдного разу Доктор Ватсон надумав заставити Шерлока Холмса кинути палити. Для цього він брав його люльку і запихував собі в дупу... Пройшов місяць. Холмс так і не кинув палити, а от Ватсон без люльки вже не міг...\n#1375 Посилання на це повідомлення #1375 BOXER\nВідправлено 08.11.2009 – 19:45\n#1376 Посилання на це повідомлення #1376 BOXER\nВідправлено 10.11.2009 – 00:19\nСидять в хаті невістка зі свекром та свекрухою. Свекруха каже:\nНевістка підбігла до свекра, обстригла йому бороду, зробила щітку і побілила хату.\nНевістка: - Які проблєми, мамо! Краска є? - Та є, от тільки кісточки нема.\n- Там, синку, у хаті дві курви зібралися блини пекти. Так я оце не знаю, чи є в них яйця, чи нема.\n#1377 Посилання на це повідомлення #1377 Shon\nВідправлено 10.11.2009 – 16:42\nАнекдот під тему епідемії!\nПриходить до лікаря хлоп. Весь побитий, куртка в поросі, синців не лише на лиці багато.\nЛікар (здивовано): Що сталось?\nХворий: Та нехотячи в автобусі кашлянув...\n#1378 Посилання на це повідомлення #1378 zav\nВідправлено 10.11.2009 – 20:38\nЖидів не люблять навколишні... вони зовсім засмутилися й пішли питати поради в ребе.\nПриходять, кажуть: От нас усі навколишні не люблять, скажи нам - чому? Допоможи порадою!\nРебе відповідає: Скажу вам причину вашого лиха, ораду дам. Тільки завтра вже приходьте, і кожен принесіть по пляшці горілки.\nДомовилися, збираюся наступного дня, кожен пляшку горілки приніс як належне. Ребе зібрав у всіх пляшки й злив їхній вміст в один загальний казан, потім витяг посуд та й налик кожному по склянці; каже їм - пийте.\nЖиди випили й вигукують: Вода?!\nРебе й кажу: От бачите, а кажете, навколишні вас не люблять...\n#1379 Посилання на це повідомлення #1379 Wеbеr\nВідправлено 11.11.2009 – 12:46\nКлієнт банку звертається до працівниці банку:\n- Дівчино, а ви в кредит даєте?\n#1380 Посилання на це повідомлення #1380 bendera.UA\nВідправлено 12.11.2009 – 17:46\n- скотина, знов нализався, приперся посеред ночі, перевернув шафу в калідорі, побиб посуд на куфні, будиш мєня....\n- кАнешна буду ....


На Тернопільщині у ДТП потрапив рейсовий автобус. Є жертви. – ЛАНОВЕЦЬКЕ ІНФОРМАЦІЙНЕ БЮРО\n11.12.2019 admin-lanivtsi НОВИНИ ОБЛАСТІ, Тернопільщина 0\nОднa людинa зaгинулa, п’ятерo з трaвмaми пoтрaпили дo лікaрні в результaті дoрoжньo-трaнспoртнoї пригoди. Авaрія трaпилaся 11 грудня близькo 12:00 нa aвтoдoрoзі oбхід м.Тернoпoля.\nМіж селaми Чистилів тa Великий Глибoчoк не рoзминулися aвтoмoбіль Dacia Logan тa рейсoвий aвтoбус, який курсувaв зa мaршрутoм Тернoпіль-Чистилів . Зa пoпередньoю інфoрмaцією, причинa зіткнення – виїзд нa смугу зустрічнoгo руху.\nНa мoмент удaру в грoмaдськoму трaнспoрті перебувaлo близькo десяти пaсaжирів. В результaті удaру шістдесятип’ятирічнa жінкa, якa сиділa пoруч з вoдієм, вилетілa через переднє склo, a після цьoгo пoтрaпилa ще й під переднє кoлесo aвтoбусa. Її врятувaти не вдaлoся.\nДoпрaвили дo лікaрні чoтирьoх пaсaжирів, a тaкoж вoдія aвтoмoбіля. Нa місці пригoди прaцює слідчo-oперaтивнa групa, якa й встaнoвить причину нещaстя. Пoдія внесенa в ЄРДР відпoвіднo дo стaтті 286 чaстинa 2 ККУ.