Збудливість, збудження і лабільність\nЗагальні властивості тваринного організму, його органів, тканин і клітин – збудливість і лабільність.\nЗбудливість – це здатність активно реагувати процесом порушення на різноманітні впливи зовнішнього середовища або на зміни внутрішнього середовища організму.\nПроцеси обміну речовин постійно відбуваються в органах, тканинах і клітинах. Тому спокою в сенсі припинення обміну речовин не існує. Фізіологічний спокій – це такий рівень обміну речовин, при якому відсутні зовнішні прояви рухової діяльності, які виявляються спостереженням або за допомогою спеціальних прийомів.\nПорушення – це зсув рівня обміну речовин, який може проявлятися в діяльності, властивою даної тканини або органу. У процесі розвитку відбулася спеціалізація функцій клітин; одні клітини, наприклад клітини м’язової тканини, при порушенні скорочуються, інші, наприклад клітини залоз, виробляють і виділяють особливі речовини і т. д. Ці прояви збудження називаються специфічними. Але початкові стадії порушення можуть виявлятися і не в специфічній діяльності, а уловлюватися тільки за досить незначного збільшення окисних процесів, виділенню тепла, виникнення електричних струмів та іншим процесам. Ці прояви збудження називаються загальними.\nЛабільність, або функціональна рухливість, – це швидкість переходу зі стану спокою в стан збудження і виходу з нього. В одних клітинах і тканинах збудження протікає швидко, а в інших повільно. Властивість лабільності відкрив і вивчив Н. Е. Введенський.\nЗбудливість, збудження і лабільність Посилання на основну публікацію


Росія: Іспанська сюрреалізм заполонить Ермітаж | Туристические новости\nРосія: Іспанська сюрреалізм заполонить Ермітаж\n29 жовтня в Державному Ермітажі (Санкт-Петербург) откроетсявиставка «Сюрреалізм в Каталонії». На експозиції будуть представлені роботи, зроблені в кінці XIX — початку XX століть, каталонськими художниками-сюрреалістами. Живопис, графіка, скульптура — всього близько 70 творів тридцяти засновників, ідеологів і послідовників іспанського сюрреалізму — так званого «сюрреалізму Ампурдана» (або по каталонски Емпурдана).\nВінцем виставки стануть вісім картин великого Сальвадора Далі, творчість якого дуже популярно в Росії. Кожна експозиція іспанського генія викликає величезний ажіотаж у російської публіки, так що можна не сумніватися, що нова виставка в Державному Ермітажі збере аншлаг.\nОрганізатори виконали велику роботу, щоб захід відбувся. Експонати збирали в різних музеях і приватних колекціях, в тому числі в музеї Далі у Фігерасі, Фонді Жоана Міро, музеї каталонського мистецтва.\nВиставка буде працювати до 5 лютого 2017 року на третьому поверсі Зимового палацу, в Надвірній галереї. Ще одна хороша новина: з 1 жовтня і до кінця листопада вхід в Державний Ермітаж буде безкоштовним, так що не варто відкладати відвідування експозиції на новорічні канікули.\nТакже тут вы можете посмотреть информацию об обучение по охране труда в городе Казань.


Далеко за обрій дороги летять\n24.04.2014 · Видання\nМугичу собі під ніс сучасну українську пісеньку: а дороги пахнуть смереками, вітром, грозами або спеками і вершинами сніжними, і повертаюсь думками в 1958 рік, коли виповнювалося шість років від заснування мого родинного життя в Англії. Думки про повернення до рідного краю, які не давали мені спокою відразу по війні, замінили щоденні сімейні клопоти. Стан справ в окупованій Україні нам не був відомий. Західні держави не переймалися, як там господарює Москва. Якщо котрійсь державі вдавалося налагодити торговельні зв’язки з Росією, то це були радісні новини і про них безперестанку повідомляла офіційна преса. Щоправда, трішки галасу таки здійняли в 1956 році події в Будапешті, коли Микита Хрущов душив мадярське повстання. Але сльози тут ніхто не зронив, пам’ятаючи події 1939 року на Закарпатті.\nПроминуло дванадцять повоєнних років, і життя у західних державах вже швидко торувало цивілізованим шляхом. Влітку приморські пляжі були заповнені безтурботним людом. Акурат тоді і моїй сім’ї усміхнулося щастя, бо перед вікном нашої оселі з’явився наш власний легковий автомобіль. Тоді для сімей з дітьми були надзвичайно популярними поїздки на декілька днів до морського узбережжя з ночівлею у наметах. До слова, там уже були добре облаштовані місця для таких відпочиваючих. Звісно, що власний транспорт дає можливість у вільний час при відповідних фінансових можливостях відвідати ті місцевості країни, з якими немає сполучення засобами громадського транспорту. В Англії в попередніх століттях панували лорди. Вони будували для себе розкішні замки і палаци, яких у Британії і нині збереглося доволі багато. Але такі будови не були доступними для простого люду, і лише після Другої світової війни ситуація різко змінилася. Маючи власний транспорт, будь-хто міг відвідати багато таких дворів і подивитися, як пани живуть.\nОдного разу і моя сім’я вирішила купити намет і спробувати курортного щастя біля моря. Отож, придбали ми шатро, приладдя для наметової кухні і вирішили їхати на відпочинок туди, де багато сонця і близько до моря. Підкинули мені цю думку дочки Марія та Анна. Ми напакували у багажник автомобіля всякої-всячини, потрібної для мандрівників, і сонячного ранку вирушили всією сім’єю до надморської місцевості Ляндодно. Тоді гостинці в Англії ще не були переповнені транспортом як зараз, тому рухатися було легко. Господнє сонце на чистому небі піднімалося чимраз вище, наші діти хотіли якомога скоріше бути біля моря, а я радів і милувався файними валлійськими краєвидами, тим паче, що вдалині показалися валлійські гори. Це вже відмінна місцевість від середньої Англії. Не доїжджаючи до міста Ляндодно, я заїхав на кемпінг-плейс, вибрав місце для шатра. Поки перевіряв водяні та санітарні потреби, мої дочки вже в оточенні інших дітей пірнали на приморському пляжі у воду, а дружина Марьон готувала для нас обід. В надвечір’я ми пройшлися містом, оглянули крамниці, які були переповнені різним товаром для туристів. Мені впали в око місцеві килими, бо були вже надто схожими на ті, що роблять у нас на Косівщині.\nДень добігав до кінця. Наші дівчатка вихвалялися, що не злякалися моря і навіть по коліна замочили ноги наступаючими морськими хвилями. З настанням вечора злетілися до нас голодні комарі. Порятунку від них ми не мали, бо вони були всюди. Виявилося, що комарі найбільше люблять новоприбулих людей. В наметі нашого сусіда курилося — димів старий грубий шнур. Це була надійна зброя від комарів. Сусід, почувши вереск наших дочок, пожалів нас і поділився кавалком такого шнура. Згодом уже курилося і в нашому шатрі, але, на жаль, цей дим спонукав нас пчихати та кашляти. Щоправда, комарі відступили, але шнур курився допізна, бо ми боялися його загасити. До сусіднього намету загостив сон, було виразно чути хропіння валлійця. Ми приземлювали наші носи і пробували заснути. Але опівночі всіх розбудили громи та блискавиці. Здавалося, що в наметовому містечку вже ніхто не спав. Навіть наш близький сусід перестав хропіти. Тяжкі краплі дощу почали несамовито лупити по шатрах, разом із дощем прибула сильна буря і почала шарпати намети в різні боки. Сталося нещастя – менші шатра впали від поривів вітру, а відпочиваючі залишилися без даху над головою Та це ще було не все: площа, на якій були розкладені наші намети, не мала спаду на воду, бо знаходилася у видолинку, а дощ не вгавав. Небавом наметове містечко перетворилося на озеро, на якому, мов кораблики, височіли намети. Усі ми терпеливо і з острахом очікували ранку, який ніби не квапився до нас. Злива тривала. Сталося те, чого можна було сподіватися. Надворі ще було темно, а курортники квапливо розбирали шатра. Я розібрав і наше, а дружина з доньками сиділи в машині і тремтіли. Мокрий намет здавався у три рази важчим, я заледве його сяк-так запакував у багажник. Під безперервний супровід дощу ми змушені були повернутися до Ноттінґгаму. Але дощі не переставали, і я не мав змоги висушити намет.\nНаступного 1959 року, влітку, під час шкільних канікулів, ми вирішили відвідати Коста-Брава, а точніше – північно-східне узбережжя Іспанії. Знаючи, що це неблизько, треба було підготуватися до дводенної їзди в один бік через Францію, не враховуючи віддалі з Ноттінґгаму до портового міста Довер, що знаходиться за понад триста кілометрів. А відтак — ще 25 кілометрів через протоку Ла-Манш до французького порту Калі. У Британії ще й досі на гостинцях лівосторонній рух, а на кораблі нас одразу попередили, що у Франції правосторонній рух автомобілів. Небавом ми побачили з корабля французьку прибережну архітектуру. Вразили нас головні гостинці, які були надзвичайно прямими та обсаджені з боків довгими рядами осокорів. Ополудні французи здебільшого відпочивають, тому дороги майже вільні від транспорту. Я вибрав шлях до Іспанії в такий спосіб, аби оминути Париж.\nЇхали ми їхали і вирішили зробити маленький перепочинок. Захотілося гарячого чаю, я поставив чайник з водою на гас, а як вода закипіла, необачно обпік собі кип’ятком ногу, шкіра відстала, утворилися великі бульбуки. Дошкуляв біль, але, аби менше турбувати дружину і діток, я вирішив терпіти. Перша ніч застала нас десь усередині Франції, а наступна – неподалік французько-іспанського кордону. Аж третього дня вранці ми прибули до митниці. Черга машин була чималою, але рухалася швидко. Надзвичайно нас вразила ввічливість працівників митної служби (не зашкодило б вислати українських митників на перевишкіл до західноєвропейських країн!).\nКоста-Брава – це гейби копальня золота для Іспанії, і це лише початок курортних забудов і приміщень для численної армії туристів з холодніших та менш сонячних країн Європи. Ми розташувалися у таборі “Кемпінг Поля”, але виявилося проблемою знайти місце для намету, бо повсюдно лазило видимо-невидимо великих чорних мурашок. Тому ми змушені були це місце оминути і піти значно вище, звідки чудово було видно море і де не було мурашок. Але ми навіть не підозрювали тоді, що оті комахи врятували наше майно…\nДень видався спекотним, аромат кедрових та коркових дерев і близьке море запевняли нас, що варто було їхати сюди на відпочинок, бо це не Ляндодно у Валлії. Ми були задоволені і пішли до харчевні, аби спробувати якусь іспанську національну страву. На цьому курорті було все, чого душа забажає, але, зрозуміло, за вигоди треба дорого платити. Посідавши за столик у ресторані, очікуємо офіціанта, бо дуже вже нам кортить знати, що іспанці їдять. Невдовзі з’явилася обслуга, і згодом ми вже смакували риб’ячу зупу з грінками хліба та кавальчиками масла. Нічого особливого у ній не було. Але наступна страва навела страх на наших дочок, бо до столу на полумисках нам подали раків, які мали живий вигляд, і діти думали, що вони їх покусають.\nМи змушені були піти до іншої харчевні і там уже спокійно пообідали. Нам не бракувало часу, аби замочити ноги у Середземному морі, а як повернулися до нашого намету, то знову побачили несподіванку: біля входу до шатра швидко рухалася велика колона чорних мурашок. Вони просувалися дуже організовано, несли на собі і тягнули поволоком свої дорібки, включно з маленькими білими яєчками для будучини їхнього існування. Ми раділи і не перешкоджали їм, бачачи виразно, що їхня нова держава буде в корчах — збоку від нашого шатра. Наше наметове містечко було добре освітлене. Запанувала нічна тиша і припливаючі морські хвилі ніби заколисували нас до заслуженого сну. Мені ще якийсь час привиджувалася дорога та численні скрути, якими я в минулі дні їхав. Десь після півночі мене стривожено розбудила Марьон, кажучи, що хтось кидає в наш намет камінням. Я мерщій відчинив вхід до шатра і відразу зауважив, що небо мало дивний жовтогарячий колір. На наш намет і скрізь довкола падали з неба грудки льоду завбільшки як м’ячі для гольфу. Враз блискавиці розітнули небо, грім почав стрясати горами, пішов дощ як з цебра і з усіх каменистих стрімких верхів помчали в долину, у наш табір, потоки води. Вона пливла долиною, котячи каміння акурат там, де я через мурашок не міг поставити свого намету. Ми були щасливі, що змогли відійти на підвищення, як це зробили комахи.\nЦя несподівана злива накоїла багато шкоди, нанесла немало каміння у видолинок, де розташувалися у розкішних престижних шатрах багаті німці. Тільки на світанку відпочиваючі змогли побачити і усвідомити нанесені стихією збитки. А мої діти не переймалися тим, бо доступ до моря для них був важливішим, ніж зруйноване наметове містечко німців. Наступні дні були також спекотними. До місця нашого відпочинку прибули рятувальники, які впродовж двох днів допомагали ліквідовувати наслідки негоди. Ми скористалися нагодою та відвідали місто Барселону, кожна частина якого має цікаву історію. Так, ми побували на кораблі, на якому Колумб відкрив Америку. На горі над Барселоною відвідали катедру Тібі-Дабо. Історія цього храму цікава тим, що убогому іспанцеві приснилася Матір Божа і сказала: “тібі дабо”, що перекладається “тобі дається”. Незабаром він виграв у лотерею великі гроші, на які вирішив збудувати цей Божий храм і за словами Матері Божої назвав його Тібі-Дабо.\nЦе був перший відпочинок моєї родини в іспанській провінції Каталонії. Сама ж назва Коста-Брава походить від “бравурне узбережжя” і про його бравурність я довідався таки першої ночі нашого прибуття в Іспанію. Наш відпочинок минув швидко, як сон літньої ночі. Ми були сповнені гарних вражень, але вирішили ще зазвідати чарів Франції, бо було б гріхом проїхати через цю державу і не ознайомитися з її найвизначнішими місцями. Отож, без вагань ми вирішили відвідати Париж, а дочки наші конче хотіли побачити Гейфель Тавер (Гейфелеву вежу). Мандруючи французькими містами і селами, ми не могли не зауважити, як приємно пахне тут повітря свіжо спеченим хлібом. Пригадався мені вислів генерала Айзенгавера, який в роки Другої світової війни воював проти Німеччини — командував військами Альянсу на Західному фронті. Він стверджував: не раз і не два любив я з’їсти кавалок французького хліба, і не дивно, що французи часто на вулиці полюбляють смакувати шматком хліба, як кажуть українці – сухого. Хоч загальновідомо, що Франція славиться виробництвом сирів і навіть президент де Голль підкреслив, що ця держава має 365 сортів сиру, тому з нею таки треба рахуватися. Врешті-решт ми таки дісталися Парижа. Це справжнє місто-красень Європи.\nБезумовно, великий автомобільний рух на вулицях міста не дозволяв мені добре розглядатися довкруж. Їхав я обережно, в напрямку Гейфелевої вежі, яку було видно вже з далеких околиць передмістя. У центрі Парижа є Арк Тріумф, через яку зі сходу на захід проходить славнозвісний бульвар-шосе Лізе, на якому влітку сорокового року у парадних маршових колонах під звуки військового німецького оркестру тріумфально марширували переможні над Францією німецькі війська на чолі з Адольфом Гітлером. Але полишимо історію, бо трапилося мені вигідне для паркування автомобіля місце. Я поставив своє авто на стоянку, а далі ми вже попрямували пішки споглядати світове чудо – Гейфелеву вежу. Мушу підкреслити, що ця вежа дає величезні прибутки до місцевого бюджету (жаль, що такої не маємо в Києві), бо кожний турист (великий чи малий) має заплатити за квиток. Дешевше коштують квитки для мандрівників, які оглядають нижню частину вежі, у два рази дорожчі — щоб дістатися ліфтом до самого верха. Тут щоднини бувають сотні людей. Я купив квитки на ліфт, і через кілька хвилин ми з дочками і дружиною опинилися на верху вежі. Коли дивишся звідти довкола і вниз — затинає дух. Але серцю любо дивитися, бо перед тобою, наче на долоні, відкривається панорама Парижа. Перебування на вершині вежі є короткочасним, бо внизу нетерпляче чекає величезна черга.\nПлоща довкруж вежі потопає у квітах і чудово доглянута. Аби вберегти метал від корозії, вежу постійно фарбують. Це диво створили людський розум, обдумане і добре планування та вмілі людські руки. Хочеться вірити у здібності і нашого українського народу, що колись таке чи схоже диво з’явиться і в Україні, адже якби наш Київ не був під іноземною окупацією 350 літ, то він уже давно став би столицею світового дива. І сьогодні поштовхом для цього може стати велетенська писанка-музей, збудована в провінційній Коломиї, яку із захватом оглядають усі туристи, які бувають тут. Отож, дивлячись на Париж, пригадався мені віршик з другої кляси під назвою “Що своє – то своє”:\nТямиш, брате, як ми стали в Парижі-столиці,\nЯк по ринку ми співали Довбуша і Гриця?\nЯк розбіглись ми по місту, як по плаю вівці,\nКоломийку вигравали точно на сопілці?\nТа чи тямиш, побратиме, пана-капітана\nТа ще й того ґренадира з Криворівні – Йвана?..\nПан-капітан, було, мовить: уважайте, діти,\nТа й помрете – стільки дива не будете зріти.\nТут палати — як бескиди, доми – як палати,\nА крамниці пребагаті, ще які в них шати.\nГород панський, великанський – сто плугів не зоре,\nГлянь на місто, остовпієш – дійсно чудо-море.\nА Іван — вояк хоробрий, козак-заводія —\nЗдвиг плечима й таки каже: краща Коломия.\nСповнені незабутніх вражень, повертались ми до Англії. Як кажуть: всюди добре, а вдома найкраще. Але ці два курорти – Лянґохлен у Валлії та Коста-Брава в Іспанії – згадую часто, бо це були перші наші поїздки на відпочинок власним транспортом, а що перше, то все запам’ятовується. В наступні роки ми вже відвідували Іспанію по декілька разів, побували майже у всіх закутках Франції, країнах Бенілюксу, Західній Німеччині, Австрії, Італії, Югославії, Болгарії, Румунії, Угорщині, Чехословаччині, Туреччині, Швейцарії… Побували в Шотляндії, де мужчини ходять у спідницях, побували й на Гуцульщині, де минули моє дитинство і парубоцтво. Усі ці подорожі здійснював я зі своєю дружиною Марьон та доньками. Як голова товариства “Гуцульщина” у Великобританії я мав змогу побувати на з’їздах гуцульських товариств Америки й Канади. Двічі я мандрував з Києва до Одеси й Криму. На українській митниці мене навіть затримали, бо у моїй торбинці знайшли “холодну зброю” – маленький цизорик для луплення і краяння яблук. Влаштували мені допит, намагалися зробити з того серйозну справу, питали, яка моя фінансова позиція, бо в Україні скрізь була корупція і всюди намагалися взяти хабаря. Але я відповів різко, що мої фінансові питання їх не стосуються. Хоч митникам з мене не вдалося вимантити гроші, проте ножик залишили собі.\nТаких спогадів у моєму житті було багато, не всі зараз можу пригадати, бо роки беруть своє. І, зрештою, кому вони потрібні? Але завжди підкреслюю, що молитви моєї матері до Всевишнього і Божої Матері допомогли мені пройти тернисту воєнну і життєву дороги. Молитви допомогли мені знайти притулок і щастя на чужій, але вільній землі. Допомогли мені знайти любов і порозуміння у моїй всезгідній дружині Марьон упродовж 48-ми радісних років нашого згідного, взаємно зрозумілого життя. Тому в надмірному смутку довелося мені бути свідком її останнього подиху, закрити їй очі, поцілувати, засвітити свічку і попросити Всевишнього, аби прийняв її до Господнього царства небесного. Мені не хотілося вірити в це, я гадав, що то лише поганий сон. Але свою кохану Марьон я втратив назавжди. Боляче, разом з дочками Марією та Анною, ми переживали її втрату цілими днями, тижнями, місяцями. Та все ж таки найбільше був уражений її смертю я. Намагався подолати сум і жаль різними роботами в хаті і біля хати.\nАле й це не допомагало. Тоді приходили мої сусіди англійці, підтримували мене добрими словами і своїми вчинками. Та час не стоїть на місці, жити хочеться, і вже в 2001 році я скористав з нагоди шкільних вакацій і з дочками Марією та Анною вибрався у подорож з Києва — Дніпром — до Одеси і Криму. Для мене це вже була друга мандрівка, бо перша відбулася в 1998 році – тоді я подорожував з Марьон. Для моїх доньок це була нагода вперше побувати в Україні. Наш корабель час від часу зупинявся в портах Черкас, Кременчуга, Дніпропетровська, Запоріжжя, Каховки, Херсона, Одеси, Білгород-Дністровського. А в Криму ми відвідали Севастополь, Бахчисарай, Алупку, Ялту…\nЦей корабель був від швейцарської туристичної фірми і називався “Генерал Лавриненков”. Його пасажирами були, головним чином, німецькомовні, франкомовні, англомовні мандрівники. Мені ж там випала нагода бути перекладачем, коли якась екскурсоводка говорила неправдиві речі про українську історію, до того ж “гаваріла на человєчєском понятном язикє”, як і вся обслуга цього пароплава. Хоч, коли ми запитали, якої вони національності, то ті зізналися, що українці. Розпорядок дня для нас був написаний на спеціальних табличках англійською мовою. Вичитав я на отій табличці, що для туристів буде прочитано лекцію з історії України.\nВирішили ми з дочками послухати оту лекцію, почути багато цікавого і невідомого нам. Саля була заповнена слухачами, тим паче, що з палуби їх вигнав дощ. З відповідними нотатками і книжкою в руці та виглядом ученої людини зайшла до салі баламутниця.\nХтось непомітно плеснув у долоні і вона, підійшовши до підвищеного столика, мовила: “Здравствуйте, ледис инд чинтельмин!». Й одразу ж пояснила, що «здравствуйте» є щоденним російським вітанням. Я негайно вступив у суперечку з лекторкою, що це є територія України, а не Росії, і попросив, аби вона привіталася з усіма українським вітанням «Слава Ісусу Христу!» (Глорі ту зе Країс!) чи «Добрий день!» (Ґуд дей!). На це вона відповіла, що вітається так, як тут «принято». Я знову запитую: «Де тут?», бо хотів від лекторки почути слово «Україна». Але так і не почув, зате з її зовнішнього вигляду було зрозуміло, що вона почувалася так, наче хтось їй підставив ногу. Вона продовжувала лекцію, вряди-годи вживаючи слова «Україна», «українці». Тлумачила, що всі мости, пристані і загати (греблі) тут були збудовані московськими інженерами. Я знову піднімаю руку і питаю: «А чий хліб вони їли?». Вовчий погляд лекторки, спрямований на мене, говорив сам за себе. На моє запитання вона так і не відповіла, а продовжувала лекцію. Наприкінці звернулася до слухачів, чи мають вони до неї запитання. Мені тільки цього й треба було. Я сказав, що мені зрозуміло, що вона є типовою радянською пропагандисткою і має комуністичне виховання, бо нічого не сказала про історію України: хоч би про Володимира Великого, короля Данила, князівську і козацьку українську державу, а також про Івана Мазепу, Богдана Хмельницького, Листопадовий Зрив, вбивство видатних провідників українського визвольного руху Симона Петлюри, Євгена Коновальця, Степана Бандери, генерала УПА Романа Шухевича, адже усі ці українські патріоти були замордовані московсько-більшовицькими агентами. Годилося б також розповісти туристам з інших держав і про штучний голодомор у 1933 році, коли Сталін та його оточення знищили майже десять мільйонів українців. А ще сотні тисяч українців за вказівкою Москви було депортовано з рідної землі в концтабори Росії, замордовано в тюрмах. «Оце правдива історія України, — кажу їй. – І ви, як лектор, мали би її достеменно вивчити і лише тоді йти до слухачів читати їм лекції». Численні туристи нагородили мене бурхливими оплесками, а «вчителька» зробила вигляд, що вона мене не чула. Надалі пані лекторка ставилася до мене прихильно, розмовляла зі мною українською мовою і стверджувала, що ту лекцію читала саме так не тому, що вона цього не знала, а тому, що так її примушували говорити роботодавці, які оплачували її роботу, і жінка в такий спосіб могла утримувати свою сім’ю.\nУ Києві на той час акурат великими парадами відзначали десяті роковини проголошення незалежності України. Я спробував у кіосках купити якісь українські часописи, але так і не знайшов, бо всюди рясніли як не російськомовні видання, то газети і журнали — теж російською мовою, — видані в Росії. Містом ходили групи туристів, які між собою спілкувалися українською мовою, і були, очевидно, десь зі Слобожанщини, Поділля чи Галичини. Однак екскурсоводи їм розповідали про столицю Української держави чужою, російською мовою. Золотими банями милували око храми Софії та Печерської Лаври, але, дивогляд: вони належали до Московського патріархату і слово Боже тут мовилося до киян також російською.\nЗ болем у серці повертався я з доньками літаком з Києва – через Відень – до Лондона. Прибувши назад до країни Робін Гуда, я запитав своїх дочок, яке у них залишилося враження про Україну – країну, яку вони вперше побачили. У відповідь почув, що це прекрасна держава, яка з часом стане однією з кращих країн Європи. Чи дочекаю я це побачити? На все Господня воля…\nЯ тішився тим, що мої дочки позитивно сприйняли мою Батьківщину і виявили бажання побувати ще й у Криворівні. Та це вже було складніше зробити, бо, на жаль, з Гуцульщиною ще й досі немає доброго транспортного сполучення, а вибиратися у таку мандрівку, як я це робив раніше, — у мене забракне сил.\nА час летить стрілою. Здається, лише кілька днів тому я стрічався з моїми односельцями таки тут, в Ноттінґгамі. А нині вони – Василь Чупрінчук, Василь Бощук, Курило Іванійчук – вже відійшли у засвіти, залишивши по собі лиш добрий спомин. Я любив заходити до них, а вони – до мене в гостину. На Великдень ми згадували наші традиції і звичаї, особливо Богослужіння з дванадцятьма перервами читання Євангелії. Під час кожної такої перерви дзвонили дзвони, а в цей час леґіні змагалися з моздірами – котрий голосніше стрілить. Опісля, в Криворівні, на церковному обійсті відбувалися всілякі забави під мелодію безперервних дзвонів. Великий понеділок був цікавий тим, що після Богослужіння дівки дарували надійним леґіням писанки. Такими є мої радісні спомини Великодніх свят, проведених у Криворівні ще в дитячі та парубоцькі роки.\nРіздвяні свята в Англії зводяться до торгівлі всякою всячиною До церкви на Різдво йде еліта, число якої сягає не більше десяти відсотків від загальної кількості населення. А низовий елемент (більшість населення), з’ївши традиційний різдвяний обід (індика, прикрашеного різною яриною), квапиться до барів. Українці в Англії – побожні і богомільні, мають нагоду святкувати як латинські, так і українські Різдвяні свята. Як правило, вони минають тут без снігу. Коли нас, гуцулів, на британській землі проживало багато, то на свята ми сходилися разом і утворювали гурти колядників. Першим і найчисельнішим таким гуртом були колядники з криворівнянських земель. До них долучувалися жаб’ївські, устеріцькі, космацькі і кутські. Кожні виконували свої колядки і виходило у нас тоді справжнє Свято коляди — як в Україні. І було нам радісно і приємно від того багатоголосся, від тої прадавньої традиції, яка зберігається у наших серцях і генах, яка пульсує, виривається на волю, аби дістатися рідної України.\nГортаю сторінки своїх спогадів, бо все минуло так шпарко, наче й не було. На пам’ять приходять слова різдвяної пісні, яку ми співали насамкінець. Вже не пригадаю, з якого вона походить краю, але міркую, що в ній зібрано куплети з усіх етнічних українських земель, майбільше – з Галичини. Коли ми її колядували, на очі набігали сльози, як краплини роси на цембрині криниці на світанку. Тепер я співаю її сам: співаю соло, співаю сам для себе, бо вже всі попередні її виконавці поквапилися відійти на небо.\nСпіваю і кваплюся записати її до свого життєпису, може, коли яка душа знову заспіває її, і відродиться вона заново в теперішньому поколінні українців і полине вільними нашими просторами:\nОй над містом Вифлеємом, над щасливим краєм,\nТам небесна зійшла зірка – срібним світлом сяє.\nТам у темну тиху нічку Божий Син родився,\nЯсним світлом тої зірки в яслах звеселився.\n“Іди, зірко, в Україну ясно запалати!”.\nА там люди в Україні ще нічо не знали,\nНа Поділлі і в Карпатах сном солодким спали.\nАж тут раптом опівночі зоря засвітила —\nБратів наших і сестричок зі сну пробудила.\nІ ми всі пораділи, скоро повставали\nІ бігом до Вифлеєму гуртом поспішали.\nОй бігли, поспішали добрі приятелі\nІ добігли до стаєнки – Божої оселі.\nТам швиденько повклякали для Божої чести\nІ складали тій дитині, хто що міг принести.\nСемен з Жаб’я дав медочку, а Юрко – ягничку,\nА Танасій з Ясенова – бринзі в бербеничку.\nТай Онуфрій дав калачик, яблук дав Данило,\nА Павло заграв на дуді, щоби було мило.\nБув ще інвалід Кирило, що дістав дві рани –\nВін співав стрілецьку пісню про ті Бережани.\nА Іванко з Криворівні дав мале телятко, —\nСплеснуло аж у долоньки Божеє дитятко.\nБуло там так дуже файно, радісно і мило,\nЩо враз Божеє дитятко до нас промовило:\n“А звідки ж ви, люди добрі, сюди загостили,\nЩо так красно і сердечно Мене звеселили?”.\n— Ми є люди з України, з далекого краю.\nВ нас сонечко гарно гріє, як у Божім раю.\nРоботящі у нас люди, сторононька мила,\nЛиш тепер там плач і горе Москва учинила.\nПросим Тебе, Йсусе милий, просимо, маленький:\nПоглянь щиро, поглянь мило на наш край рідненький.\nДаруй йому щастя-долю, даруй йому волю,\nЩоб зраділа наша Ненька на свобіднім полю.\nПросим тебе, зоре, не заходь за море,\nСяй на наші рідні ниви, на степи, на гори!\nСяй на наші рідні ниви, на селянські стріхи,\nЩоб зазнали українці від Господа втіхи…\nЦю обрядову пісню при різдвяних набутках часто співав мій односельчанин Василь Чупрінчук. Колядка залишилася, а Василь відійшов у вічність. Я радів, що в 1991 році, майже через півстоліття свого проживання в Англії, йому пощастило разом зі мною відвідати нашу рідну Криворівню. Перед від’їздом з Гуцульщини члени товариства “Гуцульщина” з Жаб’я організували для нас прощальний вечір в Ільцях і подарували акуратно запаковані саджанці смерічок та ялинок. Повернувшись до Англії, ми з Василем посадили цей скарб з рідної землі на наших обійстях. Вони добре прижилися, і ми раділи, що наші смереки та ялиці полюбили англійську землю. Відтоді минуло чотирнадцять років. Я часто ходжу попри Чупрінчукову хату і споглядаю на красуню ялицю, яку Василь привіз із рідної землі і посадив тут. Вона вже сягає триметрової висоти. Прикро, що не можуть помилуватися цим файним деревом ні Василь, ні його дружина Фріда, бо відійшли у вічність, а в їх оселі сьогодні живуть інші, невідомі мені люди. На жаль, з моїми смереками та ялицями вийшло інакше. Спочатку я посадив їх у своєму городці і кожний раз, споглядаючи на них, пригадував прощальне прийняття на моїй рідній землі. Вони мені гейби стверджували, що є нащадками буйних пралісів на Гуцульщині, якими пишалися горяни до часу прибуття у ці краї визволителів зі Сходу. Як почали деревця у моєму городці підростати, я вирішив знайти для них вигідніше місце і перевіз їх на широке поле в нашу “Тарасівку”, посадив перед каплицею в СУМівській оселі. Там вони добре прижилися і вже першого року помітно підросли. Сподівався я, що в майбутньому вони будуть зростати до неба і стануть єдиними представниками карпатської флори в Англії. Мріяв, що вони будуть поважними свідками щорічних літніх Богослужінь у каплиці, яку я збудував, свідками наступних пам’ятних здвигів і, безумовно, свідками мого не змарнованого життя на чужині. Але якесь зухвале створіння вирвало з корінням мої деревця і так залишило. Коли я навідався у “Тарасівку”, рятувати смерічки і ялинки було запізно — коріння висохло. Прикро, що так сталося, але життя людське переповнене несподіванками, які і складають долю кожного. Тому такою дорогою для мене є Чупрінчукова ялинка, яка сьогодні залишилася єдиним спогадом про Гуцульщину.\nЯк писав мудрець: усе іде, все минає. Минуло вже 58 років відтоді, як британський уряд звільнив полонених українських вояків Першої дивізії Української Національної Армії, серед яких судилося бути і мені. Табір, з якого нас звільнили, мав назву ПоВ-56 (Прізонерс ов Вор). Недавно мені забажалося відвідати цю місцину в околиці Норфолк. Хотілося знати, чи цей табір ще є, як він тепер виглядає. Прибувши до того місця, побачив, що із тринадцяти бараків залишився лише один. У ньому зараз якийсь фермер вирощує індиків. Неподалік знаходився ставок, довжиною десь триста метрів та шириною – вісімдесят. Колись він був доволі глибоким і сюди вже по війні доля привела двох наших парубків, які вирішили залишити у цій водоймі своє життя. Сьогодні ставок висох. На протилежному його березі, де колись знаходилися лічниця і бараки, в яких перебували не лише полонені генерали, а й згадуваний мною маршал Східного фронту Отто фон Бравхіч, уже жодних споруд не залишилося. Там виднілися лише розлогі дуби, під якими паслися корови. Опісля споминів про моє вісімнадцятимісячне перебування у цьому таборі, про цей період мого життя, який я змарнував ні за цапову душу, я повертався додому гостинцем, яким колись два рази на тиждень їхав ровером до міста Барі Сант-Едмонд за буханцем хліба, бо міг купити його без купонів у вродливого пекаря. Після цілоденної праці на полі я ще долав майже двадцять кілометрів в один бік. Сьогодні дивуюся, як на це мені вистачало сил.\nУ цьому місті міський уряд фінансово підтримує “дей центер” (денне центро), так звані клуби, які раз на тиждень відвідують люди старшого віку. Тут вони можуть купити для себе дешевший обід або дорожче пиво. Можуть зустрітися із сивоголовими побратимами по зброї, згадати про пережите, про минулу війну, погомоніти про героїчні свої вчинки, пожартувати про багатого вуйка в Канаді і про те, кому поталанило захопити його спадщину, і – безперечно – про… скромну пенсію в Англії та про попівські жнива, на яких працюють і живі і мертві… Жінки при “дей центрі”, які варять різні страви та подають обіди, це здебільшого вдови українців. Щоразу цих сивоголових чоловіків стає менше. А чомусь здається, що не так уже й давно усі ми прощалися з нашими найближчими і залишали рідні домівки в Україні лише тому, що нас кликав обов’язок набути зброю, навчитися користуватися нею, аби у відповідний час стати в боротьбі за волю і незалежність своєї держави. На жаль, такі задуми і плани тоді нам не вдалося здійснити. Сталося нещастя, бо це були нерівні сили боротьби в надто жорстоких воєнних умовах, смерть під корінь косила вірних синів України. Наприклад, у боях під Бродами трагічно гинули мої товариші ще зі шкільної лави. І хто їх нині згадає добрим словом? А вони боролися і віддали свої життя за волю України.\nНині з волі Всевишнього і українського народу наша Батьківщина вільна. Вірю, що настане час, коли Україна належно пошановуватиме пам’ять борців дивізії “Галичина” та вояків УПА. З цією надією і завершую своє писання. Дякую Богу, що допоміг мені пройти тернистий шлях Другої світової війни і залишитися живим. А тим, хто загинув на полі бою, присвячую оці свої віршовані рядки:\nЗашуміла смеречина в глибокім потоці,\nЯк збирались леґіники в Жаб’ю на толоці.\nУ три ряди поставали, в трембіти заграли,\nА потому всі разом тужно заспівали:\n— Прощай, брате Черемоше, і ви, гори милі,\nБо Бог знає, чи вернемось, чи будемо живі.\nЗакуй ти нам, зозуленько, закуй ти нам, сива,\nПрощай, ненько і дєдику, і ти, чорнобрива.\nЗашуміла на толоці травичка зелена —\nВід’їхали леґіники аж до Нойгамера.\nВ Нойгамері, в Німеччині, леґіні стояли,\nВони зброю й сірий мундир там зафасували.\nВже не шумів там Черемош, ані буйні трави,\nВсюди пісок, де леґіні відбували вправи.\nЗа півроку леґіники вишкіл свій скінчили\nЙ після того Україні присягу зложили.\nВід’їхали на Вкраїну, на фронт, аж під Броди,\nІ там вони пережили тяженькі пригоди.\nБільша кількість леґіників голови зложила,\nА їх кровця рідну землю як роса зросила.\nВже не шумить смеречина в глибокім потоці,\nЛеґіники не співають в Жаб’ю на толоці.\nА Черемош пливе бистро, впадає до Пруту,\nІ про воїнів співає пісню незабуту.\nОтож, спіть спокійно, борці за свободу і незалежність неньки України, за яку ви віддали своє юне життя. Хоч ви воювали в чужих мундирах, але в серцях ваших завжди була Україна, і своїм героїзмом ви здивували Європу. Нехай слава ваших героїчних вчинків буде належно пошанована майбутніми поколіннями!\nЗерно хресної дороги\nТеги: Василь Потяк


09 март 2019 145\nЯк приготувати роли з японським омлетом\nРол – це своєрідний рулет, зроблений з приготованого за особливою технологією рису, риби (морепродуктів) і пресованих водоростей Норі». Так само до складу деяких видів ролів входить омлет, але не звичайний, який у вас спливає в уяві, а японський, приготований з урахуванням певних кулінарних і технологічних хитрощів.\nРоли з японським омлетом мають нижчу собівартість, ніж ті, що виготовляються з дорогими сортами риб і морепродуктів.\nДо речі, японський омлет може використовуватися не тільки в якості начинки для сашимі, ролів. Він цілком може виступати як самостійне блюдо, наприклад, до сніданку. Приготувати його без особливих навичок зовсім не складно (як може здатися на перший погляд).\nГоловне – слідувати рекомендаціям і дотримуватися пропорції, зазначені в рецептах. Цей омлет, як і всі японські страви, має специфічний, злегка солодкуватий, але в той же час ніжний смак, з виразним присмаком соєвого соусу.\nЯкщо ви ще ніколи не пробували екзотичні страви японської кухні – приготуйте спочатку невелику порцію (для проби).\nГотуємо японський омлет в домашніх умовах\nкурячі свіжі яйця - 2 шт.\nсоєвий соус «Класичний» - 4 ст. л.\nсвіжовичавлений лимонний сік - 10 мл\nцукровий пісок - 10 г\nЧас приготування: 15 хвилин Калорійність на 100 грам: 166 Ккал\nСвіжі курячі яйця розбийте в піалу, введіть до них цукровий пісок і ретельно збийте за допомогою виделки або ж віночка;\nДалі додайте до збитим яйцям свіжо вичавлений лимонний сік;\nПотім введіть соєвий соус і ще раз ретельно збийте;\nСковороду (в ідеалі – квадратну) змастіть рослинною олією і розжарте до його кипіння. Влийте в сковороду 2/3 частини збитою яєчною суміші і нахиліть сковороду так, щоб маса рівномірно розтеклася по всій сковороді;\nПідсмажте омлет з одного боку, а потім, за допомогою лопатки, акуратно сверите його в рулет. Потім, не знімаючи рулет зі сковороди, влийте решту 1/3 суміші і так само підсмажте, поступово згортаючи його в той же рулет. В результаті у вас повинен вийти досить товстий омлетный рулет;\nГотовий омлет зніміть зі сковороди, перекладіть на блюдо і наріжте, за допомогою дуже гострого широкого ножа, на тонкі слайсы. Його можна подавати разом з червоною рибою, як окрему страву, а можна використовувати в якості становить інгредієнт для приготування ролів.\nпресовані листи водоростей — 1 шт.;\nрисовий 3% оцет – 50 мл;\nбілий кристалічний цукор – 30 г;\nсоус соєвий «Класичний»;\nяпонська гірчиця «Васабі».\nДля початку необхідно приготувати рис. Промийте його в декількох водах, а потім відваріть, дотримуючись інструкції, наданої на упаковці;\nДалі необхідно приготувати спеціальну заправку, без якої даний рис буде просто кашею. Для цього необхідно вимісити до однорідності рисовий оцет, трохи фільтрованої води, сіль і цукор;\nВведіть приготовану рисову заправку на злегка теплий відварений рис і, за допомогою силіконової лопатки, перемішайте. Процес перемішування необхідно проводити різкими, ніби, ріжучими рухами;\nНаступним етапом буде приготування японської омлету «Тамаго-яки». В піалу вбийте курячі яйця і збийте їх з додаванням цукру, лимонного соку і соєвого соусу. Вилийте частина яєчної маси на розпечену сковороду і обсмажте з одного боку до рум'яності. Скрутіть в рулет і, залишаючи його на сковороді, влийте другу половину маси на сковороду. Обсмажте і продовжите згортання в єдиний рулет. В результаті у вас вийде гарний багатошаровий рулет для суші;\nОгірок наріжте на тонкі довгі смуги;\nНа робочу поверхню покладіть спеціальний килимок для приготування суші та ролів. Зверху розкладіть лист водоростей Норі» (розташування — глянсовою стороною до низу). Покрийте «Норі» рівномірним шаром охолодженого рису, залишаючи близько 2 см вільного краю;\nНа край викладіть нашатковану огірок і омлетный рулет;\nПриступайте до згортання рол-рулету. Починайте згортати килимок, прикладаючи до цього легке зусилля. Готовий рулет наріжте на 4-5 порційних шматка, перекладіть їх на красиве блюдо, доповніть маринованим імбиром і хріном «Васабі», поруч поставте соусницю, наповнену соєвим соусом.\nЧитайте як приготувати смачний пиріг з печерицями в нашій статті.\nІмбирний чай з лимоном — користь і шкода напою, кращі рецепти та рекомендації по вживанню.\nСпробуйте приготувати неероятно смачну пасту з яловичиною у вершковому соусі за нашим рецептом.\nРоли з омлету по-корейськи\nсік лимонний – 1,5 ч. л.;\nКількість кКал на 100 г: 177.\nПриготуйте масу для приготування омлету. Збийте яйця з лимонним соком, цукром і класичним соєвим соусом;\nОчищену моркву наріжте тонкими довгастими смужками, цибулю дрібно наріжте. Введіть подрібнені овочі в яєчну масу;\nОбсмажте на розпеченій сковороді омлет, який після схоплювання нижнього боку, необхідно згорнути, за допомогою лопатки, в щільний багатошаровий рулет і довести його до рум'яності;\nПісля обсмажування, перекладіть рулет на обробну дошку і наріжте на 6-7 невеликих ролів;\nРоли, приготовані з омлету по-корейськи готові! Їх необхідно подавати до столу в охолодженому вигляді, доповнюючи шматочками маринованого імбиру.\nПростий рецепт закуски з крабовими паличками\nлисти «Норі» — 2 шт.;\nрис для японської кухні – 1 ст.;\nяпонський оцет «Су» – 3 ст. л.;\nРис для японської кухні приготуйте традиційним для нього способом. Потім заправте його спеціальної заправкою з японського оцту, цукру і солі;\nПриготуйте омлет. Збийте яйця з цукром, лимонним соком і соєвим соусом. Обсмажте омлет з обох боків до появи рум'янцю;\nКрабові палички, омлет і плавлений сир наріжте тонкими смужками;\nЛист «Норі» розкладіть на рогожу для ролів (шорсткою стороною догори). Рівномірно розподіліть поверх нього охолоджений рис. На один з країв викладіть по 2-3 смужки крабових паличок, плавленого сиру і омлету;\nАкуратними рухами поверніть рол, з легким зусиллям притискаючи всі інгредієнти (за допомогою килимка);\nРозріжте його на 4-5 порційних шматка. Красиво викладіть їх на сервірувальну тарілку, прикрасьте шматочками маринованого імбиру, поруч викладіть гіркою японський хрін «Васабі» і подавайте до столу.


Основні правила гри Баскетбол - презентація з фізичної культури\nОсновні правила гри Баскетбол Виконала: Учениця 9-А класу КЗ «Полтавська ЗОШ №28» Юшко Аліса\nПерші правила гри в баскетбол сформулював американець Джеймс Нейсміт. Вони складалися лише з 13 пунктів. З часом баскетбол змінювався, змін вимагали і правила. Перші міжнародні правила гри прийняті 1932 року на першому конгресі ФІБА, після цього вони багаторазово коректувалися і змінювалися, останні значні зміни внесені 1998 і 2004 року. З 2004 року правила гри залишаються незмінними.\nВ баскетбол грають дві команди, зазвичай по дванадцять осіб, від кожної з яких на майданчику одночасно діють п'ять гравців. Мета кожної команди в баскетболі — закинути баскетбольний м'яч у кошик суперника і перешкодити іншій команді опанувати м'ячем і закинути його в кошик своєї команди. М'ячем грають тільки руками. Бігти з м'ячем, не ударяючи їм в підлогу, навмисно бити по ньому ногою, блокувати будь-якою частиною ноги або бити по ньому кулаком — порушення. Випадкове ж зіткнення або торкання м'яча стопою або ногою не є порушенням.\nЗа одне влучення м'яча в кільце може бути зарахована різна кількість очок: 1 очко — кидок зі штрафної лінії; 2 очки — кидок з середньої або близької дистанції (ближче триочкової лінії); 3 очки — кидок з-за триочкової лінії на відстані 6м 75см (7м 24 см в Національній баскетбольній асоціації);\nРозміри щита і кошика Розміри поля\nБаскетбольний м’яч. Встановлена стандартами ФІБА для чоловічих змагань окружність баскетбольного м'яча — 74,9-78 см, маса — 567—650 г (для жіночих відповідно 72,4-73,7 см і 510—567 г).\nГра офіційно починається спірним кидком в центральному колі, коли м'яч правильно відбитий одним з гравців. Матч складається з чотирьох періодів по десять хвилин (дванадцять хвилин в Національної баскетбольної асоціації) з перервами по дві хвилини. Тривалість перерви між другою і третьою чвертями гри — п'ятнадцять хвилин. Після великої перерви команди міняються кошиками Гра може відбуватися на відкритому майданчику і в залі висотою не менше 7 м.\nПорушення Аут — м'яч вийшов за межі ігрового майданчика. Пробіжка — гравець, який контролює «живий» м'яч, здійснює переміщення ніг понад обмеження, встановлене правилами. Порушення ведення м'яча, що включає в себе проніс м'яча, подвійне ведення. Три секунди — гравець нападу перебуває в зоні штрафного кидка більше ніж три секунди у той час, коли його команда володіє м'ячем у зоні нападу. П'ять секунд — гравець при виконанні вкидання не розлучається з м'ячем впродовж п'яти секунд.\nПорушення Вісім секунд — команда, що володіє м'ячем із зони захисту не вивела його в зону нападу за вісім секунд. 24 секунди — команда володіла м'ячем понад 24 секунди. Тоді м'яч віддається команді суперника. Опікуваний гравець — гравець тримає м'яч більше п'яти секунд, у той час як суперник його щільно опікає. Порушення повернення м'яча в зону захисту — команда, що володіє м'ячем у зоні нападу, перевела його в зону захисту.\nФоли Тренер дискваліфікується, якщо: він зробить 2 технічних фоли; офіційна особа команди або запасний гравець здійснять 3 технічних фоли; тренер здійснить 1 технічний фол, і офіційна особа команди або запасний гравець здійснять 2 технічних фоли. порушується заборона нецензурної лайки і образ. Кожен фол йде в рахунок командних фолів, за винятком технічного фолу, отриманого тренером, офіційною особою команди чи гравцем на лавці запасних.


Богдан: Тіні забутих предків\n2021-10-14 12:41:16 eye-2 3696 — comment 0\n"Тіньовий фотон – це спосіб можливої\nале не здійсненої поведінки реального фотона"\nНад горою поволі здіймається натхненна мелодія трембіти, в яку старий гуцул вкладає всю свою душу, на мить зависає, переливаючись під яскравим промінням сонця, а далі вже велично пливе до далеких синіх гір.\nВолодька безтямно дивився на старшого брата, який стояв над ним і штурхав його ногою. Володьку трясло від страху, він намагався вилізти з в’язкої багнюки, в яку загнав його рудий Слєдзь, але він не володів своїм тілом і тільки безпорадно смикався, викликаючи веселий сміх і глузування натовпу підлітків, які спостерігали за бійкою.\nСтепан оглянувся на юрбу, яка весело гуділа і тикала пальцями на поваленого в багнюку Володьку, присів і тихо, з запалом, заговорив:\n̶ Я допоможу тобі розігнати це дебільне стадо, але ти повинен встати і опанувати собою, зібрати всі свої сили, аби достойно відповісти. Ти повинен першим кинутися в бійку, аби відстояти свою честь. Першим, брате, а я тобі обов’язково допоможу.\n̶ Я не можу, – Володька засмикався, немов у конвульсіях, і сльози жалю густими потоками полилися з його очей. – Я не можу… вдарити…\n̶ Ти не можеш вдарити? …Ти не можеш вдарити, – Степан враз замовк, аби вгамувати свою лють, яка з новою силою спалахнула в його очах, – а… Але язиком плескати нісенітниці ти можеш? Кпинитися здалеку ти можеш, а коли втікти не зміг, то вже й сил забракло на достойну відповідь?\n̶ Я не думав, що він образиться на порівняння з його рудим котом… Адже вони так схожі… Обоє мордаті і обоє нахабні… Я не думав, що за це він може вдарити… Побити… – схлипував Володька і, таки опанувавши свій переляк, почав вилазити з багнюки. – Але я не хочу битися… Не можу…\n̶ Ану тихо! – Степан випростався і гарикнув на юрбу підлітків, і вони враз замовкли, зваживши на його величезні кулаки. – Всі розійшлись! Щезли! Кіна не буде! – і до брата: – Заспокойся. Я допоможу.\nДома мати мовчки наповнювала балію гарячою водою. Жодного слова не сказала, поки зарюмсаний Володька, виправдовуючись, стягував із себе мокрий і брудний одяг. Та коли Володька всунувся в балію і застиг, очікуючи, що мати почне мити його, вона нахилилась і сухо проговорила:\n̶ Тобі вже десять років. Подумай про це, – поклала рушник і чисту білизну на стільчик, і пішла з літньої кухні, грюкнувши дверима.\nВолодька знову залився сльозами жалю до себе і почав незграбно льопатися водою, аби змити з тіла бруд, водночас малюючи у своїй уяві скорботні картини, в яких він лежав на смертному одрі, весь понівечений і у кривавих ранах після смертельного зіткнення з ордою вуличних забіяк, а мати тяжко побивалася за ним і голосно каялася, що не встигла полюбити свого синочка і захистити його від лихої напасті.\nА ввечері батько люто шмагав Степана старим шкіряним паском, бо селом швидко розлетілася різними чутками мова про бійку Володьки з гоноровим сином бригадира. Говорили різне, а до батька дійшла версія, що Степан спочатку підбурював Володьку до бійки, а потім стояв осторонь і задоволено дивився, як Слєдзь товче його брата. Втомлений тяжкою роботою і постійними випивками на тракторній бригаді батько не став розбиратися у деталях події.\n̶ Ти найстарший! – кричав батько, шмагаючи по спині Степана. – Ти повинен захищати своїх братів! Як ще вам донести, що ви брати, що ви маєте бути одним цілим?!\nМаленький Дмитрик з ревом чіплявся за батькові ноги, аби зупинити його, а Степан стояв непорушно, прикусивши губи, аби не закричати від болю. Мати тихо, немов у лихоманці, тремтіла біля печі, ковтала сльози і боялася бодай якимось словом спровокувати ще більшу злість чоловіка. Але невимовний біль за сина швидко накопичувався і враз переродився в потужну силу, яка зламала віковий жіночий страх. Вона тигрицею кинулася до чоловіка, вихопила з міцних рук пасок, підхопила на руки переляканого Дмитрика і повела до світлиці побитого Степана. Батько від несподіваного опору немов отямився від люті, якийсь час ошелешено стояв посеред кухні, затим висмикнув з кишені цигарки і прожогом вибіг з хати. На очманілого Володьку, який сидів на ослоні біля печі, ніхто й не оглянувся. А Володька, залишившись наодинці, відчув невимовну тугу. Йому захотілося, аби батько зайшов оце до хати і відлупцював його тим само важким шкіряним паском, а він стоячи, як Степан, витримав би ті побої. Але ніхто не заходив. Навіть Місяць, на мить заглянувши у вікно, наштовхнувся на Володьку і гидливо закрився хмарою. «Це кінець! – виринуло з глибин розбурханої уяви. – Ти нікому не потрібен, бо ти бридкий боягуз! Іди зараз же в гори і згинь там!». І Володька пішов.\nВолодька таки побачив смерть. Зблизька. На відстані витягнутої руки. Вона стояла перед ним в образі змії і ледь похитувала високо піднятою головою. Повний Місяць саме зійшов над лісом, його морочне світло пробилося крізь густу крону дерев і тьмяними проблисками висвітило пласку трикутну голову, яка беззвучно виринула з легкого серпанку туману, що стелився над прілим вологим листям. Роздвоєний язик змії беззвучно виринав з напіввідкритого рота і робив загадкові моторошні паси. Володька сидів, втиснувшись спиною в дерево, мов паралізований поглядом жовто-зелених очей, і думав, що коли змія вкусить, то він не знатиме навіть куди бігти за допомогою, бо заблукав. Зрештою, майнула ще похмуріша думка, це й на краще, що він помре, а його бездиханне тіло знайдуть і плакатимуть над ним. Не лаятимуть, як завжди, а плакатимуть. Батьки і брати мабуть таки плакатимуть, а от хлопці з вулиці навряд чи й згадають його. Вони й далі гратимуть на вигоні у футбол, і навіть не помітять, що за воротами вже нема Володьки-товстунчика. Гадюка немов почула ті думки і враз напружилась, широко, із зловісним шипінням, роззявила рота, виставивши два страшних зуба, і… впала на землю. І перелякано зашелестіла сухим листям, ховаючись в густих зарослях ліщини. А в мареві ночі, поміж дерев, промайнула легка тінь і розчинилась в блідих променях місячного світла.\nВранці Володьку знайшли і батько добре відлупцював його, аби «запам’ятав раз і назавжди». А ввечері, оговтавшись від «виховної роботи», Володька пішов шукати втіхи до бабусі.\n̶ Я не винен, бабусю… Правда, не винен, – хлипав Володька, вмощуючись у ліжко, він хотів було розповісти бабусі про бійку на вулиці, яка зчинилася після того, як Слєдзь облаяв його, про свою образу на Степана, на матір, на батька, про те, як тікав від них серед ночі у гори, аби там знайти свою смерть і звільнити всіх від такого невдалого хлопчика, як він. Але чомусь затнувся, слова немов вивітрилися з його голови і він занурився в подушку.\n̶ Моє маленьке сонечко, – тихо шепотіла бабуся, чухаючи йому спинку. – Ми всі переживали, не спали цілу ніч. Ми так злякалися за тебе.\n̶ Я також злякався, дуже злякався, бабусю, бо все вийшло якось так нездало, що й згадувати вже не хочеться.\n̶ Таке буває, моє сонечко. Але дякувати Богу, що все закінчилося добре.\n̶ Бабусю, а ангели є на світі? – несподівано запитав Володька і сів на ліжку.\n̶ Є, моє сонечко, – зітхнула, – бо без ангелів лихі люди цей світ вже давно зруйнували б… А добрим людям ангели завжди допомагають. Будь певен, є ангели-охоронці, які у скрутну мить допоможуть тобі, але тільки тоді, якщо у тебе чисті наміри.\n̶ Правда? А розкажіть мені про ангелів.\n̶ Сонечко моє маленьке, вгомонися вже нарешті і лягай. Накрийся отак м’якенькою ковдрою, закривай очки і спи. Про ангелів тобі дід розкаже. Він майстер на всілякі історії. Завтра розповість, а зараз спи.\n̶ Бабусю, ви мене заспокоїли. Я щасливий, що на світі є ангели, – Володька почав вмощуватися у ліжку і ледь не з головою закутуватись у ковдру. – Я радий, що відтепер не буду самотнім, – тихо пробурмотів, вже засинаючи, і крізь марення сну він почув, як бабуся, стогнучи, підвелася з ліжка, підійшла до ікон на стіні і тихо зашепотіла «Отче наш».\nВолодимир Павлович підсунув теку до себе і Антон ожив.\n̶ Як ти думаєш, чому наші футболісти всі матчі за збірну зводять в нічию?\nТака швидка зміна теми у довгому монолозі, яку терпеливо вислухав Антон, могла привести до сказу найвитривалішу людину. Але тільки не Антона.\n̶ Віртуальна реальність, – широко посміхнувся Антон. – Реалізувавши свій мінімальний план, кожен із футболістів одразу ж починає уявляти себе таким непереможним суперменом, тобто, поринає у своєрідну віртуальну реальність, а від того розслабляється і, в реаліях, отримує протилежний своїй уяві результат. Але це вже вади виховання сучасної людини.\nТека так і залишилась лежати невідкритою на столі. Володимир Павлович, вислухавши Антона, задоволено відбив пальцями бравурний такт, взяв ручку із золотим пером, яку нещодавно подарували йому вдячні колеги, і перевів погляд з теки на свого помічника. Підбадьорений надією Антон приготувався терпеливо слухати далі.\n̶ Так от, той хлопчик, про якого я тобі щойно розповів, також поринув у своєрідний віртуальний світ, – Володимир Павлович знову поклав ручку із золотим пером біля теки і перевів погляд у невизначеність. Антон стримано зітхнув, знаючи характер свого пристаркуватого нудного боса. – Так от, після тієї події наш хлопчик обклався книжками, різноманітними книжками, серед яких переважали казки та різноманітні фантастичні історії, і практично не виходив на вулицю, але дорослі цього не помічали, а навпаки, були раді, що їхній шалапут, який постійно встрявав у якісь неприємні історії, нарешті взявся за розум і самотужки почав «гризти граніт науки». Так-так, в тогочасному селі будь-яка книжка вважалася науковою, бо вона відкривала перед людиною інший світ, яскравий, барвистий, абсолютно протилежний тій сірій одноманітній буденщині, в якій проходило все життя і з якої ніхто не бачив виходу. Не бачив чи, може, й не шукав. Так от, наш хлопчик, з радістю поринувши у світ книжок, непомітно для себе відторгнув вулицю. Вулиця стала для нього зовсім не цікавою. А вулиця відторгла його, він став чужим для сільських дітлахів, які, після короткого пояснення батькам «Нам нічого в школі не задавали», табунами ганяли на вигоні. Нашого хлопчика просто не помічали, навіть коли його виштовхували з хати, аби провітрився. Але цим ніхто не переймався, ні сам хлопчик, ні його батьки. Тим більше, що з часом у хлопчика розвинулось ораторське мистецтво і він міг уже годинами переповідати прочитане, гарно так і переконливо, чим урізноманітнював сіре тогочасне життя рідних йому людей. Життя без телевізорів та смартфонів. Хлопчик отримував задоволення від такої уваги до себе і поступово ставав беззаперечним авторитетом у колі своєї родини. Так от, після закінчення школи, коли постало питання подальшого життя для хлопчика, всі одностайно вирішили, що він має навчатися в університеті. Не в якомусь там будівельному чи автомобільному інституті, а саме в університеті. В сяючому царстві науки. Хлопчик прийняв це як належне і якось навіть не помітив, що для його поступання в університет батько зумів «задобрити» всіх причетних до вступних іспитів і що практично вся рідня за кілька днів втратила більшу частину вгодованих свиней та бичків, і що найближче Різдво для них мало бути не зовсім ситим та веселим. Зрештою, родичі якось і не переймалися матеріальними втратами, бо моральною компенсацією для них була їхня причетність до того ж таки царства науки. І вони тішилися тією компенсацією, з подробицями переповідаючи знайомим і не дуже про кожен день життя університету до тих пір, поки з хлопчиком не сталася чергова пригода. Вірніше, не пригода, а сумна подія, після якої про хлопчика забули зовсім, а його місце в уяві родичів зайняв Степан, який успішно закінчив військове училище і став офіцером-десантником. А сумною подією стала автомобільна аварія, в якій загинули дідусь і бабуся хлопчика. Мати з батьком три дні відтягували похорон з надією, що ось-ось приїде їхній улюблений син і онук. А хлопчик приїхав тільки через місяць. Весь радісний і щасливий, а на питання, чи отримав телеграму про сумну подію, він тільки махнув рукою і почав натхненно розповідати про розкішне весілля однокурсника, на якому він нарешті познайомився з донькою їхнього декана. Батько нервово спробував нагадати синові, що дідусь і бабуся, які дуже любили його, перейшли в інший світ, на що хлопчик, роздратований тим, що його перебили, сердито сказав: «І що? Життя ж не зупинилося після смерті старих людей. Чи може мені треба було не влаштовувати своє майбутнє, а мчати стрімголов, аби посипати голову попелом разом з вами?». Родичі заніміли від тих слів, а ображений неувагою до себе хлопчик розвернувся і подався назад до міста. Він більше ніколи не приїздив до села. А для себе і оточуючих в нього завжди була напоготові вагома причина. На похорон батька він не поїхав, бо готував кандидатську дисертацію і не хотів псувати собі настрій перед захистом, а ось коли померла мати, то він занедужав і насправді не міг провести її в останню путь, про що довго і вголос шкодував. Зрештою, рідне село само якось витіснялося з його свідомості постійними побутовими проблемами і згадувалося тільки за столом, в колі тісної компанії і за келихом п’янкого шампанського. І саме за столом, ще в студентські роки, народжувалася легенда про двобій добра і зла, яка виростала із примітивної бійки на сільській вулиці, і з якої поступово, з року в рік, вимивалися не зовсім якісні, на думку нашого хлопчика, епізоди. З роками ця легенда розмальовувалася вигідними фарбами, насичувалася емоційними деталями, а незмінна фраза «Вставай! Ти повинен сам боронити себе!» завжди справляла ефектне враження на слухачів. Так от, ця гарна легенда з часом стала основою для створення віртуального світу, в якому гарно почувався наш хлопчик, а від того цей уявний світ став його сутністю і все, що нагадувало йому про існування іншого життя, викликало роздратування…\nДвері тихо відчинились і в кабінет протиснувся худорлявий чоловік невизначеного віку, надзвичайно схожий на відомого голлівудського актора з незмінною лукавою посмішкою на вустах. Окинувши метким поглядом присутніх у кабінеті, голлівудський актор, навіть не привітавшись, мовчки впав у широке шкіряне крісло під стіною і втупився в Антона. На мить зависла тиша.\n̶ Ну нарешті, – Володимир Павлович випростався у своєму кріслі і з такою ж лукавою посмішкою, яку носив із собою голлівудський актор, звернувся до свого помічника: – познайомся, Антоне, мій брат, Дмитро. Найменший брат.\n̶ Ми знайомі і вже досить давно, – спокійно відказав Антон. – Тільки я й подумати не міг, що цей лукавий сільський вуйко, цей примітивний заробітчанин, який не вилазить з пиятики і з Москви, може виявитися вашим рідним братом. Але ця несподівана обставина ніяк, на мою думку, не може вплинути на наші домовленості. На фінансову частину цих домовленостей. Кожен повинен отримати достойну компенсацію своїх нервових та енергетичних затрат. Я правильно думаю, Володимире Павловичу?\n̶ Так ось, Антоне, – Володимир Павлович знову схилився над столом і відтарабанив пальцями по його лакованій поверхні бравурний марш, – в нашому матеріальному світі все має свою фінальну частину. І не завжди фінансову. У фіналі наш віртуальний світ лопає, як мильна булька і ми постаємо сам на сам з реаліями життя. Але це ще добрий фінал, коли ми маємо час і можливості все виправити… Так ось, Антоне, тобі таки варто познайомитися з моїм братом, бо він не стільки заробітчанин, який побирається по закордонах, скільки офіцер СБУ… А в цій теці лежать не секретні документи, а чистий папір… Такі от реалії життя.\nНад горою поволі здіймається натхненна мелодія трембіти, в яку старий гуцул вкладає всю свою душу, на мить зависає, переливаючись під яскравим промінням сонця, а далі вже велично пливе до далеких синіх гір. І Буковель, і туристи, які снують маківкою гори, і всі печалі світу розчинилися в цій мелодії гір, а він стояв сам, з оголеною душею, під чистим бездонним небом і не ховав своїх сліз.\n̶ Я розбудив вас? – нарешті запитав старий гуцул, опускаючи свою трембіту.\n̶ Так, – відповів Володимир Павлович, тремтячими пальцями добуваючи з кишеньки білосніжну хустинку, – дякую, ви розбудили мою душу.


Окупанти активізувалися на Приазов’ї: поранено двох українських воїнів - Главком\nОкупанти активізувалися на Приазов’ї: поранено двох українських воїнів\n6 Лютого, 18:38\nЗа день російські бойовики п'ять разів відкривали вогонь по позиціях українських захисників\nСьогодні, 6 лютого, російсько-окупаційні війська на Донбасі продовжували вести вогонь у бік українських захисників, застосовуючи, у більшості випадків, озброєння, яке давно мало б бути відведеним від лінії зіткнення. Про це повідомляє прес-центр штабу АТО.\n«На луганському напрямку ворог застосував міномети калібру 120 і 82-мм неподалік Новозванівки. Зі 120-мм мінометів, зенітної установки та великокаліберних кулеметів бойовики вели вогонь по захисниках Троїцького, а по позиціях поблизу Новоолександрівки загарбники стріляли з великокаліберних кулеметів», - йдеться у повідомленні.\nДмитро Ярош: «Джавеліни» не зроблять перелом у цій війні. Але вони значно посилять наш потенціал 6 Лютого, 17:15\nЗа даними штабу, на донецькому напрямку противник активізувався на Приазов’ї. «Грубо порушуючи Мінські домовленості, російсько-окупаційні угрупування випустили п’ятнадцять мін калібру 120-мм по українських оборонних укріпленнях у районі Широкиного. Крім того, неподалік Водяного ворог обстріляв наших воїнів зі стрілецької зброї», - повідомляє прес-центр.\nЗагалом від початку доби незаконні збройні формування п'ять разів порушували режим тиші. Унаслідок ворожих обстрілів поранення зазнали два українських воїни.\nЯк повідомлялося, упродовж минулої доби уздовж всієї лінії зіткнення бойовики здійснили чотири прицільних обстріли позицій сил АТО, зокрема з використанням мінометів було випущено 27 мін, постраждалих серед українських військових немає\nДоба в АТО: бойовики випустили 27 мін, ніхто не постраждав 6 Лютого, 13:50\nАТО бойовики на Донбасі Збройні сили України


Міська рада вирішила, як у наступні 5 років витрачатиме кошти для захисту франківців від надзвичайних ситуацій | Galka.if.ua Новини Івано-Франківська\nМіська рада вирішила, як у наступні 5 років витрачатиме кошти для захисту франківців від надзвичайних ситуацій\nBy Людмила Баран 28 Лип, 2015 14:38\nНа засіданні 28 липня міська рада прийняла п’ятирічну програму розвитку цивільного захисту населення Івано-Франківська від надзвичайних ситуацій природного і техногенного характеру.\nЦією програмою передбачено виділення 2 мільйонів 181 тисячі гривень з міського бюджету та 210 тисяч гривень від підприємств та установ у 2016-2020 роках. Їх мають направити для забезпечення належного захисту населення від природних і техногенних загроз. Зокрема, для придбання сучасного аварійно-рятувального обладнання.\nПриміром, у програмі закладено 420 тисяч гривень (половина з міського бюджету) для придбання засобів захисту дихальних органів непрацюючого населення, яке проживає в зоні можливого хімічного ураження.\nУ рамках програми 1,4 мільйона гривень мають виділити з бюджету впродовж 2016-20 років Парку культури та відпочинку імені Т.Г. Шевченка для організації порятунку на воді. Ці кошти передбачені для водолазного спорядження, плавзасобів,спецодягу для рятувальників, облаштування пляжу, ремонт рятувальної станції тощо.\n75 тисяч запланували для удосконалення міської системи оповіщення населення. Тобто, встановлення на території міста додаткових вуличних гучномовців.


Надал та його команда за 4 роки винищили 85 га зелених насаджень у Тернополі, – Олександр Філь - ПОГЛЯД\nНадал та його команда за 4 роки винищили 85 га зелених насаджень у Тернополі, – Олександр Філь\n07:30 | 1.08.2016 23:14 | 31.07.2016 Redaktor 1156 Views\nУ ці спекотні дні усі тягнуться до дерев, кущів, газонів шукаючи тіні , свіжого повітря. Здається зараз гарний момент поговорити про наше ставлення до наших зелених захисників.\nЗверніть увагу. Преважна більшість дерев позбавлена людської уваги та поваги. Вони ростуть у затоптаному навколо ґрунті, взяті у зашморг бруківкою, асфальтом. Їх ніхто ніколи не поливає. А вони живуть у супереч ставлення до них, щоб нам давати життя – кисень, очищувати та охолоджувати повітря.\nНапевне у тому є задум ТВОРЦЯ. ВІН нам дає шанс зрозуміти ці речі, що ми залежимо від природи, та маємо її поважати, допомагати їй.\nЯк що ми це не зрозуміємо та будемо продовжувати нищити її, то ВІН почне знищувати нас. Цій закон незворотній.\nПару слів про те що робиться у Тернополі. П. Надал та його команда тільки за 4 роки винищили 85 га. зелених насаджень. Уявіть собі скільки вкрадено повітря. ! га. очищує 18 мілионів кубометрів повітря. А ще до того треба додати гектари газонів, яки віддане під торгівлю., вони також працюють для нас.\nЦі десятки гектарів зелених зон не просто знищили, їх щільно забудували. Ці нові будинки розпечені на сонце випромінюють величезну кількість додаткового тепла, замість кисню. Це горяче повітря утворює вертикальний потік, який не дає можливості підійти дощу до міста.\nТому у наслідок політики такого «зеленого прориву» значно погіршилися умови життя людей.\nТакож зверну увагу, що за останні 6 років не зроблено ні єдиної додаткової зеленої площі у місті.\nПереконаний, що у відношенні до ПРИРОДИ людина виявляє справжню духовну сутність. Тому нічого доброго про таку владу сказати не можу.\n← Проїхатися “Укрзалізницею” і зостатися живим, – на станції Підволочиськ залишили хвору жінку у військовій формі\nПерехід від державного до суспільного мовлення на каналі ТТБ проходить у дружбі з владою заради бензину чи місця в машині →


Перевезення. Індонезія Україна . АВИА. Море. / TBN company\nПеревезення Індонезія Україна. Доставка з/у Індонезію.\nІмпорт, експорт Індонезії.\nДоставка контейнера з Індонезії: ми можемо доставити як повний контейнер з Індонезії (FCL), так і збірні вантажі з Індонезії(неповний контейнер LCL), що істотно заощадить вартість доставки з Індонезії. Морські перевезення вантажів виконуються провідними судноплавними компаніями CSCL, COSCO, WANHAI, OOCL, MSC, YANGMING, PIL, EVER GREEN, MAERSK, CMA, ZIM та ін. Можливі варіанти швидкого, за помірними цінами перевезення морським транспортом, економнішого - тривалішого. Ми можемо організувати обслуговування від дверей до дверей із Індонезії в порти Європи, Чорного моря, Середземного моря. Спеціальними контейнерами: перевезення заморожених вантажів рефрижераторними контейнерами (рефконтейнер), компаніями EVERGREEN, COSCO, MOL, APL, YML і MSC, які включають в себе перевезення м'яса, овочів, фруктів, морських продуктів. Детальніше ознайомитися з правилами як перевозять контейнер.\nПри необхідності ввезти вантаж (товар) з Індонезії одноразово або на постійній основі виконується повний комплекс зовнішньоекономічної діяльності. Сприяння з постачальниками у Індонезію: пошук, перевірка постачальників за заданими параметрами. Складання зовнішньоекономічних контрактів, оформлення товаросупровідних документів (інвойси, специфікації, пакувальні листи). Здійснюємо розрахунок з постачальниками, валютні банківські операції, купівлю валюти. Виконуємо митне оформлення імпорту, без акредитації замовником на митниці, що також виключить необхідність спілкування з представниками митних органів та контролюючих інстанцій. Ця послуга прискорить процедуру і правильне оформлення зовнішньоекономічної операції. Здійснюємо найменш витратне транспортування вантажу (товару) маючи можливість використовувати всі доступні види транспортування (авто, авіа, море, ж\_д). Ми доставляємо одиничні (зразки) і повні партії. У комплексі, після проходження формальних митних процедур вантаж доставляється клієнту юридично «готовим» до передачі в торгівлю чи у виробництво. Проконсультуйтеся: +38 (067) 446 75 30, Сергій Терлецький.


Гармата «анти-дрон» | Ultimate Geek News\nВи на сторінці Головна Гаджети Гармата «анти-дрон» ліквідує ціль на відстані 1,6 км\nГармата «анти-дрон» ліквідує ціль на відстані 1,6 км\nДрони і квадрокоптери все бильше набирають популярність. Швидкість поширення таких пристроїв дивує: від домашньої іграшки до інструменту на полі бойових дій.\nЯкщо хтось вирішить використовувати дрон в своїх цілях, до того ж ці цілі будуть спрямовані проти вас, то повинен бути засіб захисту (чи нападу). Інструменти, що дозволяють деактивувати або «збити» дрон під час польоту, вже існують. Слабке місце цих пристроїв – коротка дистанція роботи, щоб збити дрон, потрібно наблизитися до нього. Але цю проблему вирішила компанія DroneShield, створивши величезну гармату DroneGun.\nЦя «махіна» здатна вивести з ладу дрона на відстані 1,6 кілометра. DroneGun – дбайлива зброя проти дронів, фактично він не псує пристрою, а просто деактивує роботу GPS, ГЛОНАСС та інші сигнали. Крім того, DroneGun змусить дрон повернутися до свого господаря, якщо така функція пристрою передбачена, або просто плавно приземлить його на землю. Звичайно, з збереженням пристрою може статися що завгодно, все залежить від того, за яких умов ви потрапите в дрона сигналом.\nDroneGun Важить 5,9 кілограма, це великий пристрій, але з ним впорається одна людина. У цій гарматі є нецільове використання: допомога в поверненні неконтрольованого дрона. Наприклад часто трапляється так, що дрон виходить з-під контролю і відлітає в далечінь, сигнал пульта управління банально не дістає. Якщо у вашому розпорядженні дрон з екіпіровкою на десятки тисяч доларів, то було б непогано мати і таку гармату – в разі чого, завжди можна вистрілити і повернути його назад.


Контрацепція як вихід для жінок та чоловіків (06.04.11 13:26) | Цензор.НЕТ\n26273 посетителя | 240 тем | 7547 комментариев\n06.04.11 13:26 06.04.11 13:30\nКонтрацепція як вихід для жінок та чоловіків\nВихід є, і його не потрібно соромитися чи боятися\nУ Стародавньому Римі жінки, аби запобігти небажаній вагітності, як бар’єрний засіб використовували... послід слона. Єгиптянки, у свою чергу, віддавали перевагу посліду крокодила або змішаній з медом смолі акації. Японки користувалися більш гігієнічними способами – листок бамбука, просочений олією, відігравав роль вагінальної губки. А тайські пані досі в екстрених випадках, як і деякі наші співвітчизниці, рятуються соком лимона. Однак, це засіб – палиця з двома кінцями: від вагітності певним чином захищає, та нерідко так подразнює слизову, що про особисте життя потім довго думати не хочеться!\nСучасні методи контрацепції гуманніші, безпечніші та й ефект від них становить практично 99, 9 відсотків. Однак і досі багато жінок чи то бояться (чи то соромляться) не те, що використовувати бодай якийсь захист від незапланованої вагітності, а й навіть не відважуються думати про таке. Це підтверджують і жахливі дані статистики про рівень абортів у нашій державі.\nУкраїнки від африканок далеко не втекли\nЗ 1955 року штучне переривання вагітності на території України легалізували. Таким чином будь-яка жінка має право на аборт, якщо термін вагітності становить до 12 тижнів. Якщо ж медики рекомендують перервати вагітність через загрозу здоров’ю та життю матері – можливість виконувати цю операцію ще існує до 22 тижнів терміну.\nУкраїнок у питанні використання контрацепції порівнюють із ... африканками. Адже тільки 47 відсотків заміжніх жінок та 38 відсотків незаміжніх використовують протизаплідні засоби. Як результат, – від 200 тисяч до півмільйона українок щорічно наважуються на аборт. І хоча за останні 19 років кількість операцій із штучного переривання вагітності зменшилася з понад мільйона у 1990 році до трохи більше 217 тисяч у 2008, все ж у Європі ми тримаємо сумнівне лідерство. Показник України на 1000 жінок дітородного віку становить 13 операцій, тоді як у розвинених країнах – лише 5 абортів на 1000 жінок.\nІдеального методу запобігання небажаної вагітності загалом не існує, але найкращий засіб для конкретної жінки підібрати цілком реально, можливо і навіть необхідно.\n“Запобіжники” від “перегріву почуттів”\nПрезерватив – комфортний, доступний і надійний засіб, який можна використовувати без призначення лікаря жінкам будь-якого віку. Але тут варто пам’ятати, що тільки правильне застосування цього “маленького рятівника” вбереже від небажаних сюрпризів. Так, треба зважати на термін придатності презерватива та умови його зберігання. Не поспішайте купувати ці засоби у вуличних кіосках, – тут вони можуть піддаватися випробуванню спекою чи холодом. Також не носіть їх у тісних кишенях, не відкривайте зубами, – так презервативи можуть легко пошкоджуватися і тоді користі від них жодної. Уникайте й різких рухів під час їх одягання, бо через бульбашки повітря, які утворюються в результаті, презерватив може порватися у найневідповідніший момент.\nПрезервативи належать до так званих бар’єрних методів. Окрім них, можна також використовувати ще сперміциди – хімічні речовини, які руйнують сперматозоїди. До них належать аерозолі та піни, пасти, гелі й креми, вагінальні пінисті таблетки, супозиторії, тампони, які забезпечують 70 відсотків захисту. Але якщо презервативом можна користуватися без консультації у фахівця, то перед застосуванням сперміцидів варто звернутися до гінеколога, адже такі речовини можуть викликати алергічні реакції, а для жінок з аномаліями розвитку статевої системи вони взагалі протипоказані.\nЧоловік із презервативом “не любить”\nІ хто із зрілих жінок не зустрічався зі схожою ситуацією? То відчуття не ті, то дискомфорт… А що робити? Адже гормональні препарати шкідливі, принаймні, так подруга стверджує. Але якщо йдеться про ваше здоров’я, не варто все приймати за “чисту монету”, навіть якщо переконує найкраща подруга.\nГормональна контрацепція сьогодні – це один із найефективніших способів планування сім’ї. Її надійність становить майже 100 відсотків. У сучасних гормональних препаратах настільки збалансований рівень гормонів, що їхній вплив на організм жінки або взагалі відсутній, або дуже мізерний.\nПроте фахівці наголошують на тому, що є багато протипоказань для гормональної контрацепції. Жінкам із високим тиском, тромбофлебітом, а також тим, які викурюють за день більше десяти цигарок, у яких хвора печінка взагалі заборонено вживати такі засоби. Варто пам’ятати, що під час лікування антибіотиками ефект гормональних препаратів зменшується.\nТим, кому не до вподоби таблетки, або хто боїться забути у визначений час вжити пігулку, виробники пропонують безліч різноманітних гормональних протизаплідних засобів. Так, скажімо, ін’єкції потрібно вводити раз на три місяці, а завдяки пластирам гормон проникає в організм через шкіру. Можна використовувати й гормональні кільця. При цьому в усіх випадках, перш ніж скористатися тим чи іншим засобом, варто відвідати фахівця, оскільки тільки лікар може підібрати справді надійний захист, який допоможе, а не нашкодить здоров’ю.\nВід шовкової нитки – до спіралі\nУ 1909 році німецький гінеколог Р. Ріхтер запропонував для запобігання вагітності вводити в порожнину матки дві-три шовкові нитки, скручені у кільце. Через кілька років інший німець Е. Грефенберг видозмінив це кільце, ввівши у нитку шовкопряда дротину з “німецького срібла” – сплаву міді, нікелю й цинку. А через 50 років паралельні винаходи японського та ізраїльського вчених дали новий поштовх для розвитку внутрішньоматкових протизаплідних засобів.\nЗручність внутрішньоматкових спіралей (ВМС) полягає в нечастому (раз на 3-5 років) введенні такого контрацептива, що дає можливість сучасній жінці тривалий період часу не турбуватися про небажану вагітність. Крім того, ВМС не створює незручностей під час статевого акту і дозволяє партнерам почувати себе комфортно та вільно.\nПроте й тут є кілька “але”. Молодим дівчатам, які не народжували, жінкам із підозрою на вагітність, хворим на злоякісні пухлини, а також із запальними процесами статевих органів використання ВМС взагалі протипоказане. При цьому не варто забувати кожних півроку навідуватися до гінеколога, бо саме він може виявити та усунути ускладнення від ВМС.\nПопулярним серед жінок є й метод “безпечних” днів. Організм жінки так побудований, що здатний до запліднення лише в певні дні і їх легко можна вирахувати. Але якщо тривалість менструальних циклів протягом останнього року відрізнялася більше, ніж на десять днів, календарний метод застосовувати не варто. Небажаний він також у випадках гінекологічних захворювань, емоційних та фізичних перевантажень, зміни клімату та після штучного аборту. Тому ефективність цього методу не дуже висока.\nЩе один природний метод – це лактаційна аменорея, яку використовують жінки після пологів: породілля, яка годує свою малечу грудьми, не має менструації, овуляції. Однак варто пам’ятати, що цей спосіб безпечний тоді, коли матуся годує дитину не менше шести разів на день, а перерва між годуваннями вночі становить не більше шести годин. І жодних пригодовувань!\nЖінки і досі вірять у казку\nРобити чи не робити аборт – проблема, якої можна уникнути. Адже вибір постає не в той момент, коли жінка під серцем вже відчуває інше життя, а тоді, коли двоє поринають у вир почуттів. Якби культура контрацепції в Україні була вищою, то й показники за кількістю абортів у нас були б меншими…\nПрезерватив необхідно використовувати тільки відповідного розміру і купувати його варто лише в аптеках, а не в кіосках для продажу преси.Особливу увагу треба звернути на дату виготовлення кондома та умови зберігання. Маленький “гумовий рятівник” зазвичай запакований у фольгу та згорнутий. Одягати його потрібно тільки після ерекції. Кінчик презерватива треба затиснути пальцями, аби туди не потрапило повітря. Якщо цього не зробити, то у найвідповідальніший момент гума може не витримати “перегріву почуттів”.\nМатериалы проекта "Разом до здоров'я" надала Світлана Дубина.Источник: https://censor.net.ua/f2569678\nЦензор.НЕТ › Форум › Контрацепція як вихід для жінок та чоловіків


Лляна олія для обробки виробів з дерева 5л - Просочення для дерева в Тернополі на RIA.com\nРубрика Просочення для дерева\n( для дерева)\nЗовнішній вигляд: Тягуча рідина жовто-коричневого відтінку, має приємний запах льону, з ледь помітним ароматом рибячого жиру.\nПризначеня: Лляна олія холодного віджиму, призначенна для просочення дерев`яних виробів. В середині та ззовні приміщень.Підходить для обробки дерев`яних будинків, бань, альтанок,плотів. Повністю екологічно-чистий засіб. Глибоко проникає в пори деревини, та захищає від надмірної вологи, гнилі та грибків.\nЗахисні властивості: Засіб глибоко проникає в пори деревини, та кристалізується ( властивість притаманна лляній олії). Завдяки чому деревина стає захищенна від надмірної вологи. Підкреслює природну структуру волокон. Підходить для усіх порід деревини, не викликає алергічних реакцій.\nСпосіб нанесення: Техніка виконання робіт з природніми маслами має ряд специфічних властивостей. При найбільш поширенному способі нанесення лляної олії, засіб рекомендується підігріти до температури 40-60 град. по цельсію. Перемішати. Після чого обробити дерев`яну поверхню пензликом, валиком, пульверизатором, або гарчіркою, методом втирання. Дати просохнути. Забезпечуючи максимальне провітрювання. Після висихання рекомендовано використовувати фінішне покриття, наприклад масло-віск тм Oak House.\nСклад: олія лляна холодного віджиму, не рафінована.\nЧас висихання: до 72 год.\nВитрати: 1л. На 10-12 м.кв.\nВиготовленно на замовлення тм Oak House


Префект конгрегації євангелізації народів: необхідно переглянути методи місіонерської роботи :: КАТОЛИЦЬКИЙ ОГЛЯДАЧ - Інформаційний сайт порталу MCI\nПрефект конгрегації євангелізації народів закликав учасників переглянути свої програми й більш практично реалізовувати деякі загальні принципи місіонерських організацій. Він нагадав, що багатьом із зібраних на асамблеї доводиться працювати в драматичній ситуації переслідування, бідності, насильства і військових конфліктів. Кардинал Філоні закликав їх вивчити питання, як краще донести до сучасної людини християнське послання і допомогти їй знайти відповіді на свої проблеми. "Це має бути двигуном нашої місіонерської діяльності та віри", – зазначив кардинал.\nЩорічна зустріч керівництва Папських місіонерських ініціатив триватиме до 18 травня. На ній заслухають звіти і обговорять проекти на майбутнє. 17 травня учасників асамблеї прийме Папа Франциск.\nПапські місіонерські ініціативи – структура, що об'єднує чотири організації: Папська ініціатива з розповсюдження віри, Папська ініціатива св. Петра Апостола, Папська місіонерська ініціатива у справах дітей та Папська місіонерська унія. Сьогодні структури Папських місіонерських ініціатив існують у 150 країнах світу.


Види ручних овочерізок\nОвочерізка – це пристосування для подрібнення овочів, фруктів і інших продуктів з метою їх подальшого приготування. Зовсім недавно це були не дуже безпечні інструменти з обмеженим функціоналом, але сучасні вироби дозволяють комфортно нарізати будь-які продукти, а також натирати, шаткувати і подрібнювати.\nЯкі бувають ручні овочерізки\nБільш складні моделі\nВиди ручних різок за матеріалом виготовлення\nЦіна на овочерізку складається з її конфігурації та кількості насадок, потужності і бренду. Також до них випускаються додаткові аксесуари та запасні частини, які можна придбати для розширення базової комплектації. Європейські виробники на даний момент вважаються кращими на ринку. Провідними виробниками овочерізок вважаються Moulinex, Philips, Redmond і деякі інші.\nВсього вони існують двох видів:\nручні або механічні;\nМеханічні моделі припускають їх використання за допомогою м'язової сили кухаря. Представлені на ринку у вигляді:\nРозглянемо прості моделі ручних овочерізок:\nМеталева сітка є самим простим варіантом – вона являє собою перехрещені шматки дроту або смуги металу круглої або квадратної оправі. Для використання потрібно натиснути на потрібний продукт. З недоліків можна відзначити, що застосовувати її можна тільки для твердих продуктів, для м'яких даний вид не підходить.\nТерка у вигляді V-ножа – більш просунутий варіант. Це пластиковий корпус, в який можна вставляти різні насадки, які йдуть в комплекті. Більш зручна, ніж попередній варіант за рахунок наявності держателя. Потрібно використовувати з обережністю, так як існує небезпека порізатися.\nЦі два види користуються найбільшою популярністю.\nТепер розглянемо моделі, більш складної конфігурації, а також мають більш широкий функціонал:\nКомбайн – принцип його роботи схожий на кавомолці. Здатний кришити овочі і фрукти різної форми, залежно від встановленого ножа. Для використання корпус овочерізки потрібно закрити кришкою з ручкою. За допомогою ручки ножа обертається і подрібнює продукти, які кухар подає в отвір зверху. Найбільш безпечний вид, відсутній ризик травматизації при грамотній експлуатації.\nСлайсер – чимось нагадує овощечистку, але відрізняється більшим функціоналом. Може різати продукти тонкими часточками для приготування чіпсів, або брусочками, стрічками і спіральними завитками. Перевагою виступає невеликий розмір виробу і просте обслуговування, але потрібні деякі навички для користування. Також знижений ризик порізатися або подряпатися.\nСпіральна овочерізка відрізняється принципом роботи, подібним точилке для олівців. Зовнішній вигляд нагадує штопор. Нарізає овочі кружальцями або спіраллю. Проста в експлуатації і відносно недорога. Небезпека поранитися зведена до мінімуму завдяки вбудованому запобіжнику для пальців.\nОтже, більш складні моделі відрізняються підвищеною безпекою, та різноманітністю функцій, але і більш дорогі в порівнянні з більш простими виробами.\nТакож овочерізки відрізняються матеріалом виготовлення, вони можуть бути виконані з:\nДля дому, звичайно, краще вибирати металеву, з причини її низької токсичності та більшої довговічності в порівнянні з пластиковою.\nДля правильного рішення потрібно проаналізувати, які функції вам потрібні, а які – ні. Якщо ви не обмежені у фінансах, то є сенс взяти міні-комбайн, оскільки його максимальні можливості. Ще необхідно врахувати, що просунуті моделі більш безпечні, ніж їх прості побратими. Якщо ж вам не потрібен великий функціонал, то потрібно відштовхуватися від конкретних завдань – для цього уважно вивчіть комплектацію виробу. Важливим буде і зовнішній вигляд пристрою.


Чи буде у місті Хмельницькому карантин? - khmelnytskyi.one\nЧи буде у місті Хмельницькому карантин?\nКір атакує Україну. Хворіють на недугу, як діти, так і доросле населення. Чи будуть закриті навчальні заклади на карантин міста Хмельницького – дізнались журналісти Хмельницький One\nПроте, як повідомляє заступник міського голови Галина Мельник: «Хмельницька область увійшла в післяпороговий рівень захворюваності на кір та складає 7,2%, а місто не ввійшло». За словами очільниці рівень хворих на кір хмельничан складає 4,2%.\nЗагалом за період (з 28 грудня 2018 року по 8 лютого 2019 року) у Хмельницькій області захворіло 1299 людини, 699 з яких діти.\nУкраїна ж посіла перше місце серед країн Європи щодо захворюваності на кір. Тому не дивно, що медики продовжують інформувати населення про необхідність вчасної вакцинації. На сьогоднішній день усі медичні установи міста та області забезпечені якісними вакцинами КПК.\nНагадуємо, що діти мають вакцинуватися два рази згідно календарного графіку щеплень: у рік та шість років. Вакцина у амбулаторіях та поліклініках є безкоштовною.\nДорослі, які знаходяться у групі ризику захворюваності на кір, також мають право на безкоштовну вакцину. До такої категорії людей відносяться: освітяни, медики, студенти, військові, учасники Операцій об’єднаних сил. Якщо ви не підпадаєте під пільгові категорії, то вакцину КПК доведеться придбати за власні кошти та пройти щеплення у відповідних медичних установах.\nКоли ж потрібно робити вакцинацію дорослим?\nвзагалі не були вакциновані проти кору;\nщеплення робили лише один раз.\nЯкщо так сталося, що у Вас не має даних про імунізація проти кору, тоді перевірити це можна за допомогою відповідних лабораторних аналізів.\nТакож медики наголошують, що при перших симптомах хвороби, одразу звертайтесь у заклади охорони здоров’я. Не займайтесь самолікуванням та будьте здорові!\nPrevious articleДва університети Хмельниччини потрапили до рейтингу «ТОП-100» ВНЗ за рівнем їх присутності в Інтернеті\nNext articleНе бажаєте платити штраф – офіційно працевлаштовуйте працівників


У Павлограді пенсіонерів оздоровлюють на свіжому повітрі\nУ мікрорайоні 40 років Жовтня в Павлограді розпочала роботу група активного довголіття. Про це повідомили на сторінці Павлоградського міського територіального центру соціального обслуговування в Фейсбуці.\nПерше заняття пенсіонерів відбулося на території скейт-ленд-парку в сквері ім. Комарова. Активні люди похилого віку займалися гімнастикою на свіжому повітрі. Заняття провела заслужений майстер спорту Тетяна Дебела. Навантаження та вправи підбиралися з урахуванням віку учасників.\n«Ми вважаємо, що це вкрай необхідний соціальний проект в нашому місті і хочемо, щоб він існував на постійній основі. Адже дуже важливо, щоб наші пенсіонери відчували турботу і увагу», - написав на своїй сторінці директор ФСК ім. Шкуренка Павло Вершина.\nТакі ж групи здоров'я і активного довголіття планують відкрити в центрі і на селмщі ім. 18 Вересня. Зараз проводиться запис людей пенсійного віку, які бажають з користю проводити свій вільний час.\nМіська влада має намір організовувати для літніх людей не тільки заняття спортом, танці, творчі майстер-класи, а й зустрічі з працівниками соціальних служб, юристами, лікарями, художниками. Крім того, у пенсіонерів буде можливість відвідувати психологічні тренінги, вчитися іноземним мовам, комп'ютерної грамотності, кажуть в управлінні соціального захисту населення Павлограда.\nНещодавно меморандум про співпрацю в організації дозвілля та об'єднанні зусиль для підтримки літніх павлоградців підписали спортивні організації, відділи освіти та культури, медики, соцзахист і міський територіальний центр.


Кубок України. День перший - день розгромний - «Дніпро»\nКубок України. День перший – день розгромний\nКубок України. День перший –…\n03.01.22. Кубок України. Кременчук. Арена «Айсберг»\n«Сокіл» (Київ) – «Дніпро» (Херсон) 11:1 (1:1, 4:0, 6:0)\nШайби: 1:0 – Мажуга Єлисеєнко (Рубан, Єлисеєнко – більш.), 07:34. 1:1 – Сергєєв, 16:03. 2:1 – Гончаренко (Коржилецький, М. Сімчук), 24:58. 3:1 – Міхнов (Хайруллов, Андрущенко), 25:56. 4:1 – Рибалко (Кузьменко, Рубан), 26:38. 5:1 – Благий (Павленко), 37:32. 6:1 – Мажуга (Лєтов, Благий), 45:43. 7:1 – Андрущенко (Німенко), 46:32. 8:1 – Рубан, 50:31. 9:1 – Смирнов (Павленко, Благий, – більш.), 51:45. 10:1 – Павленко (Рубан), 56:11. 11:1 – Павленко (Благий), 56:44.\n«Дніпро»: Писаренко; Саврицький – Голубич, Кардашов – Ратушний, Павлов – Будько; Попов – Хамматов – Зайцев, Кірющенков – Сергеєв – Тищенко, Дворник – Булах – Русаков, Панков. Тренер – Віктор Богатирьов\n«Сокіл» на правах фаворита матчу з перших хвилин почав обстрілювати позиції «Дніпра» та реалізував першу ж свою більшість. Два Єгори – Мажуга та Кузьменко – відкрили рахунок. Херсонцям вдалося вирівняти гру і надалі глядачі спостерігали обмін атаками обох команд. На 17-й хвилині Олексій Сергєєв рахунок зрівняв. Тут же щукам довелося оборонятися в меншості, але до перерви цифри на табло не змінилися.\n2-а третина розпочалася з більшості вже для «Дніпра». Роман Благий перехопив шайбу, протягнув шайбу до зони херсонців, зумів віддати на Дмитра Німенка, але Сергій Писаренко вчасно викотився назустріч. А потім була кошмарна трихвилинка…\nДанило Коржилецький з-за воріт віддав пас на п’ятачок перед воротами, і Денис Гончаренко в один дотик переправив шайбу у ворота – 2:1. За хвилину Андрій Міхнов точно вистрілює з-під захисника – 3:1. Ще хвилина – і дальній постріл Рибалка досягає мети – 4:1.\nЗнову більшість у «щук». Ледве не пропускаємо випад один, але рятує херсонців голкіпер. Знову Благий у меншості створює загрозу для воріт Писаренка, але парирує кидок Сергій.\nУ «Дніпра» моментів мало, тільки на 34-й хвилині Платон Попов обікрав захисника, підробив собі шайбу під кидок, але тут майстерність продемонстрував Дмитро Кубрицький.\nА «Сокіл» збільшує відрив. Олександр Павленко перехоплює шайбу у середній зоні, віддає під кидок Благому – 5:1.\n3-й період розпочався з атак киян. Дінар Хайруллов стріляє від синьої лінії – стійка рятує херсонців. «Щуки» намагаються нав’язати боротьбу, але надовго перехопити контроль над шайбою не вдається. Мажуга отримує пас на лівому фланзі, зміщується до центру і точно кидає низом – 6:1. Німенко об’їхав ворота, побачив Віктора Андрущенка та віддав під кидок – 7:1. Пам’ятаючи про розгром вдень «Кременчук» – БСФК 8:0, оберти суперник у погоні за різницею шайб не скидав.\nНе дають кияни кидати з близької дистанції, а далекі небезпеки не несуть. Антон Рубан збільшує розрив – 8:1. Андрій Смирнов реалізує більшість – 9:1. Упродовж хвилини Павленко робить дубль.\nГоловний тренер «Дніпра» Віктор Богатирьов у післяматчевому інтерв’ю сказав: «Ми грали лише один період, рахунок про це каже. Лавка у нас коротка, пішло кілька гравців. Чи вистачить сил грати у три ланки три дні поспіль? А у нас більше немає».\nПопереднєПопередній запис:Бажаємо 2022 задоволень, перемог та радощів!НаступнеНаступній запис:Перша перемога на Кубку України


Blog 24 August 2021\t Hits: 86\nУ нашій духовній подорожі ми постійно відучуємося певних речей і пізнаємо Боже серце. Все змінюється від того, що я не досконалий, до того, що я приймаю щось досконале. Скажімо, я виріс у поганому домі, розбитій сім’ї, з розлученими батьками. Це може зіпсувати сім’ю і підірвати свідчення любові, це є насінням сирітського духу. Відповідь: замість того, щоб я видавав найкраще, що тільки можу, я приймаю Боже найкраще.\nБути якнайкращим і робити речі від усього серця - це так важливо, але треба усвідомлювати різницю між тим, щоб робити якнайкраще, і тим, щоб бути досконалим. Небезпека перфекціонізму полягає в наступному:\nНаше найкраще не досягає Божого найкращого.\nНаш контроль може обмежити Бога.\nНаш результат базується на наших недалекоглядних оцінках.\nНаш план не є абсолютним, але Божа воля є.\nВідділення від Тотожності Любові починається, коли я прагну виробити власну праведність. Потреба в досконалості чи підтвердженні може бути ненаситною. Ми хочемо прославляти Бога у всьому, що ми робимо, але не в місці тотожності. Якщо ми щось робимо, щоб нас прийняли, ми ніколи не зможемо зробити достатньо.\nЯк ми вимірюємо досконалість? Якщо ми порівнюємо себе з іншими, то наше визначення любові надто мале. Наше визначення праведності надто мале. Якщо воно базується на наших людських здібностях, воно занадто мале. Люди обмежують всемогутнього Бога сьогодні, тому що вони поводяться з Ним на своїх умовах!


Пожежа у Львові 15 вересня 2021 – що горить, подробиці та відео\nУ центрі Львова спалахнула пожежа, рух обмежили. Відео\nУ середу, 15 вересня, у Львові на вулиці Князя Романа, 32 загорівся останній поверх і горище чотириповерхового житлового будинку. На місце НП прибули рятувальники, частину вулиці було перекрито.\nПро це повідомляє пресслужба ГУ ДСНС у регіоні. Коли рятувальники приїхали на місце пожежі, то дим уже вибивався з-під даху. Для ліквідації вогню пожежники застосовували спеціальні апарати захисту органів дихання та зору. Відзначається, що внаслідок події ніхто не постраждав.\nУ пресслужбі Галицької районної адміністрації Львова повідомили, що пожежею пошкодило горище, черепицю і конструкцію даху.\n"Це житловий будинок, фактично, займання сталося на останньому поверсі ... Причини події також з'ясовують", – розповів голова Галицької РА Андрій Зозуля.\nВидання Zahid.net пише, що пожежа виникла в приміщенні, яке належить директорові Львівської галереї мистецтв Тарасу Возняку. Також він зареєстрований в одній із квартир на вул. Князя Романа, 32.\nДодамо, що будинок №32 на вул. Князя Романа є пам'яткою архітектури місцевого значення. Його побудували в 1911 році за проєктом архітектора Людвіка Теуша. Зараз на першому поверсі розташовано відділ художньої літератури Львівської державної обласної універсальної наукової бібліотеки та дитяча бібліотека-філія №13, а на верхніх поверхах розміщені житлові квартири.\nЯк повідомляв OBOZREVATEL, у Львові згоріла квартира в п'ятиповерховому будинку. В результаті одна жінка загинула і троє людей, з яких одна дитина, постраждали.


На банкноті 1 000 гривень немає неліцензійного шрифту, - НБУ\nВ НБУ відповіли на звинувачення у використанні на 1 000 гривень неліцензійного шрифту\n12 липня 2019, пʼятниця, 18:47\t797\n2019-07-12T18:47:00+03:00 Економіка 2019-07-19T04:01:09+03:00\nКупюра 1000 гривень. Фото: НБУ\nНаціональний банк заперечує, що на банкноті 1 000 гривень використаний неліцензійний шрифт.\nЗгідно з ним, поширена в соціальних мережах та ЗМІ інформація про використання на банкноті номіналом 1 000 гривень, поданої Національним банком 25 червня і планованої до випуску в обіг на 25 жовтня поточного року, нібито неліцензійного шрифту не відповідає дійсності.\nОднією з особливостей дизайну гривневих банкнот є те, що всі зображення на банкнотах є авторською графікою.\nВказується, що художники, які працюють над їх дизайном, не використовують готові малюнки або шрифти - вони власноруч створюють векторні графічні елементи дизайну, в тому числі і буквений напис номіналу банкноти.\nВикористання авторських творів замість готових продуктів передбачено для забезпечення високого рівня захищеності банкнот, оскільки підробити авторське зображення складніше, ніж скопіювати готове.\nУ процесі створення графічних зображень для дизайну банкнот - як рисунків, так і написів - художники вивчають відповідну графічну інформацію з відкритих джерел, після чого створюють власне творіння з додаванням авторського бачення тих чи інших елементів.\nВідповідно, частковий збіг окремих елементів на банкноті з зображеннями у відкритих джерелах може бути пов'язано з творчою обробкою публічно доступних матеріалів.\nВ НБУ підкреслюють, що жоден з елементів на банкнотах не є копією готових продуктів.\nНаціональний банк просить ЗМІ утриматися від поширення суб'єктивних тверджень та некоректної інформації про ймовірне використання неліцензійного шрифту на банкноті номіналом 1000 гривень.\nЯк повідомляли Українські Новини, в Україні з'являться монети номіналом 5 і 10 гривень.\n17 грудня 2018 Нацбанк випустив сувенірну неплатежную банкноту "Сто гривень".\nБільше новин про:\tНБУ Банкнота Купюра Шрифт плагіат 1000 гривень


Як стати самої здоровою?\nДля цього потрібно прочитати дану статтю. Тут зібрані найбільш ключові фактори, що впливають на наш імунітет і самопочуття. Отже поїхали.\nСкоротіть кількість речей у вашій спальні. Мінімалізм в інтер'єрі не просто актуальний, а й корисний для здоров'я. Численні подушки, стопки журналів, книг, м'які іграшки - все це благодатний грунт для скупчення пилу. Ці мікрочастинки є найбільш частою причиною алергії, і якщо ви вчасно приберете все зайве з кімнати, вам не доведеться витрачати гроші на ліки проти алергії.\nЗайдіть на youtube. Навіщо витрачати шалені гроші на фітнес-клуби або на покупку DVD з вправами, якщо у вас є інтернет? На ютубі є тисячі безкоштовних відео з вправами, варто тільки набрати те, що вас цікавить.\nПийте більше води. Вода захищає органи і тканини і допомагає підтримувати високий рівень енергії. Експерти вважають, що більшість з нас п'є достатню кількість води. Але проте, зайвий стакан ніколи не зашкодить.\nРегулярно вимірюйте свою талію. Окрім естетичної сторони питання, зайвий жир на талії жінки - це ризик для здоров'я. Не потрібно йти до лікаря, щоб з'ясувати, чи схильні ви цукровому діабету або захворюванню серця.\nПросто дістаньте сантиметр, якщо ваша талія більше 90 сантиметрів, то у вас є привід для занепокоєння. Як найшвидше спалити жир на талії? Вам потрібні кардионагрузки протягом 45-60 хвилин, щонайменше 3 рази на тиждень.\nВимірюйте свій кров'яний тиск. Звичайно ж це не скасовує похід до лікаря, однак, непогано знати свій тиск. Це необхідно також для молодих дівчат. Все частіше у молодих людей виявляють підвищений тиск. Це пов'язано з сучасним ритмом життя, стресами, фаст-фудом і відсутністю фізичної активності. Нормальний тиск - це 120/80, а підвищеним вважається все, що вище 140/90. Щоб знизити його, почніть займатися спортом і скоротіть кількість вживаної солі. Все це не тільки знизить ваш тиск, а й зменшить ризик розвитку різних серцево-судинних захворювань.\nЗустрічайтеся з друзями. Згідно з дослідженнями, спілкування з людьми допомагає вашому фізичному і ментальному здоров'ю. Вчені з Університету Карнегі Меллон у Пітсбурзі з'ясували, що чим товариські людина, тим менше він схильний до різних застуд. Також відомо, що жінки, у яких є підтримка в особі друзів і рідних, рідше страждають від депресій.


На Бід Ф3 фари передні, задні за оптовими цінами.\nЗапчастини на BYD F3: Фари\nБлок-фара задня R Всі ціни на:\nБлок-фара передня R NEW BYDL3 Всі ціни на:\nФари на Бід Ф3 передні і задні за оптовими цінами.\nБудь-які запчастини які стосуються китайського автомобіля є в нашому магазині. Запорука вашого успіху на дорозі це перевірені автозапчастини Бід Ф3. Телефонуйте! Завжди швидко доставимо фари, ліхтарі і будь-які протитуманки у ваше місто.