Культура і духовне життя в період загострення кризи радянської системи\nСкачати 326.62 Kb.\nРозмір 326.62 Kb.\nКультура і духовне життя в період загострення кризи радянської системи (1965-1985 рр.)\nТема: .Культура і духовне життя в період загострення кризи радянської системи (1965-1985 рр.)\nМета: розкрити історичні умови розвитку культури; охарактеризувати наступ русифікації та ідеологізації культурного життя; розкрити основні форми пошуку митцями шляхів виходу за межі соціалістичного реалізму; показати основні здобутки української культури даного періоду; продовжувати роботу над розвитком історичного мислення, критичного осмислення минулого; виховувати в учнів високі моральні якості на кращих зразках національної культури, повагу до діячів літератури і мистецтва; заохочувати учнів до читання літературних творів, до вивчення минулого.\nТип уроку: комбінований з використанням індивідуальних інформаційних проектів.\nОбладнання: підручник, хрестоматія, стінна карта «Україна в період застою», атлас, виставка творів Л. Костенко, П. Загребельного, М. Стельмаха, О. Гончара, Д. Павличка, В. Стуса; портрети Л. Костенко, П. Загребельного, Д. Павличка, В. Симоненка, О. Гончара, В. Стуса, І. Драча, В. Івасюка, І. Миколайчука, І. Гончара, С. Параджанова; фонограми пісень «Червона рута», фотовиставка життя і творчості В. Івасюка.\nОсновні поняття і терміни: русифікація, ідеологізація.\nОчікувані результати: учні визначають власну позицію щодо питання про системну кризу радянського суспільства, зв’язки між цими процесами та особливостями політичного життя і суперечливими явищами у розвитку культури та духовного життя в Україні;\nхарактеризують і пояснюють основні чинники особливості і тенденції розвитку культури другої половини 60-х середини 80-х років ХХ ст.;\nвисловлюють власну щодо кризи суспільної свідомості та початку формування подвійної моралі радянського суспільства.\nЦінності: усвідомлення учнями великої ролі діячів української культури даного періоду у розвитку культури та їхнього внеску у боротьбу за незалежність та культурне відродження України.\nНа все розхресті люті і жаху,\nНа все прозрінні смертного крику\nДай, Україно, гордого лику...\nЯкі причини активізації дисидентського руху в другій полови\nні 1970-х років?\nУГГ була легальна чи підпільна організація?\nНазвіть форми діяльності УГГ.\nЧим було зумовлене посилення переслідувань дисидентів наприкінці 1970-х — на початку 1980-х років?\nЯкі наслідки діяльності дисидентів?\nIII.Вивчення нового навчального матеріалу\nРозвиток системи освіти. Русифікація. Середня спеціальна та вища школа.\nСтановище науки: здобутки і проблеми. Зростання ідеологічного тиску на освіту і науку.\nРозвиток літератури. Формування опозиційних напрямків та репресій відносно письменників.\nОсновні тенденції розвитку українського мистецтва.\nНаступ тоталітаризму на українську культуру.\n1. Розвиток системи освіти. Русифікація. Середня спеціальна та вища школа.\nУ другій половині 1960-х — першій половині 1980-х років освіта розвивалась досить суперечливо.\nСлід більш докладно зупинитися на процесі ідеологізації і русифікації.\nБрежнєвські часи характеризуються стрімким наростанням ідеологізації і русифікації в усіх сферах культурного життя.\n1. Перехід до загальної середньої освіти.\n2.Зростання обсягів методичного і матеріального забезпечення школи\n3.Ґрунтовна підготовка учнів з базових дисциплін. Запровадження нових дисциплін. Загальний високий\n4.Формування педагогічних шкіл передового досвіду\n1.Зростання ідеологізації та русифікації освіти\n2.Жорсткий партійний контроль над учителями\n3.Підвищення навантаження на учнів у зв'язку з ускладненням навчальних програм.\n4.Накопичення розриву між вищою і середньою освітою. Базової підготовки в школі стає\nнедостатньо для вступу до вузу.\n5.Поглиблення розриву між сільською\nі міською школами.\n6.Школи орієнтувалися на оволодіння учнями\nзнань, а не практичного життєвого досвіду.\n7.Система освіти відставала від потреб нового\n8.Майже відсутня диференціація шкіл\nЗа часів партійного керівництва В. Щербицького в республіці з другої половини 1970-х років знов стали посилюватися процеси русифікації. Вона ніколи не проголошувалася метою держави, проте «природна» асиміляція, «злиття націй» проголошувались об'єктивним і прогресивним явищем. Державні чиновники ретельно маскували свої продумані методи.\nЗ ініціативи Л. Брежнєва в цей період почала активно поширюватися теза про злиття у недалекому майбутньому націй і народностей СРСР в єдину націю «радянський народ».\nНайбільш підступними були ці дії в галузі народної освіти. Повзуча русифікація освіти, що була започаткована у 1938 р. і посилена у 1960-ті роки, на кінець 1970-х років мала для українських шкіл катастрофічні наслідки.\nУ зв'язку із запровадженням загальної середньої освіти в 1978 р. почався і новий наступ на українські школи: 31 червня 1978 р. було прийнято постанову ЦК КПРС «Про подальше вдосконалення вивчення і викладання російської мови в союзних республіках».\nНовий етап русифікації та ідеологізації розпочався у 1983р. із запровадження нової реформи школи. У травні 1983р. ЦК КПРС і Рада Міністрів СРСР прийняли таємну постанову «Про додаткові заходи щодо удосконалення вивчення російської мови в загальноосвітніх і навчальних закладах союзних республік». Виконуючи постанову центру, партійно-державне керівництво УРСР у червні 1983 р. прийняло власну постанову, якою, зокрема, передбачалася надбавка в розмірі 15 % учителям російської мови і літератури.\nТака цілеспрямована русифікація призвела до того, що в Криму і східних районах УРСР українські школи зникли. В обласних центрах українські школи складають лише 22 % .\nКрім освіти русифікація швидко поширювалася й на інші сфери культурного життя: книговидавничу справу, бібліотеки (українські книги складали лише чверть книжкового фонду), театр (у Києві з 11 театрів лише 1 був українським), кіно ( за десятиліття з 1976 по 1986 р. українські кіностудії, створили 200 кінострічок, і лише 126 було продубльовано або знято українською мовою), телебачення.\n2. Становище науки: здобутки і проблеми. Зростання ідеологічного тиску на освіту і науку.\nСкласти тези до даного питання, визначивши здобутки української науки тих часів.\nОсобливу увагу слід звернути на такі ключові моменти:\nцентром наукових досліджень залишалась АН УРСР;\nзростання чисельності наукових працівників;\nпрогресували ті галузі науки, які не потребували складного\nлабораторного обладнання, й ті, що були пов'язані з військовими\nі космічними розробками;\nмайже повний занепад суспільних дисциплін, їх ідеологізація;\nзалишкове фінансування більшості наукових установ.\nРозвиток літератури і мистецтва. Формування опозиційних напрямків та репресій відносно письменників.\nОсновні тенденції розвитку літератури і мистецтва.\n1. Панування методу соціалістичного реалізму.\n2. Паралельне існування офіційного і «справжнього» мистецтва\nВ умовах русифікації та ідеологізації боротьба за збереження\nнаціонального колориту, самобутності.\nПоширення в обмеженій кількості кращих зразків світового\nкласичного мистецтва. Гасло «мистецтво належить народу».\nЗамкненість, відірваність від світового мистецького процесу.\nСуперечності і трудності в житті суспільства 60-80-х років не могли не позначитися на стані літератури і мистецтва України. Влада хотіла підкріпити досягненнями мистецтва партійні ідеї про розвинуте соціалістичне суспільство як вищий тип людської цивілізації, про нову історичну спільність людей – «радянський народ», про непорушну єдність партії і народу. Але в Україні як і в загалі в Радянському Союзі інше мистецтво. Чесні талановиті письменники, поети вбачали причини занепаду національної культури, звуження сфери вживання української мови у відсутності реального суверенітету, права українців самим вирішувати їхню долю. У задушливі атмосфері 70-80-х зі своїми вільнолюбивими художніми творами не могли пробитися до українського читача письменники і поети: О. Гончар, Р. Іваничук, Ю. Дрозд, Є. Гуцало, І. Чандей, І. Білик, Л. Костенко, М. Вінграновський.\nУчнівські індивідуальні інформаційні проекти:\nреферат на тему: «Життєвий і творчий шлях Василя Стуса»(Додаток 1).\nісторико-художній аналіз творчості Ліни Костенко «Камертон її поезії»(Додаток 2).\nфотовиставка Володимира Івасюка(Додаток 3).\nрепортаж про діячів українського кінематографа(Додаток 4).\nПосиленням ідеологічного тиску системи на українську культуру характеризувалися 1970—1980-ті роки. Будь-яке відстоювання прав української культури, відступ від ідеологічних догм розцінювалися як «буржуазний націоналізм», «антирадянщина». Активізувалася цензура, відбулась справжня «чистка» редакцій газет, журналів, видавництв, академічних інститутів гуманітарного профілю. Посилився ідеологічний тиск на творчу інтелігенцію. Під керівництвом секретаря ЦК КПУ з питань ідеології Ю, Маланчука проходила кампанія цькування митців, які не бажали працювати в чітко визначених партією ідеологічних межах. Так, було засуджено і заборонено друкувати роман «Собор» О. Гончара, вилучено з продажу роман Р. Іванчука «Мальви». Були виключені зі складу Спілки письменників України І. Дзюба, М. Лукаш, В. Некрасов та ряд інших. З великими труднощами до читача пробивала собі дорогу творчість Л. Костенко. У 1989р. у таборі помер І. Стус. Було зламано долю І. Світличному. Ті ж самі процеси відбувалися і в кінематографі, образотворчому мистецтві та інших галузях культури. У 19.70-ті роки з партії було виключено 37 тис. представників української інтелігенції. Наприкінці 1970-х років було дещо послаблено ідеологічний тиск на українське слово.\nУ той час як незначна частина митців намагалася боротися з ідеологічним тиском тоталітарної системи, інша у своїй творчості слухняно виконувала вказівки і зауваження компартійних ідеологів, віддаючи свій талант служінню системі: О. Корнійчук, М. Бажан, Ю. Смолич, М. Стельмах та інші.\nIV. Закріплення вивченого матеріалу та набутих навичок\nЯк ви вважаєте, 1960—1980-ті роки були періодом піднесення чи занепаду української культури? Свою думку обґрунтуйте.\nРеформа освіти забезпечила загальне обов'язкове навчання в обсязі середньої школи. У той же час посилилась русифікація національної школи, ідеологізація навчального процесу.\nРозвиток наукових досліджень спрямовувався тоталітарною державою передусім на потреби ВПК. Розвиток гуманітарних наук знаходився у повному занепаді.\nУ культурному житті велику роль відігравали письменники і поети, які засобами художнього слова протистояли русифікації України. Чільне місце серед них посідали «шестидесятники». У збереження національної самосвідомості громадян значний вклад зробили митці кіно і театру;\nЧастіше за все, однак, компартійним ідеологам вдавалося використовувати творчу інтелігенцію як своїх підручних у пропагандистській роботі. Ті, хто не корився диктату, рано чи пізно втрачали можливість займатися своєю професією й отримувати доступ до споживачів культурних цінностей — народних мас.\nОпрацювати текст підручників: § 25—26 ; § 29 ; § 19 .\nЖиттєвий і творчий шлях Василя Стуса.\n06.01.1938 — 04.09.1985\nНародився 6 січня 1938 року в селі Рахнівка Гайсинського району Вінницької області в селянській родині. 1939 року батьки — Семен Дем'янович та Ірина Яківна переїжджають на Донбас у місто Сталіно (нині Донецьк), влаштовуються працювати на один із хімзаводів. 1940 року перевозять до міста дітей. 1954 року Василь закінчує зі срібною відзнакою школу, вступає до Сталінського педагогічного інституту на історико-філологічний факультет за співбесідою (бо медаліст). 1959 року закінчує навчання з червоним дипломом і їде працювати в село Таужня Кіровоградської області вчителем української мови та літератури. Цього ж року (22 листопада) «Літературна Україна» вміщує добірку творів поета з переднім словом Андрія Малишка. Після служби у війську на Уралі працює в м. Горлівці в 23-й школі (1961 - 1963).\n1963 р. він літредактор у газеті «Соціалістичний Донбас». Але вже з вересня після успішного складання іспитів Стус - аспірант Інституту літератури АН України імені Т. Г. Шевченка. Друкується в часописах «Донбас», «Прапор», «Дніпро».\nПисьменник і близький товариш В. Стуса Юрій Покальчук згадує: «Літературне середовище України 60-х років, попри всю ліберальність хрущовської відлиги, не надто гостинно приймало упертого, безкомпромісного, молодого донбаського поета. Може, трохи запізно потрапив він у Київ, бо ті, хто став «шістдесятниками», проскочили вже три-чотири роки тому в шерег вибраних, далі двері зачинилися, й на Україну повзли важкі часи».\nОднак Василь Стус багато працює: над дисертацією («Джерела емоційності поетичного твору»), пише вірші, критичні нариси, перекладає німецьких поетів, Гарсіа Лорку.\nВлітку 1965 року розпочалися арешти в середовищі української інтелігенції, зокрема шістдесятників. На початку вересня на перегляді фільму С. Параджанова «Тіні забутих предків» у київському кінотеатрі «Україна» В. Стус підтримав протест І. Дзюби та В. Чорновола проти цих арештів. А вже наприкінці місяця Стуса відраховують з аспірантури, формально звинувативши в «систематичному порушенні норм поведінки аспірантів та співробітників наукового закладу», хоча фактичною причиною відрахування був його виступ-протест.\nЗ цього часу він працює на різних роботах — то в будівельній бригаді, то кочегаром, то на будівництві метро, то молодшим, а згодом старшим науковим співробітником Державного історичного архіву України, то редактором у відділі технічної інформації Міністерства будівельних справ.\nУ 1966—1968 pp. у видавництвах «Молодь» та «Радянський письменник» лежать без руху його перша поетична збірка «Круговерть» та два варіанти збірки «Зимові дерева». Вони так і не були видрукувані.\nВиступивши над могилою по-звірячому вбитої художниці Алли Горської (1970), Стус остаточно прирікає себе на подальшу мученицьку долю. У січні 1972 року його заарештовують. У звинувачувальному акті колегії з кримінальних справ Київського обласного суду від 12 вересня 1972 p., зокрема, значиться, що «Підсудний Стус,<...> починаючи з 1963 року і до дня арешту — січня 1972 року, систематично виготовляв, зберігав і поширював антирадянські наклепницькі документи, що порочили державний радянський і суспільний устрій, а також займався антирадянсь-кою агітацією в усній формі. Так, в період 1963—1972 років написав і зберігав у себе на квартирі до дня арешту 14 віршів <...>, в яких порочить радянський державний і суспільний устрій <...>. У 1965—1972 pp. написав 10 документів антирадянського, наклепницького змісту, в тому числі два листи, що починаються словами «Шановний Петре Юхимовичу...» (листи до тодішнього глави Української республіки П. Ю. Шелеста - Т. К).\n«Я боровся за демократизацію — а це оцінили як спробу звести наклеп на радянський лад; мою любов до рідного народу, занепокоєння кризовим станом української культури закваліфікували як націоналізм; мої невизнання практики, на ґрунті якої виросли сталінізм, беріївщина та інші подібні явища, визнали як особливо злобний наклеп. Мої вірші, літературно-критичні статті, офіційні звернення до ЦК КП України, Спілки письменників і до інших офіційних органів сприйняли як докази пропаганди та агітації...».\nІ Стус одержав присуд: 5 років таборів суворого режиму і 3 роки заслання. Ув'язнення відбував у в'язниці Мордовської АРСР, заслання — в селищі Матросова Магаданської області. Присуджений термін відбув повністю.\nДо Києва повернувся влітку 1979 року. Згодом вступив до Української Гельсінської спілки, знайшов роботу — формувальником 2-го розряду в цех лиття на заводі по ремонту та виготовленню засобів механізації будівництва ім. Паризької Комуни. Через хвороби, набуті в зонах, не витримав фізичного навантаження, звільнився. В лютому 1980 р. його зараховують учнем намазувальника затяжної кромки на конвеєр Київського виробничого взуттєвого об'єднання «Спорт», незабаром йому присвоюють II розряд намазувальника затяжної кромки. У травні 1980 р. знову обшук на квартирі, арешт, а восени суд і ще суворіший вирок: 10 років таборів особливого режиму і 5 — заслання. Як писав Андрій Сахаров з Горького 1980 року у відозві «Учасникам Мадридської наради для перевірки Гельсінських угод, головам держав-учасниць Гельсінського акту», на цей раз Стус був «засуджений за згоду вступити в Гельсінську групу». Відбувати особливий режим ув'язнення він був відправлений до табору в селищі Кучино Пермської області, де в ніч з 3 на 4 вересня 1985 року в карцері зустрів свій останній час. Михайло Горинь, що відбував тоді ув'язнення в тій же тюрмі, свідчить: «Ніхто не знає справжнього кінця. Чи то серце. Чи то грюкіт спальної дошки, що опускається лри стіні, і стогін Василя...»\nЗбірка поезій «Зимові дерева», що так і не була видрукувана в Україні, «мала звучати як символічне означення стану нашої духовності: замороженість, завмерлість, але й уперте протистояння зимі та назбирування сил для весняного пробудження» (І. Дзюба). У ній окреслилися основні три мотиви, які стануть характерними і для подальшої творчості митця: інтимна лірика; «переживання своєї національної сутності», «причетності до національної долі», «навдивовижу інтимне і водночас пророче переживання жертовності задля України», «відчуття історичної скривдженості України» (І. Дзюба); а також мотив «гротескного бачення і саркастичної інтерпретації буденного низького існування, того, що ми нині звемо бездуховністю, а тоді сприймали як вияви міщанства, обивательщини» (І. Дзюба). Характерні для другого мотиву вірші «Не можу я без посмішки Івана» (написаний як відгук-протест на арешт поета, літературного критика Івана Світличного), «Звіром вити, горілку пити...», цикл «Костомаров у Саратові».\nТретій мотив виразно звучить в поезіях «Отак живу: як мавпа серед мавп...», «Балухаті мистецтвознавці!..», «У Мар'їнці стоять кукурудзи...». Збірка «Зимові дерева» — це щемливий біль про долю свого покоління, свого краю, провісницьке визначення своєї невтішної долі в розбурханому суспільстві нівеляції особистості:\n(«Не можу я без посмішки Івана...»)\nЗбірка «Зимові дерева» побачила світ 1970 року за кордоном, у Брюсселі.\nНаступну збірку поет називає «Веселий цвинтар», в якій посилюються гротескові мотиви, що зумовлюється погіршенням громадського і творчого становища поета, а також духовною і політичною ситуацією в Україні. Під час арешту ця збірка була конфіскована. Із сорока двох віршів кілька автор відновив по пам'яті, і вони згодом увійшли до збірки «Свіча в свічаді», виданій 1977 р. за кордоном видавництвом «Сучасність». До книжки увійшли також вірші із збірки «Зимові дерева», про які сказано у вироку суду, що вони мають «наклепницький зміст» (зокрема, «Не можу я без посмішки Івана...», «Звіром вити, горілку пити...», «Отак живу: як мавпа серед мавп...», «Балухаті мистецтвознавці!..», «Який це час?..», «У Мар'їнці стоять кукурудзи...» та інші), а також вірші, написані в ув'язненні, і переклади німецьких поетів — Рагеля Фарнгагена (1771 — 1833) та Райнера Марія Рільке (1875—1926).\nТематичне спрямування поезій Василя Стуса дуже влучно визначив І. Дзюба: «Говорячи про ті чи інші мотиви Стусової поезії, слід пам'ятати про умовність їх виокремлення. Власне, всі вони поєднуються в ній у загальну картину. Поезія ця в принципі непрограмована, нетематична.\nАбо, інакше кажучи, вона вся на одну «тему»: поетове самопочуття, стан його «я».\nПричому це самопочуття викликане максималістськими оцінками насамперед самого себе, самоаналізом, відчуттям трагізму самоусвідомлення, що нерозривно поєднується з відчуттям трагізму національного. У вірші, присвяченому Аллі Горській, читаємо:\nУ чорній стужі сонце України...\nКамертон поезії Ліни Костенко\nВідома українська поетеса Ліна Василівна Костенко народилася 19 березня 1930 р. в містечку Ржищеві на Київщині в учительській сім'ї. З 1936 р. жила в Києві, де й закінчила середню школу. Потім навчалася в Київському педагогічному інституті. В 1956 р. закінчила Московський літературний інститут.\nВ літературу Л. Костенко приходить у післякультівську добу на хвилі «хрущовської відлиги» разом з такими поетами-«шістдесятниками», як І. Драч, Б. Олійник, Т. Коломієць, В. Симоненко, М. Вінграиовський.\nТворчий доробок поетеси досить вагомий. Перша збірка «Проміння землі» вийшла в 1957 р. На сьогодні Л. Костенко авторка близько десяти поетичних книг, серед яких найвідоміші: «Мандрівка серця» (1961), «Над берегами вічної ріки» (1977), «Неповторність» (1980), «Сад нетанучих скульптур» (1987), «Вибране» (1989) тощо. Перу письменниці належить історичний роман у віршах «Маруся Чурай» (1979), за який вона удостоєна Державної премії ім. Т. Г. Шевченка.\nЛіна Костенко посідає виняткове місце в українській літературі останніх чотирьох десятиліть не завдяки радикальним творчим експериментам, не з огляду на зайняту політичну позицію чи "провокативний" стиль життя - елементи, з яких критики звикли складати портрет митця і створювати йому похвальну громадську опінію. Ліна Костенко є видатною постаттю українського культурного життя завдяки своїй сильній особистості, принциповому запереченню позиції пристосуванства, яка характеризує багатьох радянських письменників, здатності мовчати в час, коли це мовчання означало відмову од спокус облаштувати своє життя ціною поступок. Загальне визнання видатної поетеси вона здобула завдяки вмінню синтезувати в своїй творчості найкращі риси української поезії і відкинути гірші. Цими гіршими я вважаю велемовність, сентиментальність, надмірний пафос, оперування надто скромним "словником" символів, що часто зводиться до кількох чи кільканадцяти елементів, запозичених з поезії Тараса Шевченка, Лесі Українки, народної пісні, послугування загальниками, стилізацію, легкість, з якою поезія потрапляє під вплив патріотично витлумаченої мілизни, стереотипність мислення. Ліні Костенко вдалося щасливо уникнути цих шкідливих для лірики ознак, якими позначена творчість багатьох українських поетів, прозаїків, навіть критиків.\nЛіна Костенко є також авторкою кіносценаріїв та кваліфікованим перекладачем польської лірики, зокрема поезій Марії Павліковської-Ясножевської. Поетеса уникнула репресій, яких зазнала частина непокірних українських письменників, її довголітнє мовчання, що мало бути покарою влади за оборону прав людини і, сказати б, прав культури на існування, переросло в загальний вияв протесту й обернулося високим авторитетом не тільки в сфері літератури. Від 1961 по 1977 рік поетесу не друкували, а підготовлені" у видавництві збірки лірики були розсипані. Перед періодом вимушеного мовчання видала три поетичні книжки: "Проміння землі" (1957), "Вітрила" (1958), "Мандрівки серця" (1961). Уже ці три перші збірки засвідчили, що Ліна Костенко є, поруч з Іваном Драчем, Миколою Вінграновським, Дмитром Павличком, видатною індивідуальністю в українській поезії після 1956 р. Зокрема третя збірка "Мандрівки серця" стала мистецькою подією 1961 року, на авторські вечори сходилися юрми людей, спраглих справжньої лірики, а не ідеології. "Її третя збірка має принципове значення, - писав тоді молодий поет Василь Симоненко, який пізніше трагічно вмер. - Уже самим фактом свого існування вона перекреслює ту тріскучу та плаксиву писанину деяких наших ліриків, що своїми утворами тільки захаращують полиці магазинів та підривають довір'я читачів до сучасної поезії". Політичні заморозки, які настали в середині 60-х років, спричинилися до того, що поетеса далі видавати свої книжки не могла.\nЧергова книжка "Сонячний інтеграл" (1963) була порізана внаслідок втручання цензури. Те саме спіткало й книжку "Княжа Гора" (1972), підготовлену після багатьох років мовчання. Тому в певному сенсі збірка "Над берегами вічної ріки" стала в 1977 році наче новим дебютом, який відразу повернув Ліні Костенко чільне місце в літературі. Відтоді вона опублікувала кілька важливих поетичних книжок: "Маруся Чурай" (1979), "Неповторність" (1980), "Сад нетанучих скульптур" (1987). Захоплено сприйнята читачами книжка "Вибране" (1989), видана тиражем 70 тисяч примірників і швидко розкуплена, заповідала час великих перемін в Україні. Та після активних 70-80-х років Ліна Костенко знову друкує небагато, не бере участі в публічному літературному житті й далі залишається мовчазним авторитетом сучасної української літератури, яка ніяк не може вийти поза навички мислення категоріями минулої епохи. Пише книжку про чорнобильську трагедію.\nУже в дебютній збірці Ліни Костенко "Проміння землі" були окреслені основні ліричні мотиви, яким поетеса залишилася вірною до сьогодні, - історія, кохання, традиція, поетичне слово. Такий діапазон склався під впливом переживань і роздумів різних за своїм характером, але водночас таких, що становлять міцний фундамент мистецької індивідуальності. Тут можна знайти громадянські настрої, гостру стурбованість байдужістю світу, вразливість тонкої людської натури, епічне переживання історії, схильність до іронії, зацікавлення фольклором, відчуття гармонії зі світом, пов'язаної в поетеси з постаттю освіченого мандрівного мудреця Григорія Сковороди, а також вплив філософії дзен (один з напрямів східної філософії).\nХарактеризуючи еволюцію поетеси на площині вірша, змін у поетиці, Микола Ільницький відзначає поступове ускладнення внутрішнього світу її ліричного "я" і ліричного героя. Цей процес він окреслює як "шлях від парадоксу до драматизму". Драматизму внутрішньої діалектики, який є основним нервом творчості Ліни Костенко, твердить критик і додає: "Ця діалектика має свою логіку, яка веде від раціоналістичних антитез до осягнення складності життя, суперечливості художнього пізнання, хоч не раз доводиться заперечувати себе саму". Протилежності можуть зберігати власну суверенність і навіть співтворити з правдою, якщо вони не протистоять фундаментальним основам життя і не будують світу за згори апріорно прийнятою тезою, яка завжди буде невистачальною, податливою на історичну і психологічну фальш. Полярність стає у поезії Ліни Костенко coinsidentia oppositorum (збігом протилежностей) і водночас єднає різні аспекти екзистенційного явища. Напруга між ними виявляється сутністю буття і перемін. Доводиться погодитися з критиком, що співвідношення між збірками "Над берегами вічної ріки" і "Неповторність" вкладається у принцип тези й антитези. Перша книжка утверджує тривкість духовних вартощів, друга підносить ідею унікальності кожного здобутку, кожного мистецькогофеномена. "Вибране" у цій перспективі було б синтезом і перетином найважливіших думок і досягнень поетеси, здатної погодити драму плинності з непроминальністю, любов зі смертю, слово на папері з живою пам'яттю, сміх і плач, гармонію і гротеск, Історію і щоденність.\n"Усе іде, але не все минає над берегами вічної ріки", каже ліричний суб'єкт вірша "Сосновий ліс перебирає струни..." Ліна Костенко наголошує на діалектичній єдності того, що відпливає, і того, що залишається незмінним у житті, історії, а водночас у структурі художнього твору. Не все, однак, можна охопити, описати, є речі й справи, які діються десь коло незнаних "берегів вічної ріки", часу. Бо то не час минає, це ми - минущі. Опозиція змінне - незмінне пронизує, як було вже відзначено, всю творчість поетеси і становить фундамент, на якому розгортаються філософські, моральні та естетичні проблеми. У збірці "Над берегами вічної ріки" переважає, однак, момент неперехідності, парадоксально виростаючи з плинності, ідея континуації реалізується переважно через звертання до міфологічного, історичного матеріалу та переплетіння мотивів на інтертекстуальному рівні. Спільне тут - міфологізм, історизм та інтертекстуальність - виразно характеризує творчий шлях Ліни Костенко.\n«Минуло небагато часу від виходу книги, а вона вже стала раритетом, предметом схвильованих виступів майстрів слова, про неї одразу ж з'явилися відгуки у пресі. Так розпочала свій шлях «Маруся Чурай» Ліни Костенко» ,— писав наприкінці 1980 року літературознавець Павло Охріменко. Але, як ми вже знаємо, насправді історія з цим твором розпочиналася не так легко й радісно. Звинувачення внутрішніх рецензентів, причому закиди навіть політичного характеру, затримали вихід роману не менше, як літ на шість... Лише після спеціальної ухвали Президії правління Спілки письменників України твір був випущений у 1979 році «Радянським письменником».\nСлайд-шоу. Міститься у папці.\nНазва файлу «Презентація творчасті Володимира Івасюка»\nРепортаж про діячів українського кінематографа\nДруга половина 60-их 70-ті роки стали періодом формування неповторного напрямку кіномистецтва – українського поетичного кіно з’явилися такі стрічки як: «Тіні забутих предків»(реж. Сергій Параджанов), «Камінний хрест»(реж. Леонід Осика), «Криниця для спраглих»(реж. Юрій Іллєнко), «Вавилон -ХХ»(реж. Іван Миколайчук). Кіно стрічку «Білий птах з чорною відзнакою» режисера Юрія Іллєнка було продано у 57 країн світу.\nІван Миколайчук був кінозіркою 60-70 х років. В ті роки майже жоден фільм не обходився без його участі. Він був особливий, народний, справжній, найкращий. «Я не знаю більш національного народного генія…До нього це був Довженко» — казав про Миколайчука великий Параджанов.\nВ його особі українська нація має світового невмирущого позитивного героя, який пробуджував національний дух українців. Проте звання народного артиста Івану Миколайчуку так і не присвоїли, бо тодішні ідеологи винесли акторові вирок — «націоналіст». Державну Шевченківську премію Іван Миколайчук отримав вже посмертно.\nНародився в с. Чортория Чернівецької області. У 1957 р. закінчив Чернівецьке музичне училище, в 1961-му — театр-студію при Чернівецькому музично-драматичному театрі ім. О. Кобилянської.\nВ кіно дебютував ще студентом, в курсовій режисерській роботі Леоніда Осики «Двоє». В гарному обличчі, тонкій усмішці та приглушеному голосі героя молодого Миколайчука не можна непомітити якоїсь таємниці, недоказаності, глибини — тих рис, які ляжуть через 2-3 роки, в основу феномена особистості великого актора.\nРолі молодого Тараса Шевченка у фільмі «Сон» та Івана Палійчука у «Тінях забутих предків» одразу принесли Миколайчукові загальне визнання. Особливо кінострічка «Тіні забутих предків», яка здобула близько десяти радянських та зарубіжних призів та нагород, й була визнанана однією з двадцяти найкращих картин світу. Безперечно, успіхові цього фільму сприяла участь у ньому талановитих митців та, передусім, Івана Миколайчука.\nА тоді, після блискучого дебюту в кіно, його знімали часто, й він запам'ятовувався в більшості картинах. Запам'ятовувався навіть тоді, коли йому по суті, й не було чого грати, але він «витягував» роль завдяки своїй особистості і вмінню створити образ майже з повітря, створити його з нічого. Реальний і міфічний, ніжний і жорстокий, багатоликий і багатоманітний, в головній ролі чи в епізодичній, він міг внести у кінострічку щось неповторне, своє, те, що не виходило в інших. Про феномен Миколайчука свідчить бодай те, що кожен український фільм з його участю відрізняється від тих, де він не знятий. «Коли б нинi запитали, чи міг би інший актор зіграти роль Івана Палійчука в „Тінях забутих предків“, я б відповіла б: „Ні-ні! Тільки Миколайчук!“. Інакше то був би інший фільм, і було б все інше» — говорить Лариса Кадочнікова, та сама Марічка з «Тіней…».\nІван Миколайчук відзначався допитливістю, прагненням до акторських вирішень. Ці риси допомогли акторові стати самобутнім митцем. Так, у фільмі «Комісари» він зіграв комісара Громова із загостреною моральною сприйнятливістю і духовним максималізмом. Своєю індивідуальністю, дивовижною переконливістю, виправданням пропонованих обставин Миколайчук заражав глядачів, примушував співпереживати і вірити. Картина ця стала помітним явищем у нашому кіноматографі, вона ж довела, що Миколайчук схильний до тонкого психологізму, до несподіваних контрастів і навіть парадоксів характеру.\nВін не задовольнявся тою міркою, котру ми так часто до себе прикладаємо: бути не гірш від сусіда. Миколайчук уособлював яскравого романтика, націленого на вертикальний рух — вгору, ввись! З фільму «Білий птах з чорною ознакою» (1971) починається нова сторінка у творчості Миколайчука-актора — він стає ще й сценаристом.\nУ яскравому фільмі Бориса Івченка «Пропала грамота» Іван не тільки виконавець колоритної ролі козака Василя, а й фактичний співрежисер. Він працював над музичним оформленням фільму. Слід згадати, що Миколайчук зіграв неостанню роль у створенні відомого на той час тріо «Золоті ключі» (Ніна Матвієнко, Марічка Миколайчук (дружина Івана Миколайчука), Валентина Ковалевська). Це тріо й супроводжувало піснями кінострічку «Пропала грамота». В «Пропалій грамоті» Іван Миколайчук дав нове життя звучанню бандури, — в жодному фільмі не використовувалися такі можливості цього інструмента. Миколайчук завжди шукав нові інтонації голосу, музики, мови, щоб це вражало й хвилювало. Він відходив від традиційного кіно, віддаючи перевагу філософському.\nУ сімдесяті почалися гоніння на діячів культури. Сильним ударом для українського кіноматографа стало вилучення з кіно, а потім і арешт Сергія Параджанова. Торкнулося це й Івана. В 68- му під час зйомок «Аннички» хтось звинуватив його у націоналізмі. У відповідь Миколайчук спалахнув, намагаючись пояснити різницю між націоналізмом і патріотизмом. Інцидент закінчився доносом у Київ, де Миколайчука кваліфікували як людину ворожої ідеології. А після фільму «Білий птах з чорною ознакою» життя Миколайчука зовсім ускладнилося. Адже стрічка, котра здобула Золотий приз Московського міжнародного кінофестивалю, була сприйнята як мало не випад ворожих націоналістичних сил. Не раз доводилося акторові пояснювати свою позицію в різних інстанціях та «органах». Він відчував себе зацькованим та обкладеним з усіх боків.\nПоклали на полицю і «Тіні забутих предків». Лише в роки краху радянської імперії вийшла на екрани і кінострічка «Пропала грамота». Так поступово Івана Миколайчука починають відлучати від творчого процесу. Протягом п'яти років чиновницька рука за вказівкою партійних «босів» викреслювавла його прізвище з усіх знімальних груп, хоча багато режисерів хотіли бачити відомого актора у своєму майбутньому фільмі.\nЙ досі залишається загадкою, як у 1979-му Івану Миколайчуку вдалося втілити давню мрію — зняти свій фільм. «Вавілон ХХ» прозвучав як вибух в українському кіноматографі. Яскравий, наповнений фантастичними і водночас реальними образами фільм увібрав в себе все найкраще, що міг їй дати Миколайчук-сценарист, Миколайчук-режисер і нарешті Миколайчук-актор. Хтось із кінокритиків назвав «Вавілон ХХ» трагіфарсом, хтось кваліфікував його стилістику як народне барокко. Зрештою такого оригінального фільму на кіностудії імені Довженка не з'являлося дуже давно. У 1980 р. картина завойовує приз «За кращу режисуру» на Всесоюзному кінофестивалі у Душанбе.\nПодальшу долю митця затьмарили адміністративні утиски поетичного кіно, що сприймалося як «націоналістичний ухил» у культурі. Миколайчуку більше не давали знімати. Хоч у нього й були спроби продовжити себе в режисурі. Однак, його стрічка «Така пізня, така тепла осінь» вже не мала такого успіху як «Вавілон ХХ».\nУ 1983-му були написані «Небилиці про Івана», а у 1984-му режисер готувався до роботи над фільмом за цим сценарієм, та постановку «Небилиць…» було дозволено тільки восени 1986 року. На жаль, через важку хворобу, розпочати зйомки фільму він так і не зміг.\nПостійні потрясіння, заборони творчих задумів, «табу» на фільми зіграли не останню роль у долі молодого актора. 3 серпня 1987 року Івана Миколайчука не стало.\nУ житті цього видатного актора, режисера та сценариста було все, щоб стати міфом не лише національного, але й світового кінематографу — якби жив він не в закритому суспільстві. Дитинство у маленькому гуцульскому селі, раннє кохання, рання слава, рання смерть. А ще — майже містичні стосунки з кіно: він розділив долі своїх перших героїв — Івана Палійчука («Тіні забутих предків») і Тараса Шевченка («Сон»). Розділив Іван і драму українського поетичного кіно в цілому, яке здійснило в середені 60-х крутий поворот від офіційної ідеології до народної культурної традиції. Про все це Іван Миколайчук розповідає сам — за допомогою ролей, що зіграні в кіно.\nКажуть, того року, коли він помер, на стави його рідного села Чорториї прилетіли лебеді. Люди назвали їх Івановими…\nКоли людина ще серед нас, живих, втручатися в її життя якось незручно. Коли щось незрозуміле, чекаємо, що вона сама все пояснить. Але коли видатна особа йде від нас, то залишає нам не тільки свої досягнення, а й біографію. На її основі твориться життєпис, де відкидається все зайве, а залишається суттєве.\nОсику знають насамперед як автора "Камінного хреста" та "Захара Беркута". Але є фільми і менш відомі. І, мабуть, найзагадковіша сторінка його фільмографії - "Дід лівого крайнього".\nОсика збирався зняти його після "Камінного хреста". І сценарій було написано разом із Іваном Драчем. І команда була майже та сама: оператор В. Квас, композитор В. Губа, актори Б. Брондуков, К. Степанков, В.Симчич. Але сценарій не задовольняв керівництво, і Осика зняв "Захара Беркута". А потім знову повернувся до свого задуму.\nЗ тою ж командою, але підсиленою. Бо у головній ролі мав зніматися Микола Яковченко. На нього, власне кажучи, і був розрахований сценарій.\nЯковченко без перебільшення геніальний актор. Цей епітет зараз використовується легко, бездумно і навіть недбало. Дуже важко доводити геніальність актора, якого вже нема. Театр - штука ефемерна, а кіно майже не використало його можливостей, хоча знімався він немало. Ті, хто бачив його на сцені, хто спілкувався з ним, підтвердять тезу щодо геніальності. Але чи можуть бути доказом особисті враження?\nНу і, нарешті, його фольклор. Усі його висловлювання, усі міфи та легенди, серед яких загубилося й те, що було насправді, - якби їх зібрати і видати окремою книжкою, був би бестселер, яким би зачитувались. Як "Енеїдою" Котляревського.\nОсика знав, чого цей актор вартий, і мріяв зняти з ним фільм. Сценарій, як уже згадувалося, вони написали разом з Іваном Драчем.\nІм'я Драча стоїть у титрах багатьох фільмів, але, як на мене, існує небагато сценаріїв, де його можливості кінодраматурга, його відчуття кіно, його здатність виявити себе на обмеженій території літератури екрану виявлені повною мірою. І "Дід лівого крайнього" - один із них. Драч взагалі як сценарист нагадує Ріверу, героя оповідання Джека Лондона "Мексиканець". Про Ріверу сказано, що він був просто створений для боксу, хоча ненавидів цей спорт. Драча знають перш за все як поета, і це справедливо. Все нормально і з публіцистикою, політикою. І він любить кіно. Але чи на повну силу він використав свої можливості сценариста? На це може відповісти тільки він сам. Якщо Валерій Квас, що неперевершено зняв "Камінний хрест", вже тоді був готовий знімати "Діда", то можна собі уявити, на що він був здатний після "Захара Беркута", коли, здавалося, у царині операторської майстерності не залишилося нічого неможливого.\nЩо казати - існували всі передумови для створення шедевра.\nАле ще одне. Разом із Осикою у виробництво було запущено фільм Юрія Іллєнка "На поклони". Сценарій режисер написав разом з Іваном Миколайчуком.\nОсика запропонував свій проект ще після "Камінного хреста", а Іллєнко - після "Білого птаха з чорною ознакою". Обидва сценарії були спочатку зустрінуті прихильно, а потім заборонені, як перед тим "Київські фрески" Параджанова.\nТабу з обох було знято, коли влада в республіці помінялася. Замість П. Шелеста ЦК КПУ очолив В. Щербицький. С. Іванова з посади голови Кінокомітету було усунуто, Цвіркунов керував студією останні дні. Тут все зрозуміло. Нова влада прагнула продемонструвати, що вона краща, ніж попередня.\nОтже, Осика починав знімати фільм з найкращими сподіваннями. Мені не довелося безпосередньо брати участь у роботі над ним, і тому я був здивований, зустрівши раптом Осику у студійному коридорі в той час, коли він мав бути у Вилковому, знімаючи натуру. Перше, про що подумав: зйомки зупиняють або фільм взагалі закривають.\nВиявилося, ні. Осика сам зупинив творчий процес, бо йому здалося, що знімається щось не те. Інстинктивно відчув якусь різницю між задумом і відтвореним. Повіривши своїм відчуттям, Осика почав діяти, як завжди, швидко й оперативно. Він виїхав до Києва, зібрав і переглянув відзнятий матеріал і, нарешті, скликав художню раду. Ні, не ту, офіційну, а свою власну. Тобто покликав людей, які, на його думку, спромоглися б щось слушне порадити, підтвердити чи заперечити його сумніви.\nІ тут час сказати кілька слів про фільм. Його головний герой, Трохим Бесараб - маляр за фахом (як, до речі, і батько режисера Михайло Осика, тож фільм певною мірою автобіографічний). Все життя він споруджує будинки по всьому Києву. Тому рідне місто - ще один герой фільму. Трохим Бесараб - щаслива людина. У нього велика родина, і всі його діти знайшли місце у житті. І місце гідне, хоч би де і за яким фахом працювали. Пишається дід і своїм старшим онуком, бо той гравець футбольної команди. Справді, як можна розповідати про Київ без футболу! Так от, роль онука і лівого крайнього виконував Анатолій Бишовець, блискучий центрфорвард київського "Динамо". Видатні представники цієї улюбленої гри мільйонів завжди були нашими національними героями - Лобановський, Бишовець, Блохін, тепер Андрій Шевченко.\nБишовець також був присутній на цій нараді. Він переживав нелегкі часи - двадцятисемирічний гравець змушений був розлучатися з великим футболом. Але ми зараз про кіно.\nОсика, зупинивши зйомки, порушив логіку розвитку сюжету драми, якою є історія створення всякого фільму. Коли написано режисерський сценарій, режисер бачить перед собою на папері ідеальний фільм, втілення своєї мрії. А все, що відбувається далі, це процес руйнації цієї мрії. І хоч би чого автор досяг у подальшій роботі, під час зйомок та монтажу, хоч би якими яскравими були творчі знахідки, хоч би яке високе місце посідали його твори в історії кіно, ідеал назавжди залишається недосяжним. І сенс драми творення полягає у тому, щоб захистити те, що є, і врятувати, що можливо.\nІдеал Драча та Осики на папері, здавалося б, був максимально захищений від негоди. І той відзнятий матеріал, що його показав Осика, здавалося б, про це свідчив.\nКоли збиралася велика родина Бесарабів і починала співати пісню про канарейку, що прилітала перший раз, а потім другий і третій, і кожного разу вона співала старий київський романс, коли цей родинний гімн поєднувався з пахощами бузку в Ботанічному саду, що їх буквально випромінював екран, коли на цьому екрані виникав переповнений Центральний стадіон під час великого футболу, здавалося: перед нами запорука ще одного успіху молодого непереможного режисера. Його тривоги ніхто не поділяв, не розумів, що його турбує. А він, такий дотепний завжди, не міг пояснити. Або не хотів, очікуючи, що скажуть інші. А інші були сповнені добрих намірів і намагалися щось порадити, та не знали що. Тому, користуючись нагодою, розпитували Бишовця про ті чи інші, приховані від загалу, особливості великого футболу.\nВрешті-решт, побачивши, що всі ці розмови результату не дають, Осика плюнув і поїхав у Вилкове закінчувати фільм.\nСьогодні, оглядаючись на ці події, можна зробити певні припущення, що спонукало Осику зупинити зйомки фільму. Та почекаймо.\nА час ішов. Влада закінчила перший тайм гри з українським кінематографом. Це коли демонструвався лібералізм. Почався другий. Умови гри змінилися. Треба було кінчати з поетичним кіно. І обидва представники цього напрямку опинилися в епіцентрі цієї кампанії. Осика та Іллєнко.\nВід Іллєнка без кінця вимагали щось міняти, переробляти, переписувати, перезнімати. Здавалося, ось-ось... і все закінчиться катастрофою. Та хоч як це дивно, спаплюжений і понівечений, змінивши назву, фільм все ж на екрани вийшов. І хоча це не можна було назвати перемогою, режисер все-таки досяг хоч якогось результату.\nНе те з Осикою. До нього теж були претензії, але він не дуже й пручався, хоча щось там заперечував. Досить мляво, попри свою бійцівську вдачу. Тому, мабуть, і потрапив під прес заборони. Фільм на екрани не вийшов. Влада не дуже й турбувалася про мотивацію, про якісь логічні підстави такого рішення.\nТрохи згодом до Спілки кінематографістів України приїхала з Москви делегація всесоюзної Спілки на чолі з Сергієм Герасимовим. До її складу входив Григорій Чухрай. Обговорювали результати діяльності студії. Чухрай виступав дуже критично, багато чого йому не сподобалося. Та фільм Осики обминув.\nА от Герасимову фільм сподобався. Сергій Герасимов - постать поважна та номенклатурна. Людина, що мала можливість спілкуватися будь з ким на будь-яких щаблях владної ієрархії. Був наділений абсолютною довірою влади. Цю довіру він цінував і користувався своїми можливостями виважено. Прекрасний актор і неперевершений оратор, він міг переконати кого завгодно, якщо вже брався за справу серйозно. Він був чудовим педагогом. Випускники ВДІКу працювали у всіх республіках, і, якщо була можливість, Герасимов намагався їм допомогти, хоча б порадою. Взагалі, ВДІК - це було його вразливе місце. Недарма ця кіношкола носить його ім'я.\nТак от, про "Діда лівого крайнього" Герасимов сказав, що його створено за законами китайської опери. Осика сприйняв це визначення, як дуже вдалий жарт. Ніхто ж, казав він, не знає, що таке китайська опера. Та професор не жартував. Цим він доводив, що фільм не можна сприймати як звичну трагікомедію чи мелодраму. Тут потрібен особливий підхід. Герасимов дав зрозуміти, що Осика не той режисер, до творчості якого можна ставитися неуважно. Не допомогло. Попри всю повагу до професора, класика та громадського діяча, влада залишається при своїй думці. Фільм на екрани не вийшов.\nІ от прийшла перебудова. Спілка кінематографістів створила спеціальну комісію, що переглядала заборонені фільми і давала в'язням довідки, завдяки яким ці нещасні знову поверталися до своїх щасливіших родичів. Потім починалися запізнілі прем'єри, спогади, недобрі слова на адресу винуватців.\nАле фільму Осики серед цих новонароджених не було.\nНещодавно Лариса Брюховецька видала книжку "Леонід Осика". Книжка відрізняється не тільки тонким розумінням художніх засад творчості режисера, а й розумінням психології митця. Це розуміння базується на діалектичності аналізу і його фільмів, і перипетій його біографії. Але щодо фільму "Дід лівого крайнього" висновок впевнений і категоричний - повний провал. І ніякої діалектики. З критиком можна, звичайно, посперечатися. Але при цьому треба врахувати той факт, що думка Осики не розходиться з її думкою. Майже. Бо він не такий категоричний.


Фінансові піраміди. Фото: Pixabay\nЛюдмила ЗАГЛАДАЛюдмила ЗАГЛАДА5 жов 2020, 10:29\nНа простій і зрозумілій людській мрії отримати гроші, не вдаривши палець об палець, можна чудово заробити: подивіться, скільки в інтернеті реклами букмекерських контор, які обіцяють великі виграші. На такому бажанні (а також на слабкому уявленні навіть не про економіку, а про шкільний курс математики) побудований і брудний бізнес на так званих пірамідах. Про велику аферу 90-х — фінансову піраміду МММ — знають всі, це класика жанру. Проте люди продовжують вірити в подібні схеми.\nВ Україні найвідомішою пірамідою сьогодні стала «B2B Jewelry», заснована власником ювелірного заводу з Вінницької області Миколою Гонтою. Схема розгорнулася практично за рік, зараз проти Миколи Гонти і його дружини Олени висунуто підозру в шахрайстві. Піраміда, за версією слідства, залучила приблизно 250 млн дол., залишивши з носом близько 600 тис. осіб.\n«Ви сміливо зробите крок у майбутнє!»\nАле сучасні реалії вносять корективи і в бізнес шахраїв. Отже, нещодавно в соцмережах почали активно розкручувати таку собі платформу або, точніше, смарт-контракт. Називається «Форсаж». Аргументи такі: пандемія вибила у багатьох ґрунт з-під ніг, через карантин люди втрачають роботу і бізнес, а тут з'явилася рідкісна можливість заробити, не встаючи з-за комп'ютера. Далі цитуємо одного з агітаторів: «Запускаючи платформу Forsage на базі смарт-контракту Ethereum ще в лютому, розробники проекту навіть не думали, що створюють настільки актуальне джерело заробітку у 2020 році. Тут вас не звільнять і не скоротять, немає начальства, заробіток залежить тільки від вас, можна працювати в будь-якій точці світу, миттєві виплати, вам не потрібно чекати дня зарплати». І нарешті — команда, з якою ви сміливо зробите крок у майбутнє!\nКоли говорять про миттєві виплати та кроки в майбутнє, це насторожує. Тим більше що в коментарях під постом, який ми щойно процитували, звучали слова «лохотрон» і «піраміда». Відбиваючись від коментаторів, шанувальник «Форсажу» доводив, що це краудфандингова платформа, всі учасники якої рівні, гроші не акумулюються на верхівці, а смарт-контракт, який працює на двох блокчейнах, закрити неможливо. І взагалі, сьогодні настало століття блокчейн-технологій і криптовалюти, тому (знову цитуємо) «хто заплигне в цей поїзд першим, чудово почуватиметься потім».\nБлокчейн: пов'язані одним ланцюгом\nСпочатку розберімося з великою кількістю модної технічної термінології і спробуймо пояснити просто на пальцях, що це таке і з чим його їдять.\nПлатіжна система, яка використовувала першу криптовалюту — біткоїни — з'явилася 2009 року завдяки японському розробнику Сатосі Накамото. Криптовалюта — ті ж самі гроші, якими можна розраховуватися за товари та послуги (якщо продавець приймає такі платежі) або обмінювати на більш звичні грошові одиниці. Переваги платежів у криптовалюті — в тому, що це високонадійна система: не можна, наприклад, скасувати підтверджену операцію, не можна заблокувати чужий рахунок, держава не може втручатися у платежі.\nНадійність ця досягається саме завдяки технології блокчейну. Дуже спрощено кажучи, інформація міститься не в якомусь центральному вузлі, а в ланцюжку блоків, які розташовані на безлічі комп'ютерів. Поламати таку систему теоретично можна, але для цього потрібно зламати кожен комп'ютер, у ній зав'язаний.\nСьогодні існують вже декілька платформ, які використовують свою криптовалюту. На двох з них — Ethereum і TRON — якраз і базується «Форсаж».\nEthereum був розроблений юним даруванням російсько-канадського походження Віталієм Бутеріним. Коли він запропонував ідею платформи, йому було всього 19 років, а зараз ефір називають новим поколінням криптовалюти. І між іншим, додатками, побудованими на цій платформі, користується Сбербанк Росії, а молоде дарування для популяризації та просування свого продукту на колишній батьківщині навіть зустрічався з Путіним.\nТа й «Форсаж» — російська вигадка.\nФінансова піраміда «Форсаж» — багато маленьких пірамідок\nНу а тепер про «Форсаж». Як ми вже казали, додаток базується на Ethereum і з недавнього часу на другій блокчейн-платформі TRON, що була створена у 2017 році китайцем Джастіном Саном і вже має власну криптовалюту — TRX.\nДля того щоб вступити у спільноту, потрібно заплатити суму в 0,05 ефіру, що відповідає приблизно 17 дол. А далі новачкові пропонують взяти участь у кількох маркетингових програмах. Якщо зовсім просто — вступивши у спільноту, ви отримуєте два «майданчики» і починаєте отримувати дохід, запрошуючи до неї нових учасників. Привів одного — компенсував витрати, всі наступні приносять чистий дохід в ефірах. Можна створити не один, а безліч таких ланцюжків, за кожен новий доведеться заплатити близько 8,5 дол., тобто 0,025 ефіру. На одному майданчику можна зробити ланцюжок з трьох осіб (ви і двоє запрошених). Ті, своєю чергою, можуть створювати свої ланцюжки.\nЗараз у цих ланцюжках перебуває близько півмільйона людей, а до березня майбутнього року, як передбачається, число учасників збільшиться вдвічі.\nАле у всіх рекламних і не дуже матеріалах, що докладно описують створення різних типів платформ на «Форсажі», ніде ані слова не сказано, у що конкретно інвестуються гроші. Тобто, оперуючи модним словом «краудфандинг», агітатори мовчать про те, що реальний краудфандинг, або «народне фінансування» передбачає збір коштів на цілком конкретну мету — благодійність, політичний або творчий проект, стартап. Тут же мета — залучити якнайбільше народу і зняти за це гроші. Тобто знову ж принцип піраміди. Тільки на відміну від МММ, тут кожен будує свою маленьку пірамідку.\nА в чому тоді інтерес засновників? Ну хоча б у вибуховому розширенні платформи, через яку можна проводити транзакції й отримувати за це комісію.\nНинішнього літа Комісія з цінних паперів і бірж Філіппін звинуватила «Форсаж» в організації фінансової піраміди. Засновники відхрещуються — мовляв, це не та схема, ми не акумулюємо всі кошти.\nАле експертів біржі підтримав і засновник платформи Ethereum Віталій Бутерін. «Їхні претензії засновані на тому, що ви брешете, — написав він у твіттері. — Більша частина ваших інвесторів втратить вкладення. Такі схеми побудовані на постійному залученні нових людей у проект, щоб мати ресурс для виплати дивідендів більш раннім учасникам. У момент, коли потік новачків припиниться, більша частина користувачів втратить всі вкладені активи. Така ж сама схема була задіяна в Bitconnect, Onecoin та інших шахрайських проектах».\nІ так, російському проекту «Форсаж» вже тісно на просторах імперії, тому він активно й агресивно розширюється, агітуючи вступати до нього в тому числі і українських громадян.\nКоролі вмирають, піраміда безсмертна\nПро те, що технологія смарт-контрактів призвела до створення нового типу пірамід, ще три роки тому писала оглядачка Financial Times Ізабелла Камінська. Ця журналістка ще 2015 року встигла взяти віртуальне інтерв'ю у самого Сергія Мавроді, легендарного засновника МММ. Він в той час вельми непогано почувався і займався... створенням міжнародних фінансових пірамід, в яких оперував біткоїнами. Міжнародна контора MMM Global називала себе «спільнотою взаємодопомоги».\n«МММ не фінансова піраміда, — писав Мавроді відповідь на запитання Financial Times. — Немає ані юридичної особи, ані рахунку в центральному банку, де акумулюються гроші учасників (і звідки вони можуть бути вкрадені). Є тільки рахунки, що належать фізичним особам — звичайним учасникам, які переказують гроші один одному напряму, без посередників. МММ — це просто диспетчер... Загалом МММ — найчесніша з існуючих організацій. Ризики є скрізь, але лише МММ відкрито повідомляє про них. Всі решта просто брешуть».\nНаприкінці 2017 року Мавроді заявив про випуск власної криптовалюти Mavro. Але не встиг — у березні наступного року помер від серцевого нападу. Однак історія не закінчилася, а її розвиток нагадував інфернальну посмертну історію професора Моріарті з серіалу «Шерлок»: на офіційній сторінці у твіттері почали з'являтися... відео Сергія Мавроді. Він заявляв, що живий, і пропонував вкладати гроші в МММ. «Сумували за мною?»\nНевідомо, чим закінчиться історія вітчизняного будівельника пірамід Миколи Гонти, підозрюваного в шахрайстві. У всякому разі сам він обіцяє поширити діяльність свого підприємства на Європу, а почати експансію планує з Польщі.\nP. S. З червня 2018 року компанія Google заборонила рекламу криптовалюти і будь-якого пов'язаного з цим контенту. У фейсбуці існують жорсткі правила на розміщення такої реклами.


Як перевірити, в розшуку телефон чи ні |ЯкПросто\nБажання володіти якісним, багатофункціональним і красивим мобільним телефоном, на жаль, не завжди і не у всіх збігається з можливостями. Хтось все ж таки вирішується на покупку в кредит, хтось відмовляється від володіння сучасним мобільником, а хтось вирішує купити старий телефон, вже був у вжитку. Але де гарантія, що такий апарат не є вкраденим і не числиться в розшуку?\nНіколи не купуйте телефон, що був у вживанні, якщо продавець не може надати вам на нього документи. При купівлі вживаного стільникового обов’язково запитайте у консультанта письмове підтвердження передачі телефону магазину його колишнім власником. На жаль, далеко не кожен продавець вирішиться пред’явити такі документи, тому що в них може бути вказана ціна, яку він заплатив за покупку цього апарата. Та й сам документ цілком легко підробити.\nЩоб убезпечити себе від покупки телефону, що значиться в розшуку, дізнайтеся Міжнародний ідентифікатор мобільного обладнання (IMEI). Як правило, це 15 цифр, розташованих безпосередньо на трубці телефону (під акумулятором). Якщо ви не знайшли цього номера на апараті, наберіть цифри * # 06 #. Телефони всіх виробників зазвичай видають у відповідь свій ідентифікаційний номер. Зафіксуйте його на паперовому носії (записуйте уважно), після чого при першій же можливості постарайтеся вийти в інтернет.\nВідвідайте сайт blacklist.onliner.by, у вікні, введіть IMEI телефону. Потім натисніть на посилання «перевірити». Дана база містить номери телефонів, які числяться в розшуку. Відповідно, якщо ви побачите напис про те, що в базі не знайдено жодного IMEI-номера, що відповідає пошуку, значить, телефон не має кримінального минулого.\nПроте до цієї базу занесені не всі номери вкрадених телефонів, тому, якщо введений вами номер не знайдений, це ще не означає, що ваш телефон ніхто не шукає. Крім того, номер придбаного вами телефону може з’явитися в базі набагато пізніше, ніж ви його купите.\nЄ й інший спосіб перевірки, чи не значиться був у вжитку телефон у розшуку. Відішліть платне повідомлення (його вартість становить 5 рублів) на номер 4443. У повідомленні напишіть: «МВС прогалину і ваш код IMEI». У відповідному повідомленні міститиметься інформація про те, розшукується ваш телефон чи ні.\nІноді краще відмовитися від «навороченого», але був у використанні телефону і віддати перевагу нехай недорогий, але новенької і «чистої» перед законом трубці.


Воїни з передової дякують за молитви, які наче куполом укривають… – Родина -сайт про сім'ю - відносини і виховання, реальні проблеми і розв'язання.\nВоїни з передової дякують за…\nСьогодні під час Великодньої служби у Гарнізонному храмі святих апостолів Петра і Павла настоятель отець Тарас Михальчук зачитав три привітання від військових з передової. Вони кажуть, що гордяться своїм народом, дякують за молитви, які наче куполом укривають їх від куль і вірять у перемогу.\nОтець розповів вірянам, що, коли роздумував, що ж сьогодні сказати людям, які зберуться у храмі, то вирішив написати своїм друзям, військовим, які зараз на передовій. Вони надіслали свої привітання, декілька він зачитав. Люди від розчулення плакали.\n«Ще на Різдво ми з ними молилися тут, у храмі, проте сьогодні вони відстоюють нашу незалежність. Їм там нелегко. Ще вчора звечора і серед ночі прийшли пасхальні привітання до вас від них, тих, хто там, на передовій», – сказав він.\n«Христос Воскрес. Пишу ці слова з передової, де йдуть запеклі бої за нашу свободу. Для мене це є велика честь, що ці слова будуть лунати в такий день у найкращому для мене храмі. Приємно, що чуєте їх від мого друга настоятеля цього храму. Ще в далекі курсантські роки я із своїми побратимами допомагали виносити книги з цього храму. Хочу привітати всіх з цим великим святом, висловити слова вдячності кожному, хто допомагає в ці нелегкі часи. Побажати всім миру, єдності, любові до ближнього і до Господа Бога, віри в світле майбутнє терпеливості і сміливості. Ми стоїмо міцно, нам нікуди відступати. Україна – наша земля і ми будемо за неї боротись до кінця. Ми сильні, ми – це Україна. Слава Україні, слава її Збройним Силам», – зачитав він одне з привітань.\nЧитайте також: Патрулювання під час Богослужінь і традиційні святкування. Як у Львові відзначатимуть Великдень\n«Щойно закінчився бій. Сьогодні для мене велика честь звернутись до вас. Від імені нашого підрозділу вітаємо вас з Воскресінням Христовим. В цей світлий, прекрасний день хочемо побажати миру та свободи кожному українцю. За нас не хвилюйтесь, ми під надійним куполом з ваших молитов. Щойно окупанти намагались взяти штурмом місто, але їм нічого не вдалось. Ми всі живі. Це справжнє Великоднє диво. Дякуємо за підтримку, дякую, що ви переживаєте все це разом з нами», – зачитав отець Тарас друге привітання.\n«Хотів би подякувати усім за молитви, за те, що молитесь за нас. За таких людей, як українці не шкода нічого: ні здоров’я, ні життя. Вітаю тебе, мій величний народе, дякую тобі за твою турботу і підтримку Збройним Силам та Силам оборони України. Дякую всім вам, що ви не здаєтесь, що ви є незламними. Мене переповнює гордість за вас, за те, що робите неймовірні речі. Зараз ми, як одна сім’я, всі як один, в цьому є наша сила. Все буде Україна», – йшлось у третьому привітанні.\nНагадаємо, що напередодні Великодня «Будинку воїна» у Львові освятили близько тисячі пасок, які відправили українським захисникам. Чин посвячення провів настоятель Гарнізонного храму імені святих апостолів Петра і Павла, отець Тарас Михальчук.\nPreviousPrevious post:5 дивовижних одкровень третьої таємниці ФатімиNextNext post:Глава УГКЦ у 61-й день війни: «Окупанти риють в Маріуполі нові масові могили»


Засоби індивідуального захисту - Реферати онлайн\nЗавантажити реферат: Засоби індивідуального захисту\nКласифікація засобів індивідуального захисту. У комплексі захисних заходів важливе значення має забезпечення населення засобами індивідуального захисту та практичне навчання правильного користування цими засобами в умовах застосування противником зброї масового знищення.\nЗасоби індивідуального захисту населення призначаються для захисту від попадання всередину організму, на шкірні покриви та одяг радіоактивних, отруйних речовин та бактеріальних засобів. Вони поділяються на засоби захисту органів дихання та засоби захисту шкіри. До перших відносяться фільтруючі та ізолюючі протигази, респіратори, а також протипилові тканинні маски та ватно-марлеві пов’язки; до других – одяг спеціальний ізолюючий захисний, захисний фільтруючий та пристосований одяг населення.\nЗа принципом захисту засоби індивідуального захисту діляться на фільтруючі та ізолюючі. Принцип фільтрації у тому, що повітря, необхідний підтримки життєдіяльності людини, очищається від шкідливих домішок під час проходження через засоби захисту. Засоби індивідуального захисту ізолюючого типу повністю ізолюють організм людини від навколишнього середовища за допомогою матеріалів, непроникних для повітря та шкідливих домішок.\nЗа способом виготовлення кошти індивідуального захисту діляться коштом : виготовлені промисловістю, і найпростіші, виготовлені населенням з підручних матеріалів.\nКошти індивідуального захисту можуть бути табельні, забезпечення якими передбачається табелями (номерами) оснащення залежно від організаційної структури формувань, та нетабельні, призначені для забезпечення формувань на додаток до табельних засобів або в порядку їх заміни.\nОрганізація та порядок забезпечення засобами індивідуального захисту. При оголошенні загрози нападу супротивника все населення має бути забезпечене засобами індивідуального захисту. Особовий склад формувань, робітники та службовці отримують засоби індивідуального захисту на своїх об’єктах. При нестачі на об’єкті протигазів можуть бути замінені респіраторами і протигазами призначеними для промислових цілей. Все основне населення самостійно виготовляє протипилові тканинні маски, ватно — марлеві пов’язки та інші найпростіші засоби захисту органів дихання, а для захисту шкірних покривів готують різні накидки, плащі, гумове взуття, гумові або шкіряні рукавички. Кошти індивідуального захисту слід зберігати на робочих місцях або поблизу них.\nЗасоби захисту органів дихання. Найбільш надійним засобом захисту органів дихання є протигази. Вони призначені для захисту органів дихання, обличчя та очей людини від шкідливих домішок, що у повітрі. За принципом дії всі протигази поділяються на фільтруючі та ізолюючі.\nПротигази, що фільтрують, є основним засобом індивідуального захисту органів дихання. Принцип їх захисної дії заснований на попередньому очищенні (фільтрації) повітря, що вдихається людиною, від різних шкідливих домішок.\nВ даний час у системі цивільної оборони для дорослого населення використовуються фільтруючі протигази ДП-5, ДП-5м та ДП-4у (рис.1). Складові: фільтруюче – поглинаюча коробка 1, лицьова частина 2 (у протигаза ГП-5 – шолом-маска, у протигаза ГП-4у – маска), сумка для протигаза 3, сполучна трубка 4, коробка із незапотіваючими плівками 5. Для дітей – ДП -6, ДП-6м, ПДФ-7, ПДФ-д, ПДФ-ш, а також камера захисна дитяча (КДЗ-4). Слід мати на увазі, що протигази, що фільтрують, від окису вуглецю не захищають, тому для захисту від окису вуглецю використовують додатковий патрон (рис.2), який складається з гопкаліту 1, осушувача 2, зовнішньої горловини для нагвинчування сполучної трубки 3, внутрішньої горловини для приєднання до протигазної коробки 4.\nІзолюючі протигази (ІП-4, ІП-5, ІП-46, ІП-46м) є спеціальними засобами захисту органів дихання, очей, шкіри обличчя від усіх шкідливих домішок, що містяться у повітрі. Їх використовують у тому випадку, коли фільтруючі протигази не забезпечують такий захист, а також в умовах нестачі кисню у повітрі. Необхідне для дихання повітря збагачується в ізолюючих протигазах киснем у регенеративному патроні, спорядженому спеціальною речовиною (перекис та надперекис натрію). Протигаз складається з: лицьової частини, регенеративного патрона, дихального мішка, каркаса та сумки.\nРеспіратори, протипилові тканинні маски та ватно-марлеві пов’язки. У системі цивільної оборони найбільше застосування має респіратор Р-2. Респіратори застосовуються для захисту органів дихання від радіоактивного та ґрунтового пилу та при діях у вторинній хмарі бактеріальних засобів. Респіратор\nР-2 являє собою напівмаску, що фільтрує, забезпечену двома клапанами входу і одним клапаном виходу (із запобіжним екраном), оголов’ям, що складається з еластичних тасьм і носовим затиском.\nЯкщо під час користування респіратором з’явиться багато вологи, рекомендується його на 1 – 2 хвилини зняти, видалити вологу, протерти внутрішню поверхню і знову надіти.\nПротизапильна тканинна маска ПТМ-1 та ватно-марлева пов’язка призначаються для захисту органів дихання людини від радіоактивного пилу та при діях у вторинній хмарі бактеріальних засобів. Від отруйних речовин вони захищають. Виготовляє маски та пов’язки переважно саме населення. Маска складається з двох основних частин – корпусу та кріплення. Корпус виготовлений з 2 – 4 шарів тканини. У ньому вирізані оглядові отвори з вставленими в них шибками. На голові маска кріпиться смужкою тканини, пришитою до бокових країв корпусу. Щільне прилягання маски до голови забезпечується за допомогою гумки у верхньому шві та зав’язок у нижньому шві кріплення, а також за допомогою поперечної гумки, пришитої до верхніх кутів корпусу маски. Повітря очищається всією поверхнею маски в процесі його проходження через тканину на вході. Маску може виготовити кожен робітник чи службовець.\nМаску надягають при загрозі зараження радіоактивним пилом. При виході з зараженого району при першій можливості її дезактивують: чистять (вибивають радіоактивний пил), стирають у гарячій воді з милом і ретельно прополіскують, міняючи воду.\nВатно – марлева пов’язка виготовляється населенням самостійно. Для цього потрібно шматок марлі розміром 100 на 50 см. На марлю накладають шар вати завтовшки 1 – 2 см, довжиною 30 см, шириною 20 см. Марлю з обох боків загинають і накладають на вату. Кінці підрізають уздовж з відривом 30 – 35 див те щоб утворилося дві пари зав’язок. При необхідності пов’язкою закривають рот і ніс; верхні кінці зав’язують на потилиці, а нижні на темряві. У вузькі смужки з обох боків носа закладають грудочки вати. Для захисту очей використовуються протипильні захисні окуляри.\nУсі засоби захисту органів дихання треба постійно утримувати справними та готовими до використання.


Маломобільні дніпряни зможуть отримувати адміністративні послуги вдома – Газета "ЗОРЯ"\n8 месяцев ago Зоря2 Комментарии к записи Маломобільні дніпряни зможуть отримувати адміністративні послуги вдома отключены\nНімецьке товариство міжнародної співпраці (GIZ) передало Дніпру мобільний кейс, який дозволяє надавати адміністративні послуги за межами ЦНАПів. Такі портативні офіси отримали 25 українських міст.\nУ кейсі є ноутбук, сканер, принтер, портативний зчитувач ID-карток та інші необхідні пристрої. Вони допоможуть людям, котрі з якоїсь причини не можуть відвідати ЦНАПи самостійно, одержувати різні послуги на дому. Завдяки вбудованому акумулятору кейс може працювати до 8 годин без підзарядки.\n– Це дуже важливо. Адже людям із обмеженими можливостями також потрібно отримувати певні адміністративні послуги, довідки. Хоча потреба в останніх поступово зменшується, та тим не менш. Тепер у нас буде можливість виїжджати й надавати послуги на дому. Раніше у Дніпрі такого не було, – зазначила виконувачка обов’язків заступника міського голови Дніпра Яніка Мерило.\nЗа її словами, для Дніпра це вже не перший випадок плідної співпраці з GIZ. Німецьке товариство раніше допомогло місту з проведенням навчальних тренінгів та комп’ютерною технікою. Водночас для країн Європи практика мобільних кейсів стала звичною.\n– Такі кейси використовують у Європі, зокрема в Німеччині. Ідея виникла через те, що дедалі більше людей хочуть жити у містах. Тож у сільській місцевості послуги отримати важче, адже там немає сенсу облаштовувати центри з їхнього надання, – розповів представник Німецького товариства міжнародної співпраці (GIZ) Майк Маттес.\nЗагалом між містами Дніпропетровської, Запорізької та Харківської областей розподілили 33 мобільні кейси.


Як переконатися, що лабораторія є технічно компетентною? | Журнал ECOBUSINESS\nУ всьому світі багато країн покладаються на процес, який називається акредитацією лабораторії, як засіб визначення технічної компетентності. Акредитація використовує критерії та процедури, спеціально розроблені для визначення технічної компетентності. Спеціалісти — технічні експерти здійснюють ретельну оцінку всіх факторів у лабораторії, які впливають на отримання даних випробувань або калібрування. Критерії базуються на міжнародних прийнятих стандартах ISO/IEC 17025 або ISO 15189 для медичних лабораторій, які використовуються для оцінки лабораторій у всьому світі. Органи з акредитації використовують цей стандарт спеціально для оцінки факторів, що мають відношення до здатності лабораторії виробляти чіткі, точні дані випробувань та калібрування, включаючи:\nтехнічну компетентність персоналу;\nобґрунтованість та доцільність методів випробувань;\nвідповідність результатів вимірювань та калібрувань національним стандартам;\nпридатність, калібрування та обслуговування випробувального обладнання;\nвідбір проб, обробка та транспортування тестових предметів;\nзабезпечення якості даних випробувань та калібрування.\nАкредитація забезпечує засіб оцінки компетентності лабораторій щодо виконання певних типів випробувань, вимірювань та калібрування. Це також дозволяє лабораторії визначити, чи правильно вона виконує свою роботу, та відповідати стандартам. Виробничі організації також можуть використовувати акредитовані лабораторії, щоб переконатись в правильності випробувань їхніх внутрішніх лабораторій.\nАкредитація передбачає офіційне визнання компетентності лабораторій, що забезпечує готові засоби пошуку для споживачів надійних служб випробувань та калібрування, здатних задовольнити їх потреби.\nЯк ідентифікувати та перевірити, чи акредитована лабораторія?\nАкредитовані лабораторії зазвичай видають звіти про випробування або калібрування, що містять певний тип символу чи підтвердження, які вказують на їх акредитацію. Вам також слід уточнити в лабораторії, для яких конкретних випробувань чи вимірювань вони акредитовані, а також для яких діапазонів або факторів невизначеності. Зазвичай, це зазначено в їх Сфері акредитації, яку лабораторія може надати за запитом.\nБільше за темою – в стаття з журналу «ECOBUSINESS. Екологія підприємства» №8, 2021\nДивитись зміст випуску


Керівник Офісу президента України Андрій Єрмак зазначає, що наявна в країні корупційно-олігархічна система чинить потужний опір діяльності президента в реалізації реформ.\n"Корупційно-олігархічна система, наче багатоголова гідра, і не думає здаватися, тому щодня чинить потужній опір. Вона намагається зруйнувати наші зусилля, дуже часто підігруючи при цьому зовнішнім ворогам нашої країни. Але Володимира Зеленського це не зупинить", - написав Єрмак на своїй сторінці в соцмережі Facebook у другу річницю від дня проведення в Україні другого туру президентських виборів.\nЗа словами керівника Офісу президента, Зеленський "дійсно любить Україну й робить усе для її процвітання, при цьому кожен у команді президента мріє бачити Україну сильною, багатою та комфортною для усіх громадян".\nВін додав, що два роки тому "народ України відчув необхідність у змінах і обрав принципово нового лідера". "Українці обрали чесного і щирого президента, який залишається насамперед людиною. Той день став початком широкомасштабних змін у країні. Історія нової, європейської та процвітаючої України тільки починається", - підсумував Єрмак.\nТеги: #корупція #зеленський #боротьба #єрмак


Пахистахис: догляд у домашніх умовах, розмноження, прикмети і забобони, фото\nАвтор: Елена Н. Опубліковано у Кімнатні рослини Опубліковано: 12 вересня 2018 Останні правки: 21 вересня 2020\nПосадка й догляд за пахистахисом\nКвітка пахистахис – опис\nДогляд за пахистахисом у домашніх умовах\nЯк доглядати за пахистахисом\nПолив і підживлення пахистахиса.\nКімнатний пахистахис – розмноження\nШкідники та хвороби пахистахиса\nХвороби пахистахиса та їх лікування\nШкідники пахистахиса та боротьба з ними\nВиди та сорти пахистахиса\nПахистахис червоний (Pachystachys coccinea)\nПахистахис колосковий (Pachystachys spicata)\nПахистахис – прикмети та забобони\nПахістахіс (лат. Pachystachys) – рід вічнозелених квіткових рослин родини Акантові, в який входить близько 12 видів, що виростають у субтропічних і тропічних районах Америки та Східної Індії.\nУ кімнатному квітникарстві вид пахистахис жовтий відомий ще з XIX століття, але він, як і раніше, не дуже частий гість на наших підвіконнях. У перекладі слово «пахистахис» означає «густий колос» або «товста колючка»: суцвіттям цих рослин є щільний колос. У нас пахистахис називають «золотою свічкою» або «золотою креветкою».\nЦвітіння: з лютого по жовтень.\nТемпература: в період активної вегетації – звичайна для житлового приміщення, в період спокою – в межах 18-16 ºC. Нижній температурний поріг – 10 ºC.\nПолив: у період активного росту – регулярний і рясний, у період спокою – помірний до мізерного.\nВологість повітря: підвищена. Рекомендується утримання рослини на піддоні з мокрою галькою.\nПідживлення: з весни до осені – 2 рази на місяць комплексним мінеральним добривом для квітучих рослин у рідкому вигляді. Узимку досить уносити підживлення один раз на півтора місяці.\nПересадка: в кінці зими: молоді рослини – щорічно, дорослі – один раз на 3 роки.\nОбрізування: регулярне, в кінці сезону вегетації.\nРозмноження: живцями, рідше – насінням.\nХвороби: коренева гниль, а також відмова від цвітіння і втрата привабливості в результаті неправильного догляду або порушення умов утримання.\nШкідники: павутинний кліщ, борошнисті червці, щитівки, трипси та білокрилки.\nДетально про вирощування пахистахиса читайте нижче\nПахистахис жовтий – вічнозелений напівчагарник заввишки від 90 до 20 см із темно-зеленим овальним, злегка зморщеним і загостреним на кінцях листям завдовжки до 10 см. Білі трубчасті двогубі квітки пахистахиса завдовжки до 5 см із жовтим приквітковим листям зібрані в колосовидні суцвіття завдовжки до 10 см. Увесь час, поки триває цвітіння, приквітки зберігають свіжий вигляд і привабливість.\nКімнатна квітка пахистахис – рослина тепло- і світлолюбна, їй для нормального росту та розвитку потрібне яскраве розсіяне світло, тому найкраще місце для квітки в квартирі – північно-східні вікна. На південних підвіконнях слід затінювати пахистахис від прямих променів бодай у полуденний час, коли сонце особливо пекуче.\nУ природних умовах зростання нижній температурний поріг для пахистахиса 10 ˚C, але довге перебування в такій температурі призводить до втрати листя, тому в домашніх умовах період спокою має перебігати при температурі не нижче 16 ˚C. Улітку ж рослина пахистахис нормально зносить природну для наших широт температуру. Канікули на свіжому повітрі – на терасі, в саду або на балконі – підуть рослині на користь, але тільки в тому разі, якщо ви організуєте їй захист від опадів, вітру та протягів.\nОпис догляду за вандою\nПолив пахистахиса в період вегетації знадобиться регулярний і рясний (залежно від температури повітря 1 раз на 3-7 днів), а в період спокою – помірний до мізерного, якщо пахистахис проводить зиму в умовах низької температури повітря. Якщо ж у вас немає можливості помістити рослину на зиму в прохолодне приміщення, то поливайте її, як зазвичай. Про те, що пора полити рослину, вам підкаже листя пахистахиса, яке від спраги опускається і повисає. Однак краще не чекати таких натяків, а поливати ґрунт у горщику, щойно висохне його верхній шар. Воду для зволоження субстрату використовують талу, пропущену через фільтр або відстояну впродовж доби. Температура води для поливу має бути на 1-2 градуси тепліша, ніж у кімнаті.\nПоради з вирощування афеляндри на підвіконні\nДогляд за пахистахисом у домашніх умовах передбачає внесення добрив. Підживлюють пахистахис у період активного росту 2 рази на місяць комплексним мінеральним добривом, яке вносять у вигляді розчину в заздалегідь зволожений субстрат. Можна удобрювати пахистахис і органікою, наприклад, розчином коров'яку або курячого посліду, який продається в спеціалізованих магазинах у готовому до вживання вигляді. Якщо взимку пахистахис не відпочиває, підживлюйте його мінеральним комплексом один раз на 1-1,5 місяця.\nНа фото: Вирощування пахистахиса в домашніх умовах\nМолоді пахистахиси пересаджують щорічно навесні, поки не почалося цвітіння. Дорослим рослинам змінюють горщик не частіше одного разу на три роки. Для пахистахиса потрібна земляна суміш із рівних частин торфу, листової землі, перегною, дернової землі та ріні. Ґрунт за два тижні до пересадки потрібно знезаразити, прогрівши в духовці або проливши міцним розчином перманганату калію. На дно нового горщика потрібно спочатку вкласти шар дренажного матеріалу, а квітку перед пересадкою слід обрізати. Підготовлений до пересадки пахистахис перевалюють зі старого горщика в новий, після чого заповнюють порожнини ґрунтовою сумішшю, ущільнюють субстрат і поливають його. Кілька днів після пересадки рослину потрібно захищати від сонця.\nЯк виростити на підвіконні кроссандру\nСтрижуть квітку регулярно, інакше через оголення пагонів у нижній частині вона стане непривабливою. Коли і як обрізати пахистахис? Пагони рослини в кінці періоду спокою зрізають, залишаючи від них лише 10-15 см. Обрізування можна використовувати в якості живців для розмноження.\nЦвіте пахистахис із лютого по жовтень. Можна, звичайно, змусити його цвісти й узимку, але для цього знадобиться додаткове освітлення. Цікаве колосся пахистахиса нагадує суцвіття афеляндри, що і не дивно, тільки у пахистахиса воно сильніше витягнуте. Приваблюють у суцвітті жовті приквітки, що не в’януть кілька тижнів. А самі квітки – губчасті, світлі, майже білі – опадають дуже швидко, через 3-4 доби.\nПроблеми з цвітінням можуть виникнути тільки в тому разі, якщо рослині бракує світла. Старі, витягнуті й облисілі в нижній частині пагонів пахистахиси утворюють малу кількість суцвіть, а формуються квітки лише на молодих пагонах, тому, якщо хочете отримати більше суцвіть, змушуйте рослину галузитися. Починається цвітіння пахистахиса в ранньому віці: в деяких випадках живці зацвітали вже через кілька місяців після вкорінення. Від зів'ялих суцвіть пахистахиса відгалужуються нові, тому цвітіння може тривати досить довго. І все ж відцвілі колоски в профілактичних і гігієнічних цілях бажано видаляти.\nНайчастіше для розмноження пахистахиса використовують вегетативний спосіб – живцювання. Як ми вже писали, як живці можна використовувати обрізані під час весняної стрижки пагони. Як розмножити пахистахис? Вам знадобляться верхівкові живці з двома міжвузлями та двома парами листя. Для вкорінення, яке найуспішніше проходить при температурі 22 ˚C, живці поміщають зрізом у посудину з водою. У процесі відростання коренів із живців може впасти листя, і щоб цього не сталося, листові пластини слід укоротити наполовину. Однак якщо і в цьому разі листя опаде, не впадайте у відчай: після висадки в ґрунт на верхівці живця з’явиться нове листя.\nНа фото: Цвітіння пахистахиса\nУкореняють живці також у пухкому субстраті з рівних частин листової землі, перегною, торфу, дернової землі та перліту. Ґрунтовою сумішшю наповнюють обрізану зверху пластикову пляшку, а зріз висаджуваного живця перед посадкою в пляшку з субстратом обробляють Корневіном. Для створення парникового ефекту верх пляшки з живцем накривають плівкою, яку час від часу знімають, щоб живець міг дихати. А можна надіти на нижню частину пляшки, в яку висаджено живець, її верхню частину й закріпити її скотчем, а для провітрювання просто відкручувати та знімати кришку. Тримають живці під яскравим розсіяним світлом. Проблем з окоріненням пахистахиса зазвичай не виникає: коріння відростає навіть у живців, які втратили листя. Коли живці набудуть кореневу систему, висадіть їх у кількості 3-4 штук у невисокий і широкий горщик: у вигляді кущика пахистахис виглядає набагато привабливіше. І не забувайте час від часу прищипувати верхівки стебел.\nПри вирощуванні пахистахиса у важкому ґрунті рясний і частий полив може привести до застою води в коренях і ураження рослини кореневою гниллю. Огляньте кореневу систему пахистахиса, і, якщо вона не зовсім згнила, видаліть уражені ділянки, потримайте коріння в розчині фунгіциду та висадіть рослину в свіжий, більш відповідний за складом субстрат. Однак урятувати рослину від цього грибкового захворювання можна не завжди, навіть якщо ви скоротите полив і попервах для зволоження субстрату використовуватимете розчин фунгіцидного препарату. Щоб не розвивалася коренева гниль, стежте за станом субстрату в горщику: він має бути пухким і легким. І обов'язково зливайте воду, що витекла в піддон після поливання. Якщо ви тримаєте горщик із пахистахисом на піддоні з мокрою галькою, встановіть його таким чином, щоб зливні отвори горщика не були занурені в воду. Вода має насичувати субстрат вологою, а не застоюватися в ньому.\nНа фото: Як виростити пахистахис\nУсі інші неприємності виникають у пахистахиса від неправильного догляду або в результаті недотримання я умов його вирощування. Наприклад, якщо у квітки опало листя, це свідчення того, що ви її недостатньо поливали або тримали на протязі. Скручене листя і сухі кінчики – ознака надто низької вологості повітря в приміщенні. Сильно витягнуті стебла, відсутність цвітіння і дрібне листя говорять про те, що пахистахис потерпає від нестачі світла. Повільний розвиток і затримка в зростанні означають, що пора змінити в горщику субстрат, а пагони, що оголилися в нижній частині, натякають, що пахистахису потрібне омолодження – коротке обрізування.\nНайчастіше вражають кімнатний пахистахис борошнисті червці, щитівки та павутинні кліщі. Усі вони харчуються клітинним соком рослини. Якщо ви помітили в пазухах листків білі ватоподібні грудки або дрібні жовті цятки на листових пластинах, негайно вживайте заходів. Щитівок і червців потрібно зняти з рослини ватною паличкою, змоченою в спирті. Кліщів виявити не так легко через їхні дрібні розміри, але ознаками їхньої присутності, крім точкових прокусів на листках, є тонке павутиння. Вимийте пахистахис під душем, захистивши субстрат від потрапляння в нього мильної води, потім дайте рослині висохнути та проведіть обробку по листю Актелліком або Фітовермом. Обприскувати пахистахис краще на відкритому повітрі.\nЗрідка пахистахис окупують білокрилки та трипси, які теж харчуються клітинним соком. Заходи боротьби з цими шкідниками ті ж, що з кліщами, щитівками та червцями.\nОпис найбільш часто вирощуваного в домашніх умовах пахистахиса жовтого (Pachystachys lutea) ми наводили на початку статті, але іноді в кімнатній і оранжерейній культурі можна зустріти ще два види:\n– переважно оранжерейна рослина, оскільки в висоту цей вид сягає 2 м. Його яскраво-зелені, іноді вкриті бордовими розводами листя завдовжки до 40 см розташовані на коротких черешках. Приквітки теж зелені, а витягнуті перші трубчасті червоні квітки схожі на пір'я, якими колись прикрашали капелюхи. Через квіток цей вид називають «гвардієць кардинала»;\nНа фото: Пахистахис червоний (Pachystachys coccinea)\n– вид, який вирощується переважно в ботанічних садах і є рідкісним представником роду в домашніх колекціях. У нього темно-зелене листя до 25 см у довжину та яскраво-червоні квітки, зібрані на шишкоподібних приквітках. Деякі фахівці вважають пахистахис колосковий не самостійним видом, а різновидом пахистахиса червоного, проте досі ясності в цьому питанні немає.\nНа фото: Пахистахис колосковий (Pachystachys spicata)\nПахистахису приписують магічні властивості: він, мовляв, наповнює будинок життєвою силою, благотворно впливає на нервову систему людини, тобто заспокійливо діє на гіперактивних людей і в той же час активізує пасивних домочадців. Жовте забарвлення приквіткових листків пахистахиса позитивно впливає на взаємини подружжя, сприяючи згладжуванню конфліктів і виробленню компромісних рішень.\nІз пахистахисом пов'язані й деякі прикмети. Наприклад, якщо при нормальному догляді у рослини раптом стали опадати суцвіття і сохнути листя, це передвіщає неприємності з родичами або у родичів. А ось несподівано яскраве забарвлення приквіткового листя – ознака, що наближається приємна подія. Піднесений у подарунок пахистахис – побажання щастя в особистому житті, яке, як стверджують, завжди збувається.\nРозділи: Кімнатні рослини Рослини на П


Коза, домашня коза, конституція кози, вим'я, ноги, волосся, шкіра, борода, масть кози, неприємний запах, молоко, козли, кастровані козенята, забобони, міфи, положення, стан зубів, зубна формула, запеци, стирання зубів, рогата худоба , народження козенят,\nВим'я кози за формою буває надзвичайно різноманітно, але звичайно воно видається розтягнутим в довжину з сильно розбіжними кінцями його двох половин. Козяче вим'я має два непокритих волоссям довгих сильно розвинених соска і два нерозвинених. Зустрічаються іноді і чотири розвинених соска, але це не ознака особливої породи, у козлів нерозвинені молочні залози починаю функціонувати при постійному їх подразненні в області яєчника, де розміщені нервові волокна, що обслуговують молочні залози-особливо добре вони функціонують після кастрації.\nНоги у кози міцні, порівняно сухі і досить короткі. Поставлені вони бувають прямовисно і закінчуються роздвоєними копитами, роговий шар яких при тривалому утриманні кіз в хлівах потворно відростає, якщо його не обрізають і не розчищають. Ноги зближені в скакальних суглобів (іксообразная постановка) або зігнуті в передньому коліні (козинець) повинні вважатися хибними. Стегна бажано мати м'ясисті, хоча у простих кіз цього не спостерігається, і у більшості молочних порід вони недостатньо м'ясисті.\nВолосся, що покриває шкіру у кози, рівномірно короткий, хоча довжина його буває дуже різна. У молочних порід предпочитается короткий волосся, у вовнових довгі м'які покривні волосся приховують під собою тонкий пух. Верхня губа і перенісся покриті жорстким волоссям. На нижній щелепі спадаючі довге волосся утворюють бороду, особливо розвинену у козла- в порівняно рідкісних випадках вона відсутня у кози, хоча все ж зустрічаються як кози, гак і козли абсолютно безбороді. Волосся від кіз білих і взагалі світлих мастей тонше.\nМасть має різне забарвлення, властиву тій чи іншій породі. Найчастіше у кіз розрізняють наступні масті: біла, сіра, чорна, коричнева, світло-сіра, темно-сіра, світло-коричнева, темно-коричнева, строката.\nКози, як і козли, нерідко відрізняються неприємним запахом, але це не є їх неодмінна властивість. Сильнопахучих кіз треба вибраковувати із стада, так як вони дають потомство з пахне молоком. Спостереженнями встановлено, що запах голови у кози обумовлює запах її молока.\nПомічено, що темно-вовняного козли пахнуть сильніше інших і запах цей передасться молоку і м'ясу. Найбільш різко запах цей помічається у вареному м'ясі.\nВстановленим є факт, що своєчасно кастровані козенята (в підсосному віці) згодом не виявляють запаху, хоча б навіть походили від козла, що володіє цією властивістю в особливо сильному ступені.\nВідомий забобон, завдяки якому багато господарів тримають козла в хліві у великої рогатої худоби або в стайні у коней, неосвічене вважаючи, що специфічний запах його убезпечує від заразних хвороб, причому в різних місцевостях цього запаху приписується різний вплив.\nЗа положенням і станом зубів у кози можна судити про її вік з такою ж приблизно точністю, як це ми робимо в інших тварин.\nКоза має 32 зуба, з яких різців 8 (2 зацепа, 2 внутрішніх середніх, 2 зовнішніх середніх і 2 окрайкам), розміщених на нижній щелепі, а інші 24 зуба корінні, які діляться на премоляри і моляри. Різці та 12 премолярів спочатку з'являються молочними, а потім з віком замінюються поступово на постійні.\nЗубна формула кози може бути виражена таким чином: на нижній щелепі 8 резцов- на верхній щелепі у кіз, як, втім, і у всіх жуйних, різці відсутні. Іклів у кіз немає. На нижній і верхній щелепі є по 6 премолярів і 6 молярів - 24 зуба.\nКоронки зацепов мають вигляд долота з верхнім гострим в півколо зігнутим (або у вигляді трикутника) краєм, особливо в молочних зубів. З внутрішньої сторони різців помічається прилегла під кутом до зуба як би піднімає його поверхню. У щойно прорізався різця з внутрішньої сторони можна помітити косу поверхню для пережовування. У різців відсутня так звана шийка. Гострі краї всіх восьми різців утворюють півколо. Кожен різець має круглий, донизу звужується корінь, який міцно сидить в щелепи. Молочні різці менше і вже, ніж замінять їх постійні. Молочні різці мають 10 мм довжини і не більше 4 мм ширини постійні зуби молодий кози у віці 15 місяців мають 15 мм довжини і 9 мм ширини. З шести корінних зубів з кожного боку на верхній і нижній щелепі перші три зуба в кожному ряду називаються премолярами, а три останніх - молярами, у новонародженого козеняти аж до 14-денного віку премолярной зуби є молочними, отже, попередніми, які у відомому віці випадають і замінюються новими - постійними.\nСтирання зубів, обумовлює певною мірою властивістю корму, у кіз буває не однаково.\nКози, як вівці і велика рогата худоба, щодо визначення віку по зубах діляться на дві групи - на звичайних і культурних. Відмінними моментами при визначенні віки кози по зубах, до якої б групі вона не належала, є- 1) прорізування і послідовне стирання молочних резцов- 2) заміна молочних різців постояннимі- 3) стирання постійних резцов- 4) заміна молочних премолярів постійними, і, нарешті, 5) прорізування задніх молярів. При народженні у козенят здебільшого не буває прорізуються різців, але їх все ж можна обмацати під яснами, Через 5 - 7 днів прорізуються зачепи, хоча іноді козеня народжується з добре прорізалися зачепами і внутрішніми середніми резцамі- між 8 і 14 днями з'являються внутрішні (іноді і зовнішні) середні різці.\nКарієс у собак, запалення пульпіти, періодонтит, лікування


Мешканці села Пологи-Яненки відзначили День села - Переяслав-Хмельницька Райдержадміністрація - Офіційний сайт\nГоловна Новини 2018 Мешканці села Пологи-Яненки відзначили День села\nМешканці села Пологи-Яненки відзначили День села\nЩорічно за традицією, в другу суботу липня, мешканці села Пологи-Яненки відзначають День села. Саме в цей день з’їжджаються до свого рідного куточка люди, які тут народилися, виросли, де відчули справжню материнську ласку та турботу, цінні поради батька. В цей день село, як завжди, радо зустрічає гостей.\nСвято розпочалось в сільському Будинку культури із урочистої програми, де під звуки козацького маршу були внесені коровай, прапор України та села.\nІз теплими словами до своїх односельців звернулася сільський голова Валентина Кушнір. Вітаючи односельчан зі святом, Валентина Василівна подякувала тим людям, які небайдужі до проблем громади та беруть активну участь у житті села, зокрема, тим, хто допомагав під час підготовки до святкування та спонсорам свята: ФГ «Колосок», компанії «Ерідон» ,куди входить ПП «Соєва сфера», ТОВ СП «Нібулон», ТОВ Переяслав-Хм. «Молпродукт», приватному підприємцю Лелюшку В.А, вихідцям села\nДарді О.І. та Мацкевичу В.В.\nУ цей день на свято до своїх земляків завітав заступник голови районної ради Іван Бугаєнко. Іван Сергійович привітав усіх присутніх та вручив подяки від голови райдержадміністрації та голови районної ради сільському голові та активісту села Андрію Іщенку.\nДо привітань долучилися голова ФГ «Колосок» Олександр Кузьменко, який подарував громаді бензокосу, а сітку з футбольними м’ячами для сільської футбольної команди передав представник компанії «Ерідон» Олексій Шоломок.\nНе з пустими руками приїхали підтримати й привітати свою колегу сільські голови Олександр Палагута, Петро Ємець, Василь Вовчанівський, Тамара Шаповал, Віктор Кужільний, Тетяна Постолюк.\nВсі вони побажали селу розквіту, міцного здоров’я та добробуту громаді, наголосивши, що такі свята дають людям надію на краще життя і спонукають вірити в себе і у свої можливості.\nГолова ж Вовчківської громади Тетяна Постолюк, на додачу до подарунку, привезла творчий колектив «Червона калина» (художній керівник Валентин Гордієнко), який своїм виступом подарував неймовірну насолоду всім присутнім на святі. Колориту та настрою концерту додали танцювальні номери колективу «Реверанс» Будинку культури с.Велика Каратуль (керівник Владислава Девко), вокальні номери у виконанні аматорів села Юрія Зражевського, Любові Джуми, Ліани Шинкаренко та гумор у виконанні Любові Рубан.\nВ цей день сільський голова привітала подарунками довгожителів села Шенька Олександра Михайловича, Сніжко Марію Федотівну, Мацкевич Ольгу Кузьмівну, Ємець Ганну Гуріївну.\nТакож вітання приймали «золоті» ювіляри - сімейна пара Коваля Миколи Михайловича і Ольги Іванівни та молоді пари, які в цьому році стали на весільний рушник: Глоба Роман та Аліна,Левченко Віталій і Людмила, Мартинюк Віталій та Ірина, Радчук Вадим і Вікторія, Савицький Олексій та Юлія, Михайловський Юрій та Євгенія.\nНе залишились без подарунків новонароджені козачата: Шаповалов Максим, Скляренко Данило, Олефіренко Адам, Михайловський Владислав.\nЗ виходом на заслужений відпочинок Валентина Кушнір привітала жителів села Глобу Миколу Ларіоновича, Коржика Олександра Миколайовича.\nОсоблива подяка жительці села Валентині Василенко за надзвичайно майстерно виконані вишиті ручні роботи з бісеру, які були представлені в фойє сільського Будинку культури та батут, який вона люб’язно надала для розваг малечі.\nВідразу ж, після закінчення концертної програми всіх присутніх запросили до святкового столу скуштувати смачних страв української кухні.\nДля дітей була організована ігрова програма з цікавими призами. Багатьом відпочивальникам сподобалося «фоткатися» на згадку в Етно-куточку. На святі також працювала виїзна торгівля.\nСвяткування Дня села продовжилось запальною дискотекою, яку в живу до третьої ранку виспівали й провели Юрій та Микола Зражевські.\nТо ж, сподіваємось,що наступне свято села пройде в такій же дружній та радісній атмосфері, як і цього річ, а бажаючих допомагати організовувати та проводити такі свята з’явиться ще більше.


» ПРАВОВА ДОПОМОГА » Зупинимо булінг разом!!!\nЩо таке булінг? Булінг — це агресивна і вкрай неприємна свідома поведінка однієї дитини або групи дітей стосовно іншої дитини, що супроводжується регулярним фізичним і психологічним тиском та є гострою проблемою сучасності. Слід звернути увагу на види булінгу:\nЗа отриманням безоплатної правової допомоги громадяни можуть звертатися до Підгаєцького бюро правової допомоги Тернопільського місцевого центру з надання БВПД, який знаходиться за адресою:\n— м. Підгайці, вул. Шевченка, 2а, телефон 035422-14-62, 0986201046;


назад Отримувачі далі\nЩоб переглянути і змінити параметри особистих відомостей, пов’язаних з певним отримувачем, позначте отримувача у списку і перейдіть на вкладку «Адреса». Окрім даних щодо адреси, ви можете зберегти дані щодо номера телефону, адреси електронної пошти та нотатки щодо певного запису отримувача. Змініть дані у відповідних полях, а потім натисніть кнопку «Оновити».\nУ KMyMoney передбачено можливість автоматичного призначення належної назви отримувача до імпортованих операцій. Подібне призначення може бути дуже зручним, якщо ви імпортуєте операції за даними з вашого банку, коли назва отримувача містить додаткові складні символи або, що гірше, назви отримувача змінюються. Можливість встановлення відповідності операцій до певного запису отримувача допомагає у підтриманні належного порядку у списку отримувачів в обліковій книзі та звітах.\nНаприклад, припустімо, що ваша місячна сплата за іпотечним кредитом одного місяця надходить з вашого банку з назвою «ТУДИБАНК ВИШНЕВА ДОЛИНА, К 111506», а наступного місяця — з «ТУДИБАНК ВИШНЕВА ДОЛИНА, К 121606». Було б добре, якби обидві операції було призначено до отримувача «ТУДИБАНК». Можливість встановлення відповідності операцій до ваших послуг!\nЗа допомогою вкладки відповідності ви можете вказати параметри встановлення відповідності операцій. Ви можете вибрати один чотирьох варіантів за допомогою спадного списку Спосіб порівняння.\nБез відповідності. Цей пункт вимикає відповідну можливість для вказаного отримувача. Цей варіант є типовим для всіх отримувачів.\nВідповідність за назвою отримувача (часткова). Вибір цього варіанта вмикає встановлення відповідності запису отримувача за частиною назви отримувача.\nВідповідність за назвою отримувача (точна). Вибір цього варіанта вмикає можливість визначення запису на основі точної відповідності отримувача. Цим варіантом встановлення відповідності варто користуватися, якщо вам потрібні дані декількох отримувачів, які мають однакову назву бізнесу, але які розташовано у різних місцях.\nПорівнювати за назвою з нижчого списку. Вибір цього варіанта вмикає встановлення відповідності за декількома різними і необов'язковими назвами для отримувача. Цим варіантом варто користуватися, якщо у вас є запис отримувача, який має різні назви бізнесу, але ви хочете, щоб усі імпортовані записи операцій, які буде ідентифіковано як відповідні, було пов'язано із одним записом отримувача у KMyMoney.\nДля будь-якого з цих варіантів ви можете наказати програмі ігнорувати регістр символів у записі отримувача за допомогою позначення пунктуІгнорувати регістр або зняття з нього позначки.\nВстановлені вами критерії порівняння буде використано кожного разу, коли ви імпортуєте операції за допомогою інструменту імпортування QIF або користуєтеся для імпортування додатком, зокрема OFX або AqBanking. Якщо у полі отримувача імпортованої операції буде знайдено відповідник одного з ваших ключів порівняння отримувачів, операцію буде пов’язано з відповідним отримувачем з вашого списку. Отже, ключ порівняння «ТудиБанк» відповідатиме запису «ТУДИБАНК ВИШНЕВА ДОЛИНА, К» або навіть «СЮДИТУДИБАНК&КРЕДИТ». Звідси можна зробити висновок, що ключі порівняння слід обирати обережно.\nЯкщо запис отримувача операції відповідає декільком ключам порівняння, KMyMoney довільним чином обере одного з відповідних отримувачів.\nОтримувачі Отримувачі Перегляд журналу операцій