Показване на резултати за тагове 'смокиня'. - Без мотика\nПоказване на резултати за тагове 'смокиня'.\nпубликация в дневник публикува Kalam Mekhar в Сортове смокини\nСиноними : Dalmatie Green, Blanche Navello, Dalmatian*, Du Japon, Fico Pionoto, Ragusa, Ragusaine, Staten Island Bomb, White Greek, White Navello, San Pietro, Vasilika Aspra Sika**, Mantzanosyka Aspra, Stella (САЩ). * Неточно име, което се ползва и за сорт Brunswick (Брънсуик). ** В Гърция, има вероятност с това име да бъде наречен и друг сорт. По отношение на имената, там, всичко е относително. Най- ползваното име след Dalmatie e San Pietro (Свети Петър). Произходът на сорта не е изяснен. Предполага се, че произлиза от остров Лесина (Хвар) в Адриатическо море на територията на днешна Хърватия. Не е ясно, дали това е вярно, защото сортът е разпространен в много държави. Дърветата имат предимно слаб, рядко до среден темп на растеж. Не се разклоняват силно и формират рехава корона. Кората на младите клони е кафява. При възрастните дървета, кората на стъблото и старите клони е сива. Пъпките са зелени, но могат да покафенеят и дори да почервенеят при застудяване, подобно на сортовете с типично тъмен цвят на плодовете. От това, което съм наблюдавал до момента и от информация, получена от други собственици, съм установил, в рамките на сорта има две разновидности. Не е ясно, дали са мутации на един сорт или са два близки сорта, но, е прието, че и двете са сорт Далматинска. Едната разновидност, широко разпространена в България е с тясно нарязани листа. При другата разновидност, тясно нарязани са листата само на много младите дървета и издънките. Дори и тогава са с по- широки дялове от тази на гореописаната разновидност. При развитите дървета, листата са с доста широки дялове със заострени върхове. Листата на класическата (по- разпространената) разновидност са с пет или седем дяла, дълбоко нарязани. Приликата с тези на сорт Брънсуик е много голяма. Пускам и снимки на листата от вторият щам. Дървото е донесено от Италия. Има данни, че в миналото е било разпространено в доста държави, включително в България. Това са снимки и на вкоренени през текущата година растения от двете разновидности, за сравнение. Сорт Далматинска e Common тип (самоплодна). Не изисква опрашване, за да даде основна реколта. Според броят на реколтите е тип Bifere. Дава Бреба и основна реколта. Реколтата Бреба е в задоволително количество. Плодовете узряват около средата на Юли. Те са много едри (средното им тегло по стандарт е 114 грама, но, често достигат до около 200 грама) с леко издължена, капковидна форма (понякога я определят, като крушовидна) и дискретно, но, ясно видимо оребряване. Имат малка шийка и много къса дръжка. Кожата на плода е със средна дебелина и варира от зелена до жълто - зелена, според местоположението на дървото и условията при които се отглежда. Месото е бяло на цвят, понякога с лилаво или червеникаво оцветяване. Пулпът е предимно червен на цвят с различна наситеност. В центъра на плода, често има кухина, която, обикновено е изолирана от окото и плодът има сравнително добра устойчивост на влага. Когато са узрели добре, имат висока захарност и лек плодов аромат. Плодовете от основната реколта, узряват за около 80-90 дни от формирането до узряването - около 20-25 Август при топло лято и нормален старт на вегетацията. Закъснението е незначително, спрямо най- ранните едри сортове, като Брънсуик, като трябва да се има предвид, че и плодовете са с по- голям среден размер. Плодовете от основната реколта са с класическа капковидна форма. На едно и също дърво може да има плодове с по- издължена и по- закръглена форма. Подобно на плодовете от Бреба реколтата, те също имат малка шийка и къса дръжка. Средното им тегло по стандарт е 79 грама, като, отделни плодове, могат да достигнат и дори да надхвърлят 100 грама. Кожата на плода е зелена или жълто- зелена на цвят, според местоположението на растението и климатичните условия. Тънка е и при пълно узряване се получават пукнатини по нея. Месото е бяло, понякога с лилави или червеникави оттенъци. Пулпът е червен, по- тъмен и с по- фина структура от този на Бреба реколтата. В центъра на плода, често има кухина. Окото е малко, леко отворено. Пулпът е сочен, захарното съдържание е високо и сокът лепне по пръстите. Ароматът варира според местоположението и възрастта на дървото. Най- често е леко плодов с оттенък на ванилия. При щамът с по- широките дялове на листата, плодовете имат много добре изразен аромат на пъпеш. Дърветата от сорт Далматинска са много силно зависими от количеството светлина, което получават. Засенчени растения дават много малко плодове с посредствен вкус. За постигане на добри вкусови качества, плодовете трябва да узреят добре. В противен случай, имат горчив привкус и не са приятни за консумация. Плодовете имат приемлива устойчивост на влага. При повишена влажност се напукват в областта на окото, но, вероятно заради високата захарност се развалят трудно и могат да се консумират, ако се оберат своевременно. За разлика от Брънсиук, вкисването без физическо увреждане (разкъсване) на плода е рядкост. Този сорт има добра устойчивост на студ. Прието е, че възрастните растения издържа до около -17 градуса по Целзий без съществени поражения. Спорно е, доколко сортът е устойчив на суша. При старите дървета, плододаването приключва бързо, но, може да се събере задоволителна реколта. Младите дървета, спират напълно развитието си, а, плодовете им изпадат в хибернация или окапват. Поради бавният си растеж и едрите плодове, изискващи по- дълъг период на зреене, дърветата не могат да дадат значима реколта след силно подрязване и изобщо реколта след измръзване до земята. Документирани са случаи на засягане от мозаечен вирус, но, няма данни, вирусът да е оказвал влияние върху плододаването. Уязвимостта на FMV не е сортова характеристика и наличието на симптоми на мозаечен вирус (жълти петна и деформации по листата) при този сорт е индикатор за влошени условия на живот на растението. В заключение : Сорт Далматинска е широко разпространен и с доказали се от векове качества. Това е и сортът с най- едри плодове, които може да си позволи да отглежда човек, които живее в район без наличие на Бластофага. За да дадат обилна и качествена реколта, дърветата трябва да бъдат засадени при подходящи условия с много светлина (поне 8 часа пряко слънчево греене), достатъчно влага и минерали. Това не е просто каприз, а необходимост, за да се формират и узреят качествени плодове с такъв размер. За препоръчване е да се засаждат дървета, отгледани от резник, отрязан от плодна клонка, защото, при този сорт, разликата между влизането в плододаване на такива растения и тези, засадени от коренова издънка е много голяма (до три години). Клип от сайта на Baud :\nСинономи : Dottato, Dottato Abruzze, Adottato, Binello, Dattero , Datteresi, Dottato Bianco, Grascello, Trifero, Medot, Napoletani, Ottato, Uttato, Vottato, White Kadota, Clarkadota, Endrich, White Endrich, White Pacific, Ficus carica binella Risso. Има много стари и отдавна известни сортове смокини, но, този е документиран, че е такъв. Описан е в Естествена история на Плиний Стари през 77г. от н.е, където авторът възхвалява качествата му. Още тогава е отглеждан промишлено за сушене. Не се знае точната дата на внасянето му в САЩ, но за първи път е описан през 1870г. През 1898 за пръв път е обозначен, като Kadota от Стивън Тафт и оттогава започва да се налага това име на територията на САЩ. Понякога, този сорт се предлага, като Goutte d'Or (Златна капка), но, това е сравнително рядко. Обикновено, под името Goutte d'Or (Dorée) се продава сортът Брънсуик. Разликата в листата на двата сорта е много голяма и растенията лесно се различават още в ранна възраст. Спорен е статусът на сорта, наречен с името Peter's Honey. До момента, не е изяснено, какво точно един търговец трябва да продава под това име. Предполага се, че първоначално, Peter Dana от Портланд е нарекъл така дърво от сорт Бяла Марсилия (Lattarula). Впоследствие, търговците са започнали да продават под това име, леснодостъпната Кадота (Dottato), която поради промишленото си отглеждане в САЩ, предлага почти неограничено количество материал за размножаване. Възможно е да се попадне и на съвсем различни сортове от гореописаните, които също се продават под това име. В обобщение на гореизложеното - смокиня, продавана под името Peter's Honey, може да бъде Kadota, но може и да е друг сорт. Подобна е съдбата на сорт Трояно (Troiano, Trojano). Този сорт е от адриатически тип (със зелена кожа и червен пулп) и е доказано различен от Kadota (Dottato). Въпреки това, шансът да закупите истинска Trojano e нищожен. Ако погледнете в този генетичен анализ (връзка) ще видите, че дори не са имали образец за генетично изследване и под това име е предоставена Dottato. В миналото, на територията на САЩ са били засадени две дървета с изследователска цел, чиято съдба не е известна, след отхвърлянето на сорта, като подходящ за консервната промишленост. В момента, под името Trojano, основно се продава сорт Kadota (Dotatto), поради описаните по- горе причини. Дърветата са със силен растеж. Короната е рехава, клоните са предимно прави и почти не се разклоняват на текущ растеж, ако не са прерязани или върховете не се пензират. Имат много добър баланс между здравина и еластичност. Гъвкави са, но не полягат. Пъпките са зелени на цвят. Кората на стъблото и клоните на младите растения, както и тази на текущия прираст е светло кафява с жълтеникав оттенък. След четвъртата година, кората на стъблото и дебелите клони започва да посивява. Листата са големи, много дебели/плътни (два пъти спрямо повечето от останалите сортове). Под листата има много здрава армировка с характерна шарка, което е много сигурен индикатор да се разпознае дърво от този сорт. Броят на дяловете варира според количеството влага в почвата - монолитни (без дялове), триделни и петделни. При нормални условия са предимно триделни, плитко нарязани. Kadota е класическа смокиня "меден" тип и дори може да се приеме за еталон с който са сравняват останалите сортове с този профил. Сортът е партенокарпен (самоплоден) и не изисква опрашване от Бластофага. При опрашване, характеристиките на плода силно се променят. По критерии "брой реколти", Kadota е тип Bifère. Дава реколта от Бреба, последвана от основна реколта. Плодовете от Бреба реколтата са жълто-зелени на цвят и с капковидна форма. Дръжката е здрава, средно дълга. Узряват от средата на Юни до средата на Юли в зависимост от местоположението. При узряване, плодът се разтяга и формира добре оформена шийка. Средното тегло на плода е около 52 грама според Кондит, но достигат до 90 грама. Пулпът е с кехлибарен на цвят. Месото е бяло, понякога с лилав оттенък. Окото на плода е отворено, но блокирано във вътрешността. Имат висока захарност. Семената са малко и много дребни. Плодовете от основната реколта узряват около 15 Август*, ако няма късни студове и забавяне на вегетацията, както и при нормални нива на влажност. * Сортът е склонен към прераждане и прекалено рано влизане в плододаване, което силно забавя узряването на плодовете при младите дървета. Потенциалът на сорта може да се развие само след постигане на адекватна коренова система, която да поддържа огромният брой плодове. Растенията от този сорт понасят високи температури и засушаване, но това не важи за плодовете. При засушаване, плодовете стават дребни и с жилава кожа. Узряването също се забавя. Само при достатъчно влага, те стават едри, сочни и с тънка кожа. Плодовете от основната реколта са с класическа капковидна форма, но сравнително закръглени. Неопрашените плодове са с тегло около 40 грама и жълто-зелена кожа. Месото е бяло на цвят, а пулпът е с кехлибарен (меден) цвят, плътен (без кухина). Семена, дори да има са дребни и не се усещат при ядене. Опрашените плодове са по- големи от неопрашените - от 30 до над 80 грама* и кожата е по- зелена на цвят. Пулпът е розов с ясно забележими семена. * Основните фактори за тази разлика в размера са възрастта на растението и количеството вода, което е получавало по време на тяхното формиране. Кожата на плодовете на този сорт от плътна и здрава при неузрелите плодове, изтънява до дебелина на фолио при пълно узряване. Окото е привидно отворено, но това е само декорация. Отворът е затворен/блокиран с тапа от по- плътна от кожата тъкан и осигурява по- добра защита от тази на смокините със затворено око. Освен това, при пълно узряване, когато кожата омеква от окото се отделя сироп, който желира до субстанция, подобна на гума и пречи на насекомите да влизат в плода. Плодовете са с висока захарност и сравнително слаб аромат. При перфектна зрялост и висока температура, те развиват доста силен аромат, който не може да се сравни с отглежданите в България сортове и изобщо плодове за да бъде описан профилът му. Сортът е силно родовит. На всеки възел по клоните има по един или два плода. Има публикации, които обявяват сорт Kadota за три пъти по- производителен от всички останали сортове. Това, не го приемам за вярно, но, наистина този сорт е високо производителен. При мен, при едни и същи условия, едно дърво от този сорт, дава плодове, колкото две дървета от сорт Мичуринска 10, която също се води сорт с много висока производителност. При сортове, като Брънсуик, разликата в производителността е огромна. Дърветата влизат в плододаване много бързо. Ако не са засадени от издънка или произведени от тъканна култура, формират плодове още в годината на засаждането, които обикновено не успяват да узреят до края на сезона. Плодовете се ползват за сушене, консерви/конфитюри и директна консумация в прясно състояние. На практика, това е сортът с най- неуязвими плодове от влага и насекоми. Не се напада от смокинова муха, винени мушици и не се влияе от влага. Плодовете изсъхват направо върху клоните в сухо и топло време. При застудяване, кожата на плодовете загрубява, захарното съдържание и ароматът падат. Въпреки това, плодовете не се развалят и продължават да зреят до падането на листата. Могат да се консумират обелени или да се ползват за сладко. Прието е, че този сорт издържа на студ без особени повреди до около -18 градуса по Целзий. Но, като се има предвид енергичният растеж и нуждата от поливане, което удължава вегетацията е добре в студени райони да се поставя защита. Дърветата понасят силно подрязване и дават нормална реколта с минимално закъснение. Съцветията на основната реколта се формират още при 15-20 см. дължина на клоните на нов растеж. Много подходящ е за ниско разположени формировки, защото клоните не се разклоняват силно, не порастват нови след едно първоначално прореждане и не полягат встрани, като при типичните представители на семейство Мисия. Същото дърво след три месеца Дърветата изискват обилно поливане при суша за добро количество и качество на реколтата. Сортът не е уязвим на FMV (мозаечен вирус по фикусите). Забележка : При сортът Kadota не съществува деление на "бяла" и "черна" разновидност. Името Kadota е дадено само на гореописания сорт със светли (жълто-зелени) на цвят плодове. По подразбиране Kadota = Бяла Kadota. Ottato Rosso, която вероятно* e продавана в България под името "Черна Кадота" е различен сорт с нестабилна самоплодност, поради което е причислен от Кондит към сортовете тип Сан Педро. * Никой не знае със сигурност, какво действително се продава под името "Черна Кадота". Има отзиви, че вече раждащи дървета от този сорт, нямат почти никаква прилика с Kadota.\nТази статия ще се допълва в бъдеще след натрупване на информация за представянето на този сорт в България. Синоними : Vista, Beer’s Black*, Albicougris, Angelique Black, Angelique Noire, Bordeaux, Beers Black, Figue de Bordeaux, Figue Poire, Figue Violette, Figuo Aubiquoun, Figue de Marseille, Mouissonne**, Negronne, Nero 600m, Petite, Petite Aubique, Petite Figue Violette, VdB, Valle Calda, Violette, Крымский черный (Кримски черен / Кримска черна). * С името Beer’s Black трябва да се внимава, защото се използва и за сорта Black Mission (Черна Мисия). ** Името Mouissonne (Муасон) е рядко ползвано и се открива само в извадки от трудове на стари автори. Най- често, то се среща в литература от бившият СССР, където е било възприето или по- скоро е преписвано с десетилетия от един първоначален труд. В САЩ, за този сорт се ползва и името Petite Negri с което французите наричат сорта Black Ischia. Един търговец е направил грешка при надписване на етикетите, която е останала за постоянно, подобно на името Магнолия при Брънсуик. От друга страна, под името Black Ischia в САЩ се продават няколко сорта, единият от които е Negronne. В този случай, името не може да се счита за синоним, а по- скоро е резултат от объркване или измама. Американецът Michael Nobles от Риджвил, Южна Каролина е подал заявление, че "откритата" в разсадника му Negronne (засадена в саксия) е по- дребна от останалите представители на сорта и е успял да лицензира дръвчето под името Little Miss Figgy (Малката мис Фиги). Чел съм коментари на собственици, че тази нейна уникална особеност изчезва, след, като дръвчетата попаднат в друг разсадник или градина. Това е много стар френски сорт, отглеждан във Версай по времето на крал Луи XIV (17-ти век). Като повечето стари сортове, този също има много имена. В самата Франция е известен с поне три имена. В Прованс е известен, като Виолетова от Бордо (Violette de Bordeaux). В Югозападна Франция е известен, като Figue de Marseille, а в Aix-en-Provence (Екс ан Прова̀нс) е известен, като Negronne. Има мнения (произлизащи основно от твърдение на Pierre Baud), че Violette de Bordeaux и Negronne не са напълно идентични, но много близки сортове. На практика, разграничаването е трудно и е под въпрос. Разлики, могат да се намерят и между две дървета от един сорт или между плодовете и листата на едно и също дърво, ако този, който го прави си го е поставил за цел. Това се прави често при търговия, за да се увеличат продажбите. Виолетова от Бордо е Common (обикновен) тип смокиня. Не изисква опрашване от Бластофага, за да даде плод. Сортът се води за представител на семейство Мисия, въпреки, че е с доста големи разлики от другите сортове от това семейство, които са почти идентични на външен вид с леки разлики в развитието, породени от условията на района, към който са се адаптирали. Дървото има слаб растеж, дървесината узрява добре. Поради тази причина, растенията имат добра студоустойчивост. Листата са с два основни модела. При младите растения и новият растеж на по -старите се срещат монолитни листа със заострени върхове. При установените дървета, листата са предимно петделни, по- рядко триделни, дълбоко нарязани, също със заострени върхове. Често върху едно дърво се срещат и двата типа листа. Връхните пъпки, често са червени, особено при застудяване. Червени са и "очите" на плодовете, още преди да узреят. Според броят на реколтите е тип Bifere – дава реколта от Бреба, последвана от основна реколта. Смята се, че този сорт дава надеждна и сравнително обилна реколта от Бреба, като се има предвид, че дърветата са тип джудже. Плодовете от първата реколта узряват от началото до средата на Юли. Те са средни до сравнително едри (от около 30-55 грама), с тъмновиолетова кожа, бяло месо, често с лилаво оцветяване и розов до червен пулп. Формата е издължена с добре оформена шийка. Качеството на плодовете се определя, като много високо, особено за първа реколта. Плодовете от основната реколта узряват в България около 20 Август при нормална пролет. Те са дребни до средни (25-35 грама) с класическа капковидна форма, леко удължена и с малка шийка. Дръжката на плода, обикновено е къса. Кожата е тъмно лилава до синьо-черна. Потъмнява доста време, преди плода наистина да узрее. Сравнително дебела е и загрубява допълнително при засушаване. Месото е бяло, често оцветено с лилаво или червено. Пулпът е червен. Има много на брой, дребни семена. Вкусът е силно плодов с характерна за сорта киселинност. Този сорт е еталон за този вкусов профил. Среща се и описание, като „минерален“. Плодовете имат висока захарност. Изсушават се лесно, но се препоръчва консумация в перфектна зрялост, без презряване, защото кожата става прекалено жилава при засушаване на плода. Окото е леко отворено.Този сорт се води устойчив на влага, но има доста публикации, които го опровергават. Заключението от тестването му във влажни райони е, че издържа на кратки периоди на повишена влажност, но не и на продължителни валежи. В това отношение, отстъпва на Чикаго Харди, Кадота и разпространеният в САЩ сорт Hunt. Сортът се води студоустойчив. Под „студоустойчив“ за Франция е посочена издръжливост от -15 градуса по Целзий. Приемам, че сортът е издръжлив до -18 градуса по Целзий за установени дървета, каквито са голяма част от останалите сортове. Преди 2012г., няма данни някой да е отглеждал този сорт в студените райони на България, за да бъде тестван на сериозно застудяване. Дървото е тип джудже и е подходящо за отглеждане в малки градини и в саксия. Дърветата от този сорт се възстановяват бавно след силно подрязване. Това забавя плододаването, но, ако не се допуска засушаване на растението, може да се получи задоволителна основна реколта.* * Доказано е на практика в България през 2021г. Не могат да се възстановят достатъчно бързо и да дадат узрели плодове през текущата година и след измръзване до земята. Никой сорт с етикет Бордо не издържа на суша, включително този. Необходимо е поливане в суша за нормална реколта и изобщо за нормално развитие на дървото. Сортът е податлив на FMV, но, няма данни, това да оказва влияние върху количеството и качеството на реколтата.\nвиолетова от бордо\nСиноними : Early Round Of Bordeaux, Round Of Bordeaux, Précoce de Barcelone. Този сорт смокиня се приема, че е френски, въпреки, че не се знае, откъде е донесен в пристанище Бордо. Това е един от петте известни до момента много ранни или супер ранни сортове. Дървото има сравнително бърз/силен растеж. Кората е тъмнокафява при младите дървета и клони на текущ растеж, и сива при старите дървета. Пъпките са зелени на цвят. Листата са предимно петделни и дълбоко нарязани. Много рядко са триделни и никога със седем дяла. При стари дървета, централният дял може да придобие формата на лопатка, подобно на Мичуринска 10, но много по- слабо изразена и неоформена. Преобладаващо, листата завършват с орнамент, подобен на коронка. Листа на младо растение. Ronde de Bordeaux е партенокарпен/самоплоден сорт и не изисква опрашване от оси Бластофага за да даде плод. Дава една (основна) култура - тип Unifere. Breba култура дава рядко и малко на брой плодове. Тези единични плодове (когато изобщо ги има) нямат никакво стопанско значение. Те са незначително по- едри от основната култура. Основната реколта е обилна. Срокът от формиране на плодовете до тяхното узряване е около 60 дни или края на м.Юли / началото на м.Август за южна България и когато пролетта настъпи по- рано в северна България. Узряването е почти по същото време с плодовете на сорт Мичуринска 10. Плодовете са дребни до средни със средно тегло около 30 грама. При подходящи за дървото условия, те са с много стандартни размери и са с минимални отклонения помежду си (25 - 35 грама). Формата им е почти напълно кръгла, докато не започнат да узряват. При узряване се разтягат до капковидна форма от тежестта на плода. Само при саксийни растения и при засушаване, дребните и леки плодове остават кръгли и след узряване. Кожицата на плода е тънка, но рядко се напуква. Цветът варира от кафяв и светло лилав при младите растения или силно подрязаните растения в началото на сезона до тъмно лилав със синкаво покритие при установени растения в разгара и края на сезона. Почти цялата вътрешност е изпълнена с пулп и слоят "месо" (бяла на цвят тъкан между кожата и пулпа) е много тънък. Цветът на пулпа варира от розов до тъмно-червен според условията на отглеждане. Вътрешността е плътна при постоянни нива на влажност, но при редуване на суша и поливане, може да се появи малка кухина в центъра на плода. Вкусът е плодов, ароматът е силен. Плодовете са с висока захарност и при сухо време изсъхват направо върху клоните. Сушените плодове имат много високо качество. Окото на плодовете е леко отворено с червени до лилави люспици около него. Пигментацията засяга само люспите около окото и не покрива предната част на неузрелите плодове, както е при визуално наподобяващият RdB сорт Negretta. Заради тънката кожа и незначителният слой "месо", плодовете се напукват/разделят при продължителни и обилни валежи. Въпреки това, трудно се вкисват и могат да се консумират, ако се оберат своевременно. Плодовете от този сорт не се нападат от смокинова муха, но при влажно време могат да бъдат засегнати от винени мушици. При благоприятни условия, периодът на плододаване е от края на Юли/началото на Август, докато стане невъзможно* плодовете да узряват. * Плодовете на Кръгла от Бордо запазват в по- голяма степен аромата си при застудяване от тези на М10. Плодовите нотки избледняват и остава преобладаващ аромат на смокиня, но, все пак е достатъчно силен и ясно осезаем. При Мичуринска 10, ароматът изчезва почти напълно. Устойчивостта на студ е задоволителна - около -18 градуса по Целзий за установени дървета без съществени повреди. Заради бързият си растеж е малко по- ниска от някои по- слабо растящи разновидности на Мичуринска 10 и почти същата, като при по- енергичните. Ако дървото се засуши, устойчивостта на студ се подобрява, но количеството и качеството на реколтата пада. Дърветата от този сорт не издържат на суша, подобно на всички други сортове с етикет "Бордо". Нуждаят се от поливане при суша за нормално плододаване. Не понасят и засенчване. Заради енергичният си растеж, дърветата понасят силно подрязване и дават узрели плодове с незначително закъснение. Сортът е подходящ за приземна/ниска формировка. За добри добиви и качество на плодовете е добре да не се допуска силно сгъстяване на короната. Сортът е устойчив на FMV (мозаечен вирус по фикусите) и няма данни вирусът някога да е оказвал влияние върху плододаването. Подобно на Мичуринска 10 са констатирани случай на засягане от мозаечен вирус, но, само на дървета, които са с някакви дефицити и не са в добро здравословно състояние. В заключение : Ronde de Bordeaux е висококачествен и ранозреещ сорт. Въпреки, че, вкусът е нещо субективно, прието е, че това е сортът с най- вкусни плодове от петте супер ранни сорта, познати до момента. В сравнение с Мичуринска 10 е по взискателен към условията на отглеждане. Нуждае се от повече светлина за нормална реколта (не понася засенчване) и задължително поливане при суша, за да дадат дърветата нормална реколта, независимо от възрастта им. След подрязването през пролетта, желателно е да се направи и едно допълнително прореждане, след започването на вегетацията, като се отчупват активиралите се пъпки и/или млади клончета, сочещи навътре към короната, за да се предотврати сгъстяване. При осигуряване на благоприятни условия - слънчево място, адекватно подрязване и поливане, този сорт не отстъпва по производителност на Мичуринска 10.\nкръгла от бордо\nДоста време отлагах пускането на тази публикация, защото може да внесе допълнително объркване, вместо яснота. За това, ще подчертая същественото и който иска, да прочете само него. Името на този сорт е дадено от професор Радка Серафимова, която го е описала в книгата си „Смокиня“ от 1980г. Този сорт е много труден да се опише, най- малкото за това, че не се знае, кое точно растение е отглеждала и изследвала Серафимова. В книгата има описание на някакъв ранен сорт с дребни плодове и опростена рисунка (скица) на плод. Лични познати на Серафимова са ми казвали, че тя е изгубила оригиналното дърво, описано в книгата и след това ѝ е било дадено друго, но, не е ясно, къде точно е засадено и дали е било напълно идентично с първото. За него нямам никаква информация. В България, Румъния и Сърбия (вероятно и Унгария) има десетки местни ранни сортове или мутации на един първоначален сорт, които се отличават доста помежду си – форма, размер и цвят на плодовете, както и по темп на растеж и устойчивост на студ. Листата на Мичуринска 10 също са много стандартни и десетки други сортове (напр. голямото семейство Mission) имат подобна форма на листата. Така или иначе, растения от този тип има из цялата страна. Най- добрият критерии за включване в шаблона Мичуринска 10, според мен е времето на узряване. Това е един от петте известни много ранни или супер ранни сортове, който са познати до този момент. Останалите са Ronde de Bordeaux (Кръгла от Бордо), Pastilière (Червена от Бордо), Подобрена Селест (Improved Celeste), която е хибрид, получен по развъдната програма на LSU (щатският аграрен университет на Луизиана) и Raasti (наричана още Ирански бонбон). Синоними : Али паша, Florea (САЩ), Svinita-1 (Румъния), дребна смокиня, лилава смокиня. Сортът е партенокарпен (самоплоден) и не изисква опрашване от Бластофага. При опрашване, характеристиките на плода не се променят съществено. Растежът на дърветата варира при различните разновидности. Има такива със слаб растеж, други са със среден до сравнително силен. Короната е гъста, клоните се разклоняват силно. Кората на младите клони е кафява. Стъблото и дебелите клони на възрастните растения са сивкави на цвят. Пъпките са зелени и не почервеняват при изпадането на дървото в хибернация. Листата са със среден размер. Броят на дяловете варира според количеството влага в почвата – предимно петделни и триделни, при много висока влажност – монолитни (без дялове) и никога със седем дяла. Листата са дълбоко нарязани. При по- старите растения, централният дял е с формата на лопатка. При летораслите и по клоните на силно подрязваните растения, дяловете завършват с орнамент, подобен на коронка. По критерии "брой реколти", Мичуринска 10 е тип Bifère. Дава реколта от Бреба, последвана от основна реколта. Вкусовият профил на плодовете е трудно да бъде обобщен, защото варира според условията на отглеждане и конкретната разновидност. За младите растения и в началото на сезона, ароматът може да се определи, като смокиня+карамел. При стари растения в разгара на сезона, вкусът придобива плодови нотки. Мичуринска 10 дава сравнително слаба Бреба реколта, но все пак в задоволително количество за лична консумация. Пролетта се формират много съцветия, повечето от които растението отхвърля и малко от тях се превръщат в плод. Breba реколта узрява от средата на Юни до средата на Юли. Средното тегло на плодовете от Breba реколтата е 30-40 гр. Формата и размерът варират според щама. При някои разновидности са почти идентични по форма и размер с основната реколта, при други, плодовете са доста по- големи и се различават по форма от нея. Почти винаги, шийката на плодовете от Бреба реколтата е по- издължена от тези на основната реколта. Кожата на плода, обикновено е зеленикаво- кафява или жълтеникаво- кафява. Месото е бяло. Пулпът е кехлибарен до розов с дребни семена. Основната реколта при нормални условия узрява за около 60 дни от формирането на плода. Това е в началото на Август (понякога края на Юли) за Южна България и при топла пролет и благоприятни условия в Северна България. Основната реколта е обилна. При добри условия, дърветата са, като машини за производство на плодове. При достатъчно влага, периодът на плододаване е от началото на Август до падането на листата. Плодовете от основна реколта са с класическа капковидна форма. При някой от вариациите са по- удължени, при други са по закръглени. Може да имат по- издължена или по- къса шийка. Същото се отнася за дръжката, но при повечето, тя е къса. Теглото на плодовете варира от 15 грама до около 35 грама. Тази разлика може да възникне дори при едно и също дърво според условията на средата. Има разновидности, при които плодовете са по- стандартни и не се наблюдават такива големи отклонения. Цветът на кожата варира от жълтеникаво- кафяв, зелен с кафяви или лилави ивици, кафяв до тъмно лилав, почти черен. Кожата е тънка, но рядко се напуква. Месото е бяло и е доста тънък слой. Пулпът е кехлибарен, розов, червен до тъмно- червен. Цветът варира според вариацията и условията при които се отглежда дървото. Семената са дребни и много на брой. Окото на плода е леко отворено с тъмночервено оцветяване около него. Може да бъде напълно затворено при определени плодове и определени разновидности. Няма разновидност, при която очите на всички плодове са затворени, без изключение и при всякакви нива на влажност. Плодовете на Мичуринска 10 имат висока захарност. Подходящи са за сушене и изсъхват върху клоните при горещо време. При плодовете, които имат плодови нюанси във вкуса, те се засилват при изсъхване и стават с отлично качество. Особеност на този сорт е, че плодовете могат да се консумират доста време, преди да са напълно узрели и, обикновено, точно това се прави. Това е една от причините да бъде обявен вкусът за "посредствен". При много други сортове, плодовете просто ще бъдат горчиви и/или негодни за консумация при същото ниво на узряване. Истинските вкусови качества на плодовете, могат да се усетят при перфектно узряване, когато плодовете увиснат на дръжките и дори леко се дехидратират. Този сорт има сравнително слаба издръжливост на влага. Склонността на плодовете към разделяне варира в определени граници при различните вариации, но дори, когато не се разделят, качеството им силно се влошава при продължителни валежи и натрупване на много вода в почвата. Плодовете не се нападат от смокинова муха, но при влага, може да има щети от винени мушици. Издръжливостта на студ варира според генетичните особености на конкретната разновидност, възрастта на дървото и условията на отглеждане. Растенията с по- слаб растеж имат по- добро узряване на дървесината и по- висока издръжливост на студ. Трябва да се отбележи, че при застудяване, плодовете на Мичуринска 10, губят по- бързо аромата си от тези на Ronde de Bordeaux. Въпреки легендите за издръжливост до - 21 градуса по Целзий, приемам, че установени дървета издържат до около минус 18 градуса по Целзий без съществени повреди. При засадени едно до друго дървета от сортовете Брънсуик и Мичуринска 10, съм констатирал, че вторите са с по– тежки поражения от студ. Това, не означава автоматично, че Brunswick е по- подходяща за отглеждане в студени райони, защото последната се възстановява трудно след измръзване. Младите дървета и издънките, мога да измръзнат и при -10/-12 градуса по Целзий. Ценно качество на този сорт е възможността за получаване на реколта след измръзване до земята (ако се оставят малко на брой издънки и се премахват излишните). Дърветата понасят силно подрязване и дават узрели плодове с незначително закъснение, но, това им качество варира според щама. Дърветата от разновидности с по- силен растеж се възстановяват по- бързо след подрязване, дават по- обилна реколта, но и са по- уязвими на измръзване. В този аспект, сортът е подходящ за отглеждане на приземни формировки в особено студени райони. Мичуринска 10 и особено нейните разновидности със слаб растеж са сравнително издръжливи на суша. При засушаване, плодовете са дребни и сезонът на плододаване е скъсен (не се формират нови), но качеството на плодовете е добро. Дърветата от този сорт са с добра устойчивост на FMV. Рядко се наблюдават засегнати листа и, това никога не се отразява на реколтата. Заключение : Това е ранен, плодовит и непретенциозен сорт. Каквито и други сортове да бъдат отглеждани е добре да бъде добавена и една Мичуринска 10 към колекцията. Тъй- като има прекалено много вариации на този сорт, някои от които може да са отделни местни сортове, когато се придобива растение, поставено под този шаблон е добре, бъдещият собственик да има наблюдение над майчиното дърво, за да знае, какво получава.\nСиноними : Albacor, Albacora, Ademuz, Aubacó, Alcacer, Bacorera, Betera, Beer's Black*, Brebal, Breval Málaga, Biberaeo, California Black, Colar, Colar de Albatera, Colar Elche, Criolla, Charles Allen, Del País, De la Reina**, Franciscana, Florancha, Gourreau Noir, Goen, Gouraud Noir, Gourreau du Languedoc, Joanenques, Mission, Negra, Napolitana Negra Brevera, Napolitana Negra Brevera Foyos, Negra Málaga, Noire d’Espagne, Reculver***, Torrebaja, Sangre de Caballo, Sang de Rossí, Vivareo. * Името Beer's Black се ползва, както за Black Mission, така и за Violette de Bordeaux (Negronne). ** Името De la Reina не е признато официално за синоним на сорт Black Mission, но, не е налице нито една разлика, която да е основание за отхвърляне на тяхната идентичност. *** Името Reculver в миналото се е използвало за поне още два сорта смокини - Черна от Прованс (което се предполага, че е познатата днес Чикаго Харди) и за един много дребен сорт, наречен Negretta. Описана е в книгата "Смокиня" на проф. Радка Серафимова, като Мичуринска 16. Дали наистина е наблюдавала Black Mission или някакъв сроден сорт от същото семейство, не е сигурно и до днес. За това се въздържам да поставям това име в списъка с установените синоними. Отглежданият промишлено в Испания (с добиви около 9000 тона на година) сорт Colar (Colar de Albatera), което е местно наименование на сорт Albacor е идентичен с Black Mission. Но, понеже дърветата в Испания са произведени от по- разнообразен изходен материал са възможни леки различия в сравнение с дърветата в САЩ, които са получени само от един източник - дървото от мисията San Juan Bautista. В този аспект, високата уязвимост на Black Mission към мозаечен вирус, станала отличителна характеристика на сорта, може да е била индивидуална характеристика на едно единствено растение. Да не се бърка със Sultane de Marabout (Султана на Марабу, Onq Al hamam, Bjawi), продавана в Гърция под името Mission или просто "лилава смокиня" и внасяна от там в България. Този сорт е тип Смирна и в райони без наличие на бластофага, и опрашване не може да даде плодове. Понякога, българските търговци/прекупвачи прикачват и едно "Black", към гръцкото име на сорта, но в България, заблуждаването на клиентите се смята по- скоро за добра търговска практика, отколкото за нещо осъдително. Това е много стар и разпространен сорт в югозападните райони на САЩ. Бил е основен сорт за сушене в Калифорния до внасянето на Sari Lop от Турция и все още е на втора позиция. Причината за изместването му е основно нуждата от плодове със светъл цвят за приготвянето на паста от сушени смокини. Черната Мисия (Albacor/Colar в Испания) е основен производител на Бреба реколта за търговски цели в световен мащаб и няма изгледи, скоро да бъде изместен от друг сорт. Произход и характеристики Сортът „Францискана“ (Мисия) е донесен в Сан Диего през 1768г. от католическата мисия San Juan Bautista (Свети Йоан Кръстител) в Долна (Baja) Калифорния и до средата на 19-ти век е на практика единственият сорт, отглеждан в югозапада на САЩ. Почти всички първоначални изследвания за произхода на Mission водят до Испания. Идентичен с Black Mission сорт е описан от Ескрибано и Перес през 1884 г. като Игуера Негра (черна смокиня) от провинция Мурсия, Испания, където е била много ценени както за пресни плодове, така и за сушене. През 1909 г., Айзен споменава Mission, като "Францискана с произход Испания", но точната препратка към неговата публикация не е намерена. През 1925 г., Кондит, след лично проучване в Испания пише: „Franciscana е черна смокиня, която обикновено се отглежда в Естепона, около шейсет мили под Малага, на брега". Сушени смокини, видени в Motril изглеждат идентични с тези от мисията в Калифорния. С времето се установяват все повече сортове, идентични с Black Mission в Испания, Португалия, Франция и различни острови. Правени са опити* за засаждане на дървета от този сорт в други райони на САЩ, но с неголям успех. Тествана е на три или четири места във Вирджиния и е показала много слаби резултати. Дърветата измръзват много лесно и дават много ниски добиви. Подобен провал е претърпяло и въвеждането на сорта в Джорджия. * Всички професионални изследвания в тази област на практика са приключили в средата на 20в. Има голяма вероятност, ситуацията да е променена в момента, заради глобалното затопляне. Дърветата са със силен растеж и стават много големи. Клоните имат склонност към разстилане настрани и провисване. Кората на младите клони е кафява. Тази на старите клони и стъблото след четвъртата година е сива. Пъпките са зелени, но, стават лилави и покафеняват при застудяване. Листата са средно големи, предимно петделни, по- рядко триделни или монолитни, при много висока влажност. Почти винаги, по част от тях има жълтеникави петна от увреждане на мозаечен вирус. Имат две основни форми. При младите дървета и клоните на нов растеж, листата са с добре оформена декорация във формата на коронка на централният дял, която е почти идентична за всички сортове от това семейство. Листата на старите дървета формират лопатка на върховете, наподобяващата тази на старите дървета от сорт Мичуринска 10. Изглед Black Mission е Commmon тип. Дава реколта без нужда от опрашване от Бластофага. При опрашване, плодовете са малко по- едри, по- наситено червени отвътре и с по- едри семена. Въпреки това, не се предпочитат за промишлено производство, защото се напукват и развалят по- лесно от неопрашените. Според броят на реколтите Black Mission e тип Bifere. Дава реколта от Бреба, последвана от основна реколта. Счита се, че този сорт дава стабилна и в приемливо количество Бреба, която започва да узрява от началото на Юли. Плодовете от първата реколта са с удължено капковидна форма, ясно видима шия и къса, здрава дръжка. Кожата на плода е сравнително дебела, тъмно- лилава (почти черна) на цвят. Плодът изключително много прилича на този на Negronne. Месото е бяло на цвят, на места с червено или лилаво обагряне, ясно видим слой. Пулпът е розов. Окото е леко отворено. Плодовете имат висока захарност и плодов вкус. Средното им тегло е 56 грама според Кондит. Основната реколта започва да узрява около 15 Август при благоприятни условия. Реално, такива са условията в Южна България, защото съм съпоставил срока с други сортове, които са разпространени в България. Понякога, такива условия има и в Северна България. Сортът узрява около 5 дни преди сорт Брънсуик, така, че всеки може да си пресметне времето за неговия регион. Плодовете от основната реколта са доста точно описани от Кондит, като "с променлив размер и форма". Размерът и формата им зависят от условията на отглеждане. При достатъчно влага, плодовете са с по- удължена форма и по- едри (среден размер 41 грама). При засушаване са по- закръглени и със средно тегло около 25 грама. Шийката на плода или липсва напълно, или е много малка при по- тежките плодове, получена само от разтягането на кожицата при узряването. Дръжката е къса и здрава. Кожата на плода е средно дебела, тъмновиолетова на цвят. Има добра еластичност и трудно се разкъсва при влага. Месото е бяло с червеникаво или лилаво обагряне на места, ясно видим слой. Пулпът, най- често е розов до светло червен с много на брой, дребни семена. Обикновено е плътен, но, може да формира малка кухина при редуване на суша и поливане. Окото на плода е малко, частично отворено или дори напълно затворено. Вкусът е плодов, но не е толкова интензивен, като този на Negronne. Захарността е висока, сортът е подходящ за сушене. Black Mission има добра издръжливост на суша. Плодовете са по- дребни, но с добро качество. Плодовете имат добра издръжливост на влага. Може би са едно ниво под тези на лидерите в това отношение - Kadota, Chicago Hardy и разпространеният в САЩ сорт Hunt, но, устойчивостта им на разделяне и разваляне е потвърдена от всички, които са я отглеждали. Сортът има слаба устойчивост на студ, която е констатирана многократно при опити да се култивира в по- студени райони. Никой, заслужаващ доверие източник не препоръчва отглеждането на Черна Мисия в климатична зона, по- ниска от USDA 8 (-12.2℃ ). Зоната в която е най- разпространена е USDA 9b (-3,9℃). Цитирам, коментар на У. С. Андерсън от тестовете през 1924 г. в южен Мисисипи: "Черната Мисия беше наранена повече от който и да е друг сорт от студа и дава много малко плодове." Заради бързият си растеж и разстилащите се встрани и надолу клони е много трудоемко отглеждането на този и почти идентичните му сортове от семейство Мисия (напр. Napolitana Negra и Bellona), като приземна формировка. Клоните постоянно се усукват в различни посоки и полягат по земята. Налага се непрекъснато подрязване, разреждане и привързване на клоните за да растат в желаната посока. Много по- добри резултати могат да се постигнат при по- малко усилия с други сортове от това семейство, като Noire de Caromb и Noire de Bellone (Sultane), които са с по- умерен растеж. Black Mission е силно податлива на FMV (мозаечен вирус по фикусите). В САЩ, няма дърво, което да не е засегнато и да не се виждат характерните жълти петна по листата. Въпреки това, растенията дават нормална реколта и заболяването не се отразява на плодовете. В заключение : Black Mission е високопроизводителен сорт, адаптиран към топли райони, подобни на тези в Испания, Югозападните части на САЩ и вероятно тези райони в България, които се намират около границата с Гърция и Турция. За тези, които са изкушени да имат дърво от този сорт, но живеят в студен район им препоръчвам да се ориентират към други сортове от това голямо семейство, които са се адаптирали към по- хладен климат. Давам пример с внасяният масово в България сорт Noire de Caromb (Ноар дьо Каромб, Черна от Каромб), който е с почти идентични характеристики (листа, плодове, вкусов профил, стабилна Бреба реколта), узрява само няколко дни след Мисия, но е адаптиран към по- хладни райони и е с доказана устойчивост на студ. Видео на което се виждат плодовете, листата и характерните петна и деформации от мозаечен вирус по тях.\nСиноними : Bayswater, Boughton, Black Naples, Brown Hamburgh, Clare, Clémentine, De Saint Jean, Hanover, Madonna, Large White Turkey, Magnolia, Dalmatian. Произходът на този сорт не е изяснен. Най- старото му име, известно до момента е Madonna. Това са имена, ползвани в различни части на света : Baidi - Палестина; Belle Dame - Франция; Belle Dame Blanche - Ялта, Украйна; Blanche d’Argenteuil - Франция; Brunswick - Англия; Col di Signora-Мароко; Dalmatia - Мароко; Dor - Франция; Kennedy - Мароко; Khurtmani - Палестина; Magnolia - САЩ (Тексас); Figue Clémentine - Франция. В САЩ, често наричат "Брънсуик" сортът Калифорнийска Браун Търки и за това, не трябва да се приемат на доверие дървета, продавани под това име. Разликата във формата на листата е много голяма (CBT) и двата сорта се различават лесно при преглед. Кондит и други американски учени (напр. Hugh N. Starnes) са изследвали сорта Goutte d'Or (Dorée, Златна капка) и не са открили разлики между него и сорта Brunswick (Брънсуик). В наши дни, идентичността на двата сорта е доказана с генетичен анализ. https://www.ncbi.nlm.nih.gov/pmc/articles/PMC2860561/ Под въпрос е съществуването на сорт Мадлен (Madeleine de deaux Saison). Въпреки, че във Франция, никога няма да бъде обявено, че е идентична с Брънсуик и да бъде използвано омразното им английски име за този сорт, в останалите държави, Мадлен, вече се обявява за синоним на Брънсуик. връзка Името Магнолия се появява за първи път през 1854 в публикация на Томас Афлек, който е написал, че някакъв търговец е продал фиданки в Тексас, обозначени, като Магнолия. По късно, тези които са ги закупили са видели, че това е смокиня, а не очакваните от тях дървета магнолия, но, името* е останало. * В Тексас, по принцип не приемат добре чужди имена на сортове и често ги преименуват. Правени са опити да бъде отглеждан промишлено в Калифорния, но сортът не се е оказал подходящ за промишлено производство. Има голям процент разваляне на плодовете, по- ниски добиви и не може да съперничи на калифорнийската Браун Търки (San Piero) и Кадота (Dottato). Този сорт е много разпространен в България (втори след Мичуринска 10). Той е доминиращ сорт по черноморието. Според нуждата от опрашване, Брънсуик е Common (обикновен) тип. Не изисква опрашване от осички бластофага, за да даде плод. Качеството на плодовете от основната реколта силно се подобрява след опрашване. Дърветата са предимно със слаб, рядко до среден темп на растеж. Короната е рехава, клоните слабо се разклоняват. Кората на младите клони и летораслите е кафява, а на старите клони и стъблото е сивкава. Пъпките са зелени, жълтеникави и дори кафяви при застудяване. Листата са дълбоко нарязани с пет до седем дяла. Никъде в литературата не се споменават седем дяла, но, зачатъците на шести и седми дял са така добре развити при този сорт, че не може да ги пренебрегнем. Изложените на слънце са без особени орнаменти, като този в дясно на снимката. Листа с пет дяла Листата, формирани в сянка са с орнамент, подобен на коронка по върховете на дяловете. Този тип листа често се ползва от недобросъвестни търговци, които предлагат Брънсуик, като друг сорт. Брънсуик е един от най- ранните едри сортове смокини. Според броят на реколтите, тя е тип Bifere. Дава реколта от Бреба, последвана от основна реколта. Реколтата от Бреба е слаба до задоволителна в зависимост от условията през годината. В България, плодовете от първата реколта узряват около средата на Юли. Плодовете от Бреба реколтата са едри до много едри с крушовидна форма, често неправилна. На тегло, достигат до около 150 грама. Цветът на кожата е червеникаво - кафяв на осветената страна и светло- кафяв/бронзов със зелени участъци от засенчената страна на плода. Дръжката на плода е дебела. Шийката, заедно с горната част на плода са зелени на цвят. Окото е отворено с розови люспици около него. Кожата е сравнително дебела. Месото е бяло, пулпът е бял или кехлибарен с розови участъци. Според вкусовият профил е тип "захар". Плодът е сладък, без особен вкус и аромат. Основната реколта в България узрява около 20 Август при нормално време, без пролетни студове, които да забавят развитието на растенията. Плодовете са средни до едри. Средното им тегло е 42 грама според Кондит. Реално, плодовете варират от около 25 грама при суша до около 80 грама при достатъчно влага. Формата на плодовете е капковидна, сравнително закръглена, често с неправилна форма, без шийка. Дръжката на плода е къса. Кожата е от бронзова до различни степени на кафявото и дори виолетова, според местоположението върху клоните, много по- тънка от тази на Бреба реколтата. Месото е бяло. Окото на плода е отворено с виолетови люспици около него. Плодовете имат кухина, която е близо до окото и това е основната причина за лесното им разваляне / вкисване при повишена влажност. Има голяма разлика между опрашените и неопрашените плодове при този сорт. При неопрашените плодове, обикновено, пулпът е светъл на цвят (бял или кехлибарен), семената са дребни и малко на брой. Понякога, пулпът става розов до малинено червен, независимо от опрашването. При сухо време може да достигне доста висока захарност, без забележим аромат. Не е прието да се ползват за сушене, въпреки, че в сушилня, няма пречки това да стане. Размерът на опрашените плодове е по- голям (средно 67 грама) с по- ясно изразени ребра, по- симетрични, пулпът е розов до светло червен, семената са многобройни, вкусът е по- богат. Плодовете на този сорт са много уязвими към влага, поради отвореното око и кухината, непосредствено до него. При дъждове и повишена влажност, реколтата може да бъде компроментирана напълно. Няма значение, дали плодовете се разделят при влага, защото, те се вкисват още преди да узреят. Плодовете са нападат от смокинова муха, както и от винени мушици при влага. Това е може би най- издръжливият на студ сорт, познат в България. Въпреки легендите за студоустойчивост на Мичуринска 10, моите наблюдения са, че винаги Брънсуик е с по- малки щети от измръзване. Става въпрос за дървета, засадени на няколко метра едно от друго. При -18 градуса по Целзий, установено дърво няма никакви поражения, ако няма вятър, който да свали още реалната температура. Дърветата от този сорт имат много добра издръжливост на суша. Дават дребни плодове, но с добро качество. Поради сравнително слабият си растеж, не може да се разчита на този сорт да дава реколта при силно подрязване. В Украйна отглеждат дървета от този сорт на кордон и ги подрязват силно, но за да получат реколта, премахват (отчупват) голяма част от клоните на нов растеж за да осигурят повече ресурс за останалите. Дори и в този случай, реколтата е късна и символична. Растенията не могат да се възстановят достатъчно бързо и да дадат реколта на текущ прираст след измръзване до земята. Документирани са случаи на засягане на листата на от FMV (мозаечен вирус по фикусите), но, няма данни, това да е оказало влияние върху реколтата.\nСиноними : Dauphine Violette, Grosse Violette, Ronde Violette Hâtive, Rouge de Argenteuil, Mussega Negra, Ficus carica punctulata Risso, Pagaudière, Adam. Сортът е известен в Sollies-Pont като Bouled’Or, Bouton d’Or и Grosse de Juillet, но, последното име се ползва и за сорт Sultane (Noire de Bellone). Описана от : Risso (1826), Barron (1868c, 1891), Lhérault (1872), Du Breuil (1876), Simon-Louis (1895), Eisen (1888, 1901), Forrer (1894), Schneider (1902), Juignet (1909), Mazières (1920), Bois (1928), Soc. Nat. d’Hort. de France (1928), A. Rivière (1928), Delplace (1933), Simonet (1945), Delbard (1947), Evreinoff (1947), Simonet и Chopinet (1947). Сортът е тип Сан Педро. В естествени условия, може да даде основна реколта, само след опрашване от Бластофага. Често в рекламите на Виолетов Дофин се показват снимки на Виолетова от Солие (Броджото Неро) или Noire de Barbentane (Черна от Барбентан), които са с подобна форма, но с малко око и по- привлекателен интериор. Дървета от сорт Дофин се отглеждат близо до Париж, заради богатата си реколта от Бреба. Култивира се и в Южна Франция поради големите си, привлекателни плодове, които понасят добре транспорт. Има малко насаждение от Dauphine близо до Токио, Япония, които се отглеждат само за Бреба реколта. Информацията, която е копирана многократно е от времето на Кондит и не се знае, дали то съществува в момента. Сортът, който се отглежда по- масово в Япония и се нарича Masui Dauphine или японски Дофин е сорт Калифорнийска Браун Търки (Black Genoa, San Piero), която е Common тип. През 1883г., Dauphine Violette е въведен в Калифорния от Англия от Джон Рок като Ronde Violette Hâtive и дървета са засадени за проба в различни експериментални станции в Калифорния и Аризона. Сортът не е успял да се наложи за промишлено производство, заради по- ниско качество на плодовете от тези на Black Mission. В процеса на тестването им е установено, че дърветата от сорт Дофин отхвърлят всички плодове от втората култура, освен ако не се каприфицират (опрашат). Дървото е с енергичен растеж и увиснали странични клони. Пъпките са зелени на цвят, но стават лилави и кафяви при застудяване. Листата са средни до големи, триделни и петделни. Лист на възрастно растение Breba реколтата при благоприятни условия е обилна и узрява от началото до средата на Юли. Плодовете са едри с капковидна форма. Средното им тегло е 92 грама. Имат малка шийка и сравнително къса дръжка с виолетово оцветяване. Окото е голямо, отворено и с лилави люспици около него. Кожата на плода е дебела и здрава с лъскава повърхност. Цветът ѝ варира от зеленикаво с лилав оттенък на сянка до тъмно лилаво, когато са изложени на слънце, избледняващо до зелено към шийката. Месото е бяло. Пулпът варира от кехлибарен до светло червен. Вкусът е добър, особено за Бреба реколта, без ясно изразен аромат. Вкусовият профил се определя, като "кафява захар". Плодовете се ползват основно за консумация в прясно състояние. Плод Плод - долна част Лист и плод Плодовете от основната реколта (каквато има само при опрашване) узряват в края на Август. Те са подобни на плодовете от Бреба реколтата, но са доста по- закръглени и с още по- малка или дори липсваща шийка. Имат многобройни и сравнително едри семена. Плод от основната реколта Средното им тегло е около 70 грама. Относно качеството им, ще допълня статията през следващите години, когато се получат отзиви от България. Старите автори, като Айзен и Кондит, описват вкуса, като "беден". Плодовете не са подходящи за сушене при естествени условия. Сортът Виолетов Дофин има добра издръжливост на студ. За Франция е посочена издръжливост от -15 градуса по Целзий. Това е стандартна граница за "студоустойчивост", посочвана за Италия и Франция и обикновено, такива растения издържат до около -18 градуса по Целзий, колкото повечето от останалите сортове. Дори да не е така, въпросните -15 градуса по Целзий са достатъчни за районите, където има бластфага. Плодовете имат слаба устойчивост на влага, поради голямото и отворено око. В случая, няма значение, че кожата на плодовете от Бреба реколтата е дебела и здрава и колко ще издържи, преди да се разкъса. Почти няма публикации за уязвимостта при плодовете от основната реколта, но, ако се ползва аналогията с тези на калифорнийската Браун Търки, те са с по- тънка кожа и се разделят още по- лесно. Няма данни за издръжливостта на този сорт на суша, поради това, че се отглежда основно за Бреба реколта, когато рядко има засушаване. За основната реколта има много малко данни. В заключение: Сортът Виолетов Дофин е високодобивен сорт с добра издръжливост на студ. Тъй- като е тип Сан Педро, той не може да даде основна реколта без опрашване от Бластофага. За тези, които живеят в райони без наличие на Бластофага, но желаят да имат сорт с подобни характеристики им препоръчвам да се насочат към сорт Калифорнийска Браун Търки (California Brown Turkey/Black Genoa/Masui Dauphine), чието оригинално име е San Piero (няма нищо общо с английската/източна Браун Търки). Това е толкова близък по характеристики сорт (листа, плодове, устойчивост на студ), че на практика е неразличим за неспециалист. Но, за разлика от Виолетов Дофин, сортът Сан Пиеро е Common тип (самоплодна) и може да бъде използван пълният капацитет на растенията дори в студени райони. Допълнителен източник : Fig Database Сайтът на Pierre Baud : https://frenchfigfarm.com/fig-trees/dauphine Снимките са предоставени от Vinny Figs и Clemens Ihle.\nВ началото на тази статия, уточнявам, че цялата ми информация за този сорт е теоретична, събрана от американски форуми, статии и научни публикации. Нямам дърво от този сорт и не познавам нито един човек, който отглежда такова в България за да ми каже, как се представя този сорт при нас. Действително е имало внос в миналото, но не знам, някой да е публикувал информация за представянето на закупени от него растения. Дори и в момента, някои търговци предлагат смокини от този сорт, но шансът, това да е истинска Celeste е доста малък. Снимките в рекламите са на произволни сортове, свалени от Интернет, а описанията са до такава степен абсурдно неверни, че може да са породени или от крайна некомпетентност, или от крайна наглост. Синоними : Malta, Sugar fig, Celeste Violette, Celestial, Celestine, Conant, Creech, Egyptian Pharaoh, Gray Midsummer's Day, Honey, Blue Celeste, Little Brown, Little Brown Sugar, Malta, Small Brown, Tennessee Mountain, Violette, Heritage Celeste, Regular Celeste, Classic Celeste, Creech Family Sugar Fig. Това е много отдавна разпространен сорт в югоизточното крайбрежие на САЩ. Толкова е традиционен за този регион, че обикновено дърветата от този сорт не се купуват, а се наследяват. Описан е от много автори от 1768 (Милър) до момента. Но, когато се търсят стари публикации за него, трябва да се търси под името Malta. През 1828г., ботаническата градина в Бартрам, Филаделфия е започнала да продава дръвчета от този сорт под името Celeste и оттогава това име почва да набира популярност. Дърветата от този сорт са със слаб до среден растеж в зависимост от местоположението в което се отглеждат. Приспособени са да растат в райони с много влажна почва и механизмите, които са развили да се справят при тези условия се превръщат в недостатък в по- сухи райони. Образуват много гъста корона и изпарението от многото на брой листа генерира постоянен воден поток между корените и стъблото. Издържа на коренови нематоди в мучурливи почви, където другите сортове смокини трудно биха оцелели. Тези качества са я превърнали в традиционен сорт за щати, като Луизиана. Кората на младите клони и текущият растеж е кафява. Тази на дебелите клони и стъблото на старите дървета е сива. Пъпките са зелени. Листата са със среден размер, плитко до средно дълбоко нарязани, предимно триделни, доста по- рядко петделни и монолитни (без дялове). Дяловете са по- широки на върха, отколкото в основата. Много лесно се разпознават, защото върховете им се скосяват в почти триъгълна форма и наподобяват връх на римски меч гладиус. Снимка Снимка Снимка на младо растение Листата са много на брой, короната е гъста. Снимка Изпарява много вода и при незначително за другите сортове засушаване, започват да провисват. Оптималното развитие на дървото е при висока влажност в почвата. В райони със сух климат, развитието му е затруднено и то расте много слабо. Според броят на реколтите, Celeste е тип Unifere. Дава само една (основна) реколта. Много рядко дава по няколко плода Breba в средата на Юни, които са малко по- едри от основната реколта. Плодовете от основната реколта са дребни. Средният им размер според Кондит е 14 грама. Започват да узряват след средата на Август, което е доста късно за сорт с толкова дребни плодове. Формата им е удължено капковидна с ясно видима шия. Дръжката е сравнително дълга за толкова малък плод - около 2см. Снимка на плод Цял и разрязан плод При узряване, дръжката се огъва, плодът провисва и това пречи на водата да влиза в окото. Кожата на плода е светло-кафява на цвят и тънка. Има доста рядко срещана разновидност на име Blue (синя) Celeste*, която е с по- тъмна (лилава) на цвят кожа. Освен цветът на кожата, съществени разлики между двете разновидности няма. Месото е бяло, ясно видим слой. Пулпът е розов на цвят. Семената на неопрашените смокини са много дребни и не се усещат при ядене. Окото е малко, частично отворено. Характерно за него е, че люспиците около него остават зелени почти до узряването за разлика от други сортове с подобен цвят на кожата, като Брънсуик и Браун Търки при които са червеникави (от розови до виолетови). * От това, което съм виждал, при наличие на опрашване, всяка Celeste става "синя" Celeste. Вкусът е плодов, но по- слабо изразен от типичните представители на този вкусов профил. Захарността е висока. Плодовете могат да изсъхнат частично по клоните, но, трябва да се прибират навреме, защото падат. Периодът на плододаване е доста кратък. Има публикувани данни за период на плододаване около три седмици, но е споменато във връзка с нуждата от създаването на хибриди и може да става въпрос за райони извън традиционните за сорта. Плодовете реагират положително на опрашване. Стават малко по- едри, кожицата е по- тъмна (светло лилава) с по- богат вкус и с ясно забележими семена. Клип с опрашена Синя Celeste На клипа се вижда, че на 24 Август се берат първите плодове от основата на дървото в зона 9b. Вече написах, че този сорт издържа много добре на влага и по- конкретно - прекомерна влага в почвата и коренови нематоди. Това е причината на негова основа в LSU (щатският аграрният университет на Луизиана) да бъдат създадени доста хибриди, които да обслужват консервната промишленост. В тях, недостатъците на обикновената Celeste са до голяма степен отстранени. Хибридите дават Бреба реколта, основната реколта е по- ранна, имат по- дълъг период на плододаване и плодове с по- едри размери. Като странична информация в контекста на гореизложеното, добавям, че по неясни причини, плодовете на обикновената Celeste, засадени в голям масив в щата Мисисипи, масово падали, въпреки, че дърветата са били при подходящи за сорта условия. В същото време, единични дървета, засадени в частни дворове в същият район се справяли много по- добре. Хибридите на LSU са отстранили тези проблеми и са осигурили за консервната промишленост стабилен приток от суровина за продължителен период от време. Дърветата от този сорт не издържат на суша. При засушаване, плодовете масово падат. Заради големият обем листна маса, изпарението и загубата на влага е много голяма. В по- сухи райони, самите дървета не се развиват нормално и остават дребни. Сортът се води сравнително студоустойчив. Посочена е издръжливост до около -17 градуса по Целзий без съществени повреди, което приемам при липса на данни за България. Доказаната и описана в САЩ устойчивост е 11 градуса по Фаренхайт, което е около -11,7 градуса по Целзий без никакви повреди. В Североизтока на САЩ, дървета от този сорт не се справят дори в саксии. Просто не дават нормална реколта. Не се справят добре и в цялата западна част на САЩ, независимо от температурната зона. Има случаи на засягане на дърветата от FMV (мозаечен вирус по фикусите), но, не съм намерил информация, дали това се е отразявало на реколтата. Допълнителен източник : https://www.figdatabase.com/variety-details/89/celeste Снимката на корицата е предоставена от потребител 2AngelsMushrooms в Ourfigs.com.\nСиноними : Pastilière, Hirta du Japon, Hirta del Giappone, Rouge de Bordeaux (Руж дьо Бордо). Да не се бърка с Unk Pastiliere, която е тип Смирна. Сортът се води френски само по име. Произходът му не е напълно изяснен. Около 1830г. е донесен в Европа от ботаника M. de Sieboldi след експедицията му до Япония. Предполага се, че е бил внесен там от португалците, защото само техни кораби са имали право да посещават японските пристанища. Поради нетипично силното спрямо повечето културни сортове овласяване на плодовете и листата е възможно да е възникнала, като семенак от пренесени там изсушени плодове и да е някакъв хибрид с див каприфиг. През 1845г. италианецът Гаспарини нарича този сорт Hirta del Giappone. Изглежда, че е бил обречен да прескача от континент на континент, защото още през 1860г. е документирано присъствието му в Калифорния, където е внесен от Италия. Независимо от това, той не е получил масово разпространение в САЩ. Почти отсъства и от Италия. Сравнително по- добър прием е получил във Франция, където се среща в района на Тулуза. Вече рядко се отглежда и в Япония, след внасянето на по- продуктивни европейски сортове. Руж дьо Бордо е Common (обикновен тип) смокиня. Не изисква опрашване от Бластофага, за да даде реколта. Според броят на реколтите е тип Unifere (дава само основна реколта). Дървото формира съцветия от Бреба реколта, които окапват почти на 100% в различни етапи от развитието си. Това е един от петте известни много ранни или супер ранни сортове, който са познати до този момента. Останалите са Ronde de Bordeaux (Кръгла от Бордо), Мичуринска 10, Подобрена Селест (Improved Celeste), която е хибрид, получен по развъдната програма на LSU (щатският аграрен университет на Луизиана) и Raasti (наричана още Ирански бонбон). Дърветата от този сорт са с бавен растеж. Счита се, че имат отлична устойчивост на студ, заради доброто узряване на дървесината. Връхните пъпки също са по- устойчиви на студ от повечето други сортове. Листата са със среден размер, плътни и силно овласени , предимно петделни и триделни, плитко нарязани. Рядко се срещат и монолитни (без дялове) при млади растения и висока влажност. Лист Лист и плод Този сорт не понася нито суша, нито прекалена влажност. И в двата случая, плодовете окапват. Младите дървета могат да хвърлят цялата си реколта, докато се развият достатъчно. Това може да се случва до четвъртата или петата година, като всяка следваща година, дървото задържа по- голям брой плодове. Плодовете от основната реколта узряват в началото на Август. Те са най- едри сред супер ранните сортове (от 30 до 70 грама). Имат много красива визия - от светло до тъмно виолетови със синкав налеп. Формата им е капковидна с малка, но, ясно видима шийка и много къса дръжка. Кожата на плода е тънка. Месото е тънък слой, бяло на цвят с виолетово или червеникаво обагряне. Пулпът варира от кехлибарен до червен с дребни семена. Вкусът е с плодови нюанси. С това, суперлативите за този сорт приключват. Големият размер на плодовете е за сметка на воднистата структура. Окото на плода е отворено и отворът е свързан с кухина в центъра и дори в долната част на плода, подобно на плодовете на Брънсуик. Плодовете вкисват и окапват още преди да са узрели при висока влажност. Дори при благоприятни условия, те окапват веднага след узряването. Не могат да съхнат върху клоните, защото са с ниско съдържание на захари. Сезонът на плододаване е доста къс. Има публикувани данни за период от 2-3 седмици. Дори да е повече, сезонът може да се счита за приключил с първите есенни дъждове. Дърветата от този сорт не толерират силно подрязване и не могат да дадат узрели плодове през същата година. Не могат да дадат реколта в текущата година и при измръзване до земята. Под въпрос е и реколтата през следващата година до пълното възстановяване на дървото. Руж дьо Бордо е подходящ сорт за отглеждане в саксия и малки градини, поради компактният размер на дърветата. Сортът е уязвим на FMV (мозаечен вирус по фикусите), вероятно, поради слабите си възможности за възстановяване. Има документирани случаи при които освен листата са засегнати и зелените плодове, които окапват. Допълнителни източници : http://planetfig.com/cultivars/fcveng8586.html http://www.galgoni.com/ENG/Fotos_Maxi/032.htm\nhirta del giappone\n(и още 6)\nруж дьо бордо\nчервена от бордо\nhirta du japon


мухъл | Реалността и Митовете\nМухъл се появи на нашата планета преди повече от 200 милиона години. Това разнообразие от микроорганизми е вездесъщо. Човекът никога не се е научил да го печели, но понякога го използва за свое добро. При хората мухълът се нарича просто гъба. Всъщност това са микроскопични гъбички, много токсични.\nСпорите на плесените са невидими, което им позволява да се разпространяват навсякъде. При създаването на благоприятни условия гъбата ще се размножава активно.\nСред тези, които са срещнали мухъл инфекция, има много митии за тази гъбичка. Само тук те нямат нищо общо с реалността. В края на краищата, мухъл може да се появи не само на стените, но и на нашата храна. Мухълът изобщо не е опасен за здравето. Някои хора считат мухъл за грозна гъба, която не вижда опасността от нея. И този мит е засилен само благодарение на невнимателните служители на жилищни и оперативни офиси. Те казват на хората, че плесените стени в къщите им не са опасни. Но в никакъв случай не можете да повярвате. В края на краищата в санитарните и епидемиологичните норми има списък на типовете плесени и болестите, които причиняват.\nМаксимум, отколкото мухъл е застрашен – малък ринит. Всъщност тези гъбички принадлежат към III-IV група от патогенни микроорганизми. То е вредно както при вдишване, така и при обикновен контакт с кожата. Резултатът може да бъде като алергични реакции от широк спектър (ринит, бронхит, астма, дерматит) и дълбоки наранявания на вътрешните органи.\nЗаради плесените може да се развие рак. Няма научни доказателства, че плесените могат да предизвикат рак. Връзката между тях е възможна само косвено – чрез взаимодействие върху имунната система.\nСамо черна плесен е опасна.\nВ помещенията, в които е налице влажност (това може да е резултат от наводняване или изтичане), могат да се развият различни видове форми с различни свойства. За човек те всички са в различна степен вредни. Независимо от това, това самото проявление е причината да се чуе тревога. Живейте в помещения с плесен е невъзможно! Особено се отнася до деца, възрастните хора, както и хора с хронични заболявания.\nВъв въздуха изобщо няма да има нито един спор за мухъл.\nВъздушната среда, която ни заобикаля, първоначално е източник на спори на мухъл. Така че във фонов режим тяхното присъствие е нормално. Напълно се отървете от тях е невъзможно и това не е необходимо. Необходимо е само да се знае, че веднага щом се образуват благоприятни условия (обикновено е влажност), тогава малък брой спорове веднага ще започнат бързо да се възпроизвеждат.\nЗа да избегнете спорове в апартамента, трябва да използвате ултравиолетова лампа у дома.\nСамо по себе си използването на такива източници на радиация е доста опасно за хората. В крайна сметка тези лампи образуват свободни радикали във въздуха. Използването на ултравиолетови лъчи е приемливо за лечебните заведения, но не и за един апартамент. За да се отървете от индивидуалните спорове, няма смисъл, особено, тъй като те ще се появят след придружаващата ги радиационна експозиция. Самата тя е много по-ефективна при влиянието на вируси и бактерии. В много гъбни спори клетъчните стени са доста дебели, което им позволява да се предпазят от ултравиолетовите лъчи. Така че ще бъде по-правилно просто да държите къщите у дома с правилния микроклимат и да избегнете натрупване на материали и външен вид на повърхностите на конденза.\nАко мухълът един ден се появи в апартамента, то няма да може да го премахне. Няма нищо свръхестествено, за да се отървете от плесен, който се е появил в къщата. Предварително е необходимо да получите съвет от миколозите за това колко замърсени материали трябва да бъдат отстранени и кои антисептици ще бъде по-добре да се използват при обработката на повърхности. Друга възможност са услугите на специалисти, които се специализират в премахването на мухъл. Те дори ще дадат гаранция за работата си. Струва си да се помни, че не всички препарати против мухъл от тези, които са представени в строителните магазини, ще бъдат ефективни.Наистина има само 2-3 начина, наистина надеждно отстраняване на мухъл и не му позволява да се появи отново. Би било наивно да мислим, че има някакво средство за защита, което ще предпази къщата от плесен завинаги въпреки всички възможни катаклизми. Дори най-качествените антисептици се разлагат във времето, силното изтичане на вода просто ще ги измие. Да, и в апартамента, някои особено силни средства са просто забранени да се прилагат поради високата си токсичност.\nАко напълнете матрицата с довършителни материали, няма да има никаква вреда от нея. Този мит е много опасен, защото подценява опасността от мухъл. Но гъбичните спори са толкова малки, че могат да проникнат дори и в най-малките празнини. Това ще им позволи да заразят въздуха в апартамента и да създадат най-опасния микроклимат за страдащите от алергия. Не мислете, че веднъж завинаги ще бъде възможно да се изкоренява маслото. В това състояние, под довършителните материали, ще бъде в свободни условия, в един вид инкубатор. Там, гъбички ще растат и в крайна сметка в крайна сметка да се измъкнем. Малко хора знаят, че плесените могат да се разлагат и унищожават не само органични материали, но и метал, пластмаса, стъкло, бетон, тухли и керамика. Мухълът под довършителните материали ще създаде специфична миризма на мръсотия, която ще бъде резултат от производството на летливи органични вещества. Но в действителност тези кетони и алдехиди са вредни за хората.\nМухълът не може да се появи за една седмица. • Мухълът расте бързо, особено на фона на изобилие от влага. Ако е имало инцидент – изтичане, наводнение, пожар, мухълът може да се появи на стените след 5-7 дни, освен ако стаята не е напълно изсушена. В допълнение, модерните декоративни материали (гипсокартон, винил, пластмаса) пречат на бързото изсъхване на помещенията. В резултат на това, под стените и подови покрития за 1-3 седмици след получаване на там влага почти винаги се развива невидим човек мухъл, инфекцията е от масивна природа.\nАко няма миризма на мухъл, тогава няма самата мухъл. И този мит се култивира и от служители на жилищни и оперативни офиси. В края на краищата, можете да оправдаете вашето бездействие и затишие бдителността на наемателите след злополуки и заливи на апартаменти. Но появата и развитието на мухъл не винаги е придружено от появата на характерна миризма на мухъл. Всичко зависи от продължителността и степента на увреждане, от появата на гъбичките.\nАко матрицата е обработена с антисептик, остатъците от нея вече не могат да бъдат премахнати. Този мит е също опасен, защото дори след лечение с антисептик, спорите за мухъл запазват токсични и алергични свойства. Алергенните гъби нямат нищо общо с жизнеспособността си, тук играят ролята на тези компоненти, които са включени в състава на плесените клетки. Ето защо е необходимо напълно да премахнете строителните материали, увредени от плесени – тапети, бои, кичури, гипс и гипсокартон.\nНай-доброто средство за лечение на плесен е медният сулфат.\nТози инструмент отдавна е анахронизъм в борбата срещу плесените. Купорос е токсично съединение от тежък метал. В големи количества това е просто опасно за човешкия живот. И това отнема много мед vitriol, така че той наистина бие плесен. Днес има много по-ефективни и безопасни средства, които позволяват да устоят на гъбичките.\nМухъл може да се появи и една година след наводняване на апартамента.\nАко апартаментът е бързо изсъхнал след наводнение и в рамките на няколко месеца няма признаци на мухъл, появата му в една година ще се дължи на други причини. Важно е да запомните, че мухълът може бързо да се появи не само на влажна повърхност.\nСлед наводнението матрицата може да “мигрира” от съседите си.\nАко силен наводнение докосва няколко апартамента или етажа, вероятно е мана по себе си да се появи навсякъде и да не се появи едновременно. След това във всеки апартамент най-вероятно ще изглежда независимо. В края на краищата има много вътрешни източници, които са “изстреляни” под въздействието на влажността.Навлажнени тавани, стени и подове ще се почувстват. Не може да се отрече, че ако в близост до апартамента в продължение на много месеци и дори години има силно замърсен корпус, тогава мухълът може да покълне от там. Но в случай на аварии не обвинявайте съседите. В края на краищата, мухъл спори винаги невидимо близо до нас, и влажност бързо ще им помогне да покълнат.\nМожете да ядете храни, ако премахнете мухъл от тях.\nНа този въпрос трябва да се обърне внимание с изключителна предпазливост. Всичко зависи от разнообразието на плесените. Ако говорим за гъбичките, които засягат месо, пекарни или сладкарски продукти, както и плодове, зеленчуци, зърнени храни и ядки, то произвежда токсини, които проникват много дълбоко в продукта. Използването на такава храна, дори след повърхностно пречистване от мухъл, може да доведе до отравяне на тялото и увреждане на човешкото здраве. Но сиренето, засегнато от матрицата, може да се консумира, но ще трябва да отстраните слоя не по-малко от десет сантиметра. Също така подходящ за конфитюр, желе и конфитюр, ако отстраните няколко сантиметра от засегнатия слой. Заслужава ли си да вземе такъв риск?


Acer Aspire P3 - първият конвертируем ултрабук\nAcer го нарича Aspire P3 – конвертируем ултрабук с употреба като преносим компютър с клавиатура, а също така и като таблет с дизайн, позволяващ на сензорния екран да се използва като бележник отделно от клавиатурата.\nНа пръв поглед можем да видим, че Acer Aspire P3 е предназначен за съхранение на съдържание, развлечение и забавление, но и същевременно да се използва като компютър, увеличаващ производителността си и в движение. Ултрабукът е обурудван с Intel Core i3 и i5 процесори с ниска консумация на енергия и работи под версия на Windows 8. Това означава, че можем да инсталираме и използваме всички приложения, както от Windows Store, така и от традиционните (legacy) приложения в класическия десктоп.\nAcer Aspire P3 е придружен с клавиатура покритие за таблет с нормален размер клавиши за по-удодно боравене с офис програми и мултимедийни приложения. Има възможност да се интегрира в хибриден таблет, дори да не е Windows 8. Таблетът тежи 790 гр и клавиатурата-капак 600 гр, като общото тегло е 1.39 кг. Снадбен е с две камери (предна и задна) и батерията е с максимална издръжливост до 6 часа.\nХарактеристики на Acer Aspire P3\nДисплей – Touchscreen HD 11,6″ технология с IPS, резолюция с 1366х768 пиксела и 170-градусов ъгъл на гледане.\nПроцесор – Intel Core i3 и i5, в зависимост от версията.\nRAM 2 или 4 GB\nSSD диск 60 GB или 120 GB\nUSB 3.0 порт и HDMI\nDolby Home Theater аудио\nПредна камера Crystal Eye HD с 720p HD видео\nЗадна 5 MP камера\nРазмери: 295 x 190 x 9,95 mm\nAcer Aspire P3 се предлага на пазара в САЩ с препоръчителна цена от 799.99 $. У нас модели ултрабуци на Acer Aspire можете да закупите от онлайн магазина на www.Notebook.bg.\nПоследни новини относно „Защо трябва да купим Acer от www.Notebook.bg?“ вижте тук: http://acer-notebookbg.com\nAcer Aspire P3 - първият конвертируем ултрабук, 10.0 out of 10 based on 2 ratings


Коста Рика - бижуто между два океана - Симеон Идакиев - Tavex\nПубликувано от Tavex в категория Анализи на 09.09.2019\nАз имам приятели в Коста Рика, много добри приятели. И поради тази съществена причина даже леещият се час след час дъжд от небето когато пристигнах там, не можеше да помрачи доброто ми настроение. Но не само затова, а защото тя е по-различна от всички страни, които познавам, а аз съм виждал доста. Надявам се да ви убедя колко ведра и духовна е, колко мъдри са хората, които я обитават, защото далновидно мислят за бъдещето. Не случайно често я наричат „Бижу между два океана”-лаконично, точно и вярно название. Ето го и първото доказателство.На какво място мислите, ме заведе първо Валтер Варгас Мена, завършил специалността химия в България? В затвора, разбира се. Но бившият, защото сградата вече има съвсем друго предназначение и статут-тук сега е Националната художествена галерия на Коста Рика. Кажете как да не ми е особено симпатична подобна страна, която отгоре на всичко се задоволява единствено с наличието на полиция, без да се обременява с издръжката на армия-единствена от всички страни в Латинска Америка.\nНяма по-добро място за опознаване на една страна от нейния национален исторически музей. Бях сигурен в това и второто място, което посетихме в столицата Сан Хосе, беше именно той.\nДо нашествието на испанците територията на сегашна Коста Рика населявали индианските племена чоротега, борука, гуатар и няколко други, които живеели простичко, прехранвайки се от лов и риболов, отглеждали памук, тютюн, юка, царевица, фасул и какао, познавали и някои занаяти.\nКакто е известно, карибското крайбрежие на Коста Рика било открито от самия Христофор Колумб на 18 септември 1502 година. Територията й е една от първите, посетени и от Америго Веспучи, на чието перо човечеството дължи първите сведения за Новия свят. Неговите ”Писма” до Европа веднага се превърнали в средновековни бестселъри и за броени месеци претърпели цели 11 издания на няколко езика. Така новият континент получил името на първия си истински изследовател, а не на своя първотокривател. Което дава добро основание на бележития познавач на Латинска Америка, Милослав Стингъл, с чувство за хумор, но справедливо да отбележи, че”въпреки несъгласията на редица известни американисти, в континента Америка, който не следвало да се нарича така, живеели индианци, които не били жители на Индиите, търсени от Колумб.”\nМореплавателят още не знаел, че тази тясна ивица земя, съединява двете части на новия континент, че е разположена на два океана-Атлантическият и Тихият-че няма точка в нея, отдалечена на повече от 120 километра от море. Но открил онова, което най-много интересувало испанците и се превърнало в най-могъщият стимул за покоряването на околните земи и изтребването на цели народи-злато, много злато, прекрасно обработено, което подсказвало висока култура, но не тя привличала испанците, а жълтия метал, който индианците използвали само като украшение.\nПо-късно се оказало, че не златото е най-голямото богатство на Коста Рика, а невероятно уханното кафе-едно от най-доходоносните пера в нейния износ и днес.\nКолумб нарекъл новооткритата земя Неуво Картаго./ Сегашното си име Коста Рика, което означава „Богат бряг” страната получава от испанските хронисти в средата на 16 век, когато била завоювана окончателно /.\nОт 1560 година Коста Рика била включена в състава на Генерал-капитанството Гватемала, а три години по-късно бил основан първият голям град, Картаго, който станал нейна столица.\nИндианците се опитвали да се съпротивляват / най-голямото им въстание било през 1544 година /. Колонизацията била съпровождана от масово изтребление на местното население, числеността на което през 17 век била съкратена двойно. През 17 и 18 век земята на Коста Рика вече била заграбена от крупни собственици, преселници от Испания и основани големи градове като Ередия, Сан Хосе, Алахуела и други.\nПреди да си отида от музея поспрях с уважение при паметника на президента Хосе Фигейра, далновидно предложил ликвидирането на армията на Коста Рика като институция.\nЗаедно с Валтер и още една българска възпитаничка, Мария Алварес де лос Анхелес, се отправихме първо към вече споменатият Картаго- на около 25 километра от столицата Сан Хосе. Град с особено значение за Коста Рика, сега ще разберете защо!!!\nСпряхме първо до внушителните останки на една полуразрушена катедрала. Някога посветена на Дева Мария тя била срината от земетресение и хората разбрали, че желанието на Божията майка е този храм да бъде построен на друго място.\nКартаго е свещеният град на страната. Всяка година през август към него се отправят десетки хиляди хора и то пеш. Казват че от столицата до тук вярващите вървят цели осем часа, а мнозина пристигат по този начин и от провинцията, за да се помолят на покровителката на Коста Рика.\nГрадът е основан през 1563 година от конкистадора Хуан Васкес де Коронадо. Няколко пъти земетресения, предизвикани от близкия вулкан Ирасу, го разрушават. Но той е притегателен център за вярващите отдавна и причина за това е базиликата „Нуестра сеньора де лос Анхелес”, която очевидно Дева Мария е припознала за своя, защото стои невредима, въпреки честите колебания на земните пластове.\nВнушителната базилика е построена през 1912 година, но мястото е на особена почит от по-рано / след малко ще разберете защо?/.В нея се стичат и здрави, но и много болни с надежда за чудодейно изцеление.\nПредание разказва, че на мястото на църквата, на 2 август 1635 година, младото индианско момиче Хуана Перейра, отивайки за дърва в гората, намерила на камък при извора кукла на Дева Мария и радостна я занесла в своя дом.На другия ден, на същия камък, видяла още една. Взела и нея, но когато се върнала у дома първата вече я нямало и тя разбрала, че е намерила същата кукла. Озадачена тя се допитала до падре Алонсо Сандовал и той й обяснил, че това е волята на Светата Дева, която иска да си остане там на онзи камък и в този си образ- на черна Мадона, която местните хора нарекли Ла Негрита.\nИ започнали да се случват чудеса, които творила Дева Мария. Всеки, който посети това място и се измие на свещения извор оздравява. Вярващите от различни националности оставят с благодарност предмети, между които видях остри пръти и колове от които някои бяха пострадали, имена и снимки с описание на злощастните случки и чудодейните изцеления, но най-много бяха специално поръчаните, изработени от сребро миниатюрни копия на болните органи-на многобройните табла различих всички части на човешкото тяло-от крайници до вътрешни органи. Въздействието върху посетителя на тази своеобразна изложба-белег за милостиво могъщество, е невероятно вълнуващо. Тук просто е неуместно да се говори за сляпа вяра, доказателствата са неоспорими и внушителни.\nНо ние трябваше да продължим пътя си, защото аз исках да видя повече от чудесата-природни или сътворени от човека, които крие тази уж толкова малка Коста Рика.\nПътят стръмно възлезе нагоре, зад нас в долината остана религиозният център Картаго, а аз тръпнех в очакване, защото ми предстоеше да видя първия от знаменитите вулкани на Коста Рика.\nИ ето ме най-после заедно с Валтер Варгас и Мария Алварес, също българска възпитаничка, на върха, където ни очакваше огромната чаша на главния кратер на Ирасу с утаено на дъното смарагдово езеро. Попитах какво би станало, ако вулканът изригне сега?\n-Просто умираме-отговори Мария.\nВсички пътеводители препоръчват когато се отправяш към този вулкан да носиш със себе си яке и чадър-предупреждение съвсем уместно. Дъждовете, придружени от бурен вятър са чести, а температурата не надхвърля 11 градуса по Целзий. Защото със своите 3,432 метра Ирасу е най-високият от всички вулкани на Коста Рика. Удивителна е тази страна, наистина. Ако можете представете си, че на площ от едва 51,000 квадратни километра, тоест колкото половин България, съществуват 120 вулкана. Повечето от тях спят, но както ми каза моя приятел Валтер”във всеки момент съседният хълм може да се превърне във вулкан”.\nКазват, че името Ирасу идва от ”истару”, което означавало m”Планината на гръмотевиците и земетресенията”.\nДобре се помнят първото му изригване през 1563 година и онова през 1963-та, когато на посещение в страната бил президентът на Съединените американски щати Джон Кенеди. Вулканът”спи”, ако може да бъде употребен този израз, от 1965 година като само от време-навреме изхвърля пепел, газове и разтърсва земята, за да припомни на хората, че му дължат уважение и страхопочитание. Пищната растителност около кратера създава погрешна представа, защото по-близо до него няма почти нищо живо.\nКазват, че оттук могат да се видят едновременно Атлантическият и Тихият океан, но очевидно това се случва изключително рядко.\nСбогувахме се с Ирасу и поехме надолу по безкрайните серпентини на пътя, но спирахме няколко пъти, за да се полюбуваме на ефирните колибрита, които се задържаха във въздуха като миниатюрни хеликоптери и да се насладим на панорамите, които планината щедро разгръщаше пред нас.\nНо колкото и да ни беше интересно тук, не се заседяхме дълго, защото бяхме нетърпеливи / особено аз / да видим следващия вулкан.\nПътят стръмно се изкачи нагоре и ето ме отново в националния парк Поас. Последния път, когато бях тук, преди няколко години, не ми провървя-той отказа да отхвърли плътната пелена от себе си и не височината от 2,708 метра беше виновна, а някакъв циклон, който се вихреше наблизо и подгонваше студените облаци към планината.\nДнес обаче той склони да го заснема. Гледката към главния кратер с диаметър 1320 и дълбочина 300 метра, е наистина фантастична. Но смарагдовото езеро на дъното не е от вода и казват, че разтваря без остатък всичко живо, попаднало в него. Поас наистина предлага едно от най-забележителните и внушителни зрелища в Коста Рика.\nПървото му регистрирано изригване е през 1747 година, а най-голямото е било на 25 януари 1910-та. После в 1950, а няколко пъти е бил затварян за посещения и през 1989 година.\nПосетителите тук не секват никога, но не винаги имат късмета да го видят. И сега само след няколко минути нещата се промениха и бели валма започнаха да заливат кратера, скривайки го от очите. Трудно е да се повярва, че долу в равнините в този момент температурата надхвърля 30 градуса по Целзий, но такива са особеностите, които се дължат на изключително разнообразните релеф и климат на страната. Поас присъства и в книгата на рекордите на Гинес с най-високия гейзер в света в един от неговите кратери, но който аз за съжаление не видях.\nПосле се отправихме към една от най-атрактивните зони на Коста Рика-тази около вулкана Аренал, но при градчето Ла Палма вниманието ни грабна малък частен зоокът, който се радваше не само на детското внимание. Това е един от начините да се покаже на подрастващите колко красиво е всяко живо същество и колко важно е опазването на природата. В Коста Рика това е основен приоритет на държавата. Има какво да се поучим от нея, защото наполовина по-малка от България и с двойно по-малко население, тя все пак е напълно сравнима с нашата страна. Но докато ние пилеем своето богатство, тя далновидно го умножава. Това си мислех, докато разглеждах малката сергия край пътя на самоук художник, който изработваше на място самобитни, оригинални сувенири.\nСкоро се озовахме при езерото Аренал и едноименния вулкан за нещастие забулен в облаци. Всъщност езерото е изкуствено създадено. През 1973 година насипна стена прегражда течението на река Аренал и така се образува дълга над 30 километра водна площ за водни спортове, най-голямата в Коста Рика. Тук може да се наеме лодка, да се отиде за риба, да се кара сърф/ не липсва вятър / или просто да поплува човек, защото температурата целогодишно е 20 градуса по Целзий.\nАренал, наричан още ”огнената планина”, е млад вулкан, роден едва преди 4,000 години, но е най-неспокойният, затова го наблюдават непрекъснато. Висок 1633 метра той е истински опасен. Изригване през 1968 година отнема живота на 77 души. Следват нови ерупции през годините и на 22 август 2,000 година той взема последните / да се надяваме / жертви-загиват опитният водач Игнасио Проти и две жени, туристки, на които той показвал вулкана. Спасението често е невъзможно, защото отровните газове и пепел се спускат по склоновете му с над 80 километра в час.\nНо заплахата от тази съвсем реална опасност сякаш не плаши, както обитателите на близкото градче Ла Фортуна, така и несекващият поток от туристи. По-скоро обратното, събужда тяхното любопитство.\nВ Ла Фортуна седнахме да пием кафе, както го приготвят тук-върху кафето в торбичка от платно просто се изсипва гореща вода и сместа се разбърква с лъжица. Поднесоха ни и”скромна”, както се пошегувах, закуска. В нея винаги присъства неизменното”гайо пинто”-ориз с черен фасул, но има още яйца, парче сирене, често и пържола, царевични питки и пържен платано / банан за готвене/.\nМария де лос Анхелес имаше къща в провинция Лимон, което ми даде възможност да видя още едно от лицата на Коста Рика.\nНаблизо до къщата е природният парк ”Тиримбина”. Той ме подсети за нещо особено интересно-че в Коста Рика съществуват многобройни, частни, да, не се учудвайте, частни природни зони, които са повече от сто. Те освен полезни за опазване на природата, са и доходоносни, за посещението им се плаща доста, особено ако си чужденец и правилата в тях са точно толкова строги, колкото и в държавните. Задължително е движението само по добре маркираните пътеки, а в някои от тях посещението се разрешава само ако ви придружава опитен гид, защото немалко хора са загинали, губейки се в задушните дъждовни тропически джунгли, ухапани от змии или разкъсани от ягуари, тоест, опасности съвсем реални. Но няма друга страна в света /няма да се уморя да повтарям това/, чиито национални и природозащитни паркове да заемат над една трета от нейната територия и вместо да намаляват, да речем от дърводобив, да се увеличават всяка година.\nТропическата гора, пронизана от безброй звуци, има особен чар. Но преди да влезете в нея е добре да употребите достатъчно репелент, който да защити кожата ви от облаците комари.\nС малка лодка се отправихме през сърцето на тропическата джунгла на река Сарапики с надежда да зърнем нейните обитатели-птици, непознати животни, цветя.\nРайонът на Сарапики, разположен на север от Централните Кордилери в провинция Ередия, е едно от най-интересните места в Коста Рика и също е защитена територия. Едноименната река, която тече на юг, се влива в граничната с Никарагуа река Сан Хуан.\nИзненада ме спокойствието, с което групичка деца се къпеше в мътната вода, въпреки наличието на крокодили. Но, честно казано, ние не се осмелихме, защото знаехме, че всяка година те вземат по някоя жертва-обикновено тийнейджъри като тези, които скачаха в мътната вода.\nСлед Сарапики ни очакваше посещение на провинция Гуанакасте, една от най-престижните туристически зони на Коста Рика, където пък Валтер имаше къща.\nГорещият климат и краткият дъждовен сезон превръщат Гуанакасте в отлично място за посещение на някой от безбройните прекрасни плажове като любимият на Валтер Карильо. Любителите на водни спортове, особено сърфистите, също се стичат тук, заради океанските вълни. При това Гуанакасте е само на 4-5 часа път с кола от столицата Сан Хосе. Особено много са посетителите през ученическите ваканции, около Коледа и Нова година.\nСлед всичко, което видях, вече бях убеден, че наистина Дева Мария е причина за раждането на тази земя. Защото само с покровителството на небето може да се обясни очарованието на тази малка, забележително красива страна Коста Рика, наричана ласкаво и напълно заслужено ”Бижу между два велики океана!”