Eesti külad välismaal on loend väljaspool Eestit asunud ja asuvatest Eestist väljarannanute elukohtade kohta\nAlam-Linda (gruusia ''Khvemo Linda'', abhaasi ''Aladahtvi Linda'')\nEstonia (Abhaasia) (gruusia, abhaasi ''Estonka'')\nSulevi (gruusia, abhaasi ''Sulevo'')\nUus-Estonia, (vene ''Novoestonka'', türgi ''Karacaören'')\nBeregove (Bahtšisarai rajoon) (ukraina ''Beregove'', krimmitatari ''Samruki'')\nPervomaiske (Pervomaiske rajoon) (krimmitatari ''Curçi'')\nKrasnodarka (krimmitatari ''Qonçi-Şavva'')\nEesti kool asub Oleksandrivka (Krasnogvardiiske rajoon)\nPihkvamaal ja Ingeris\nNurmekund (Tveri oblast)\nEstoonia küla ''Эстония'' (variandid: ''Эстонское, Князеве'') Zjuzdinski vald, Glazovski maakond.\nLohuküla (venepäraselt ''Bõkovka'')\nEesti Aiake (''Estosadok'')\nPunase Lageda (vene ''Krasnaja Poljana'')\nUus-Eesti (vene ''Novo-Estonka'')\neestlaste küla oli Krasnodari krais Novo-Estonka 6-7 kilomeetrit Otradnaja staniitsast üle Urupi jõe mägede poole. Sellest külast veel edasi 3-4 kilomeetrit oli küla Panaatovka. Nendest küladest pärit inimestest on mälestus kivi Pärnamäe vana kabeli juures ohvritest ja depreseeritutest.\nAllmäe (''Podgornaja''), koduleht http://allmae.by.ru/index.html Allmäe küla - Ставропольский край, c.Подгорное\nSerežihha (''Сережиха'') ja Lebedihha (''Лебедиха'') külad, kust 1921. aastal opteerus Eestisse 1000-st eesti päritolu külaelanikust 3/4;\nKolõvan (Altai krai)\nHaidak, ehk setudpäraselt ''Hait'', ''Krasnojarski krais, Partisani rajoonis Haidaki küla'' ,\nUus-Petseri (''Novaja Petšora'')\nÜlem-Bulanka (''Верхняя Буланка''), endine Jenissei kubermang\nÜlem-Suetuk (''Верхний Суэтук''), endine Jenissei kubermang Minusinski vald (''Енисейской губернии Минусинского уезда''), , ,\nJurjevka (Kemerovo oblast)\nKoidula (Kemerovo oblast)\nVäike-Estonia küla (''с. Малая Эстония'')\nEstonia (Pokrovski vald) (''с. Эстония''), Pokrovski vald, Zmeigorodi maakond (asutatud 1897. aastal)\nKaseküla (Mariinski maakond) (''Berjozovka''), Mariinski maakond (asutatud 1902. aastal)\nKazantsevo küla, Kolõvani vald, Zmeigorodi maakond (''селo Казанцево Колыванской волости Змеиногорского уезда'')\nLifljandka (''Лифляндка''), Zmeigorodi maakond (asutatud 1895. aastal)\nLiliengof (''Liljengofka''), Mariinski maakond (asutatud 1902. aastal)\nдеревня (''Медодат''), Mariinski maakond\nRõžkovo, Tjukalinski maakond asutatud , Ingerimaalt, Jamburgi maakond parun Ungern-Sternbergi mõisatest 1803. aastal vastuhaku eest, väljasaadetute poolt. Asula asus algselt Tobolski kubermangu Tjukalinski mk Panovki vald, lk30, hiljem seoses haldusreformidega administratiivalluvus muutus;\n''Соляной Заселок'', Tomski maakond (asutatud 1896. aastal)\nVambola küla, Mariinski maakond (asutatud 1908. aastal)\nViruküla (Tjukalinski) (''Вирукюла'') Tjukalinski maakond, asutatud Mahtra sõda eest Siberisse asumiselesaadetute poolt\nBorovuška (Novosibirski oblast)\nOrava (Novosibirski oblast) (''Oravka'')\nRosental (''Rozental'') (''дер. Розенталь Татарского уезда'')\nUusküla (Novosibirski oblast) (''Uskjul'')\nUus-Viru (''Novõi Revel''), (''Новый Ревель Калачинской вол. Омского уезда Тобольской губ'')\nVana-Viru (''Starõj Revel'')\nLinda küla (''деревня Линда'')\nГаупт В. ''Колония ссыльных лютеранского исповедания в Шушенской волости Минусинского округа'' // Русское географическое общество. Записки Сибирского отдела. Иркутск, 1864. № 7. C. 16–31;\nГаупт В. ''Состояние колоний ссыльных лютеранского исповедания в Шушенской волости Минусинского округа. 1850–1865 гг''. // Вторая памятная книга Енисейской губернии на 1865 и 1866 гг. СПб., 1865. С. 58–78.\nЯдринцев Н.М. ''Рига, Ревель, Нарва и Гельсингфорс в Сибири'' // Неделя. 1878. № 3.\nAugust Nigol: ''http://allmae.by.ru/book01.html Eesti asundused ja asupaigad Wenemaal''. Tartu: Eesti Kirjastuse-Ühisuse "Postimehe" trükk, 1918\nhttp://gaspiko.ru/html/eston ОБЗОР СЛЕДСТВЕННЫХ ДЕЛ НА РЕПРЕССИРОВАННЫХ ЭСТОНЦЕВ ЗА 1929-1953 ГОДЫ (Государственный архив социально-политической истории Кировской области)\nhttp://www.eesti.ee/rahvuskaaslased/index.php?id=120 Välis-Eesti organisatsioonide ja koonduskohtade loetelu 1938\nPilt:Elagabalo (203 o 204-222 d.C) - Musei capitolini - Foto Giovanni Dall'Orto - 15-08-2000 .jpg\nElagabalus (Imperator Caesar Divi Antonini Magni Divi Septimii Severii Pii ''Diadumenianus'' Severus Augustus; sünninimi Varius Avitus; u 203 – 11. märts 222) oli Vana-Rooma keiser 16. maist 218 kuni surmani.\nHukati sõdurite poolt. Teisi tiitleid: ''Sacerdos amplissimus dei invicti solis Elagabali''.\nKategooria:Sündinud 200. aastatel\nhu:Marcus Aurelius Elagabalus római császár\npl:Heliogabal (cesarz rzymski)\nEl Salvadori Vabariik (varem eesti keeles: Salvador) on kõige väiksem riik Kesk-Ameerikas. Ta piirneb Guatemala, Hondurase ja Vaikne ookean. El Salvadori pealinn on San Salvador.\nPilt:El Salvador departments numbered.png\n# Ahuachapáni departemang\n# Cabañase departemang\n# Chalatenango departemang\n# Cuscatláni departemang\n# La Libertadi departemang\n# La Pazi departemang\n# La Unióni departemang\n# Morazáni departemang
\n# San Migueli departemang
\n# San Salvadori departemang
\n# San Vicente departemang
\n# Santa Ana departemang
\n# Sonsonate departemang
\n# Usulutáni departemang\nEl Salvadori rikkas looduses on palju sellist, mida püütakse kaitsta. Riigis on loodud rahvusparkide võrk. Neist kuulsaim on Monte Cristo rahvuspark riigi põhjaosas, kus kaitstakse Kesk-Ameerika tähtsaimat udumetsa. See on tegelikult kolme riigi rahvuspark – El Salvador jagab seda Guatemala ja Hondurasega. Suurim on 6500-hektraine Cerro Verde rahvuspark, mis loodi 1981. aastal San Andrési varemete lähedale. See kujutab endast 2030 m kõrgust kustunud vulkaani Coatepeque järve ääres. Paljude põnevate loomade kõrval võib neis parkides kohata hulgaliseslt eksootilisi linnud: ketsaali, koolibrit, kalkunkotkast, ohakalindu, kellalööjalindu, punatuvi, samuti rohkesti öökullid ja vutid.\nEl Salvadoris voolab rohkem kui 280 jõgi, millest enamik kannavad oma veed Vaikne ookean. Kesk-Ameerika Andide ning rannikuaheliku vahel laiub tasandik, mida niisutavad rohked jõed. Sinna on koondunud enamik rahvastikust. Tähtsaim jõgi Lempa jõgi on osaliselt laevatatav.\nEl Salvador on vulkaaniderikas, ning tänu nende tegutsemisele on neid ümbritsev maa väga viljakas. El Salvadoris on kaks suurt mäeahelikku: Kesk-Ameerika Andid põhjaosas ja rannikuahelik. Viimase moodustavad noored, suuremalt osalt veel tegevad vulkaanid, näiteks Santa Ana vulkaan (2381 m), San Vicente vulkaan (2182 m), San Salvadori vulkaan (1960 m) ja Izalco vulkaan (1950 m). Need on ka El Salvadori kõrgeimad tipud.\nTaimestik muutub vastavalt kõrgusele. Kõrgematel aladel levivad rohtlad, kasvab ka hõredavõitu tamme- ja mänd. Külluses leidub troopilisi puuvili ning ravimtaimi. Kõikidest Mehhikost lõuna poole jäävatest Kesk-Ameerika riikidest on El Salvador kõige metsavaesem. Põllumajandusmaade rajamise eesmärgil tehtud raiete tagajärjel katab El Salvadori pindalast mets vaid 6%.\nEl Salvadori loomastik pole nii rikkalik, kui teistes Kesk-Ameerika maades, kuid siingi elavad koiott, jaaguarid, puumad, mitut liiki ahvid, otselott, iguaanid ja teised roomajad, nende seas ka boad.\nEl Salvador on kõige tihedama asustusega riik Kesk-Ameerikas - keskmiselt elab seal 295 inimest ruutkilomeetri kohta. 90% on neist indiaanlased ja euroopa juurtega mestiitsid. Ülejäänud rahvastik on linnades elavad europiidne rass ja väikeste hajali rühmadena põliselanikud, eelkõige pipilid. El-salavadorlased on valdavalt katoliiklus. Ligikaudu 43% rahvast elab linnades.\nRiik rahuldab oma elektrienergia vajaduse mägi, kus asuvad kiirevoolulised jõed ning mis on soodustavad hüdroelektrijaamade ehitamist. Need toodavad ligi 2/3 El Salvadori elektrist. 10% elektrienergiast saadakse suurest Geotermaalenergia jõujaamast, mis ammutab energiat maapõue kuumusest.\nEl Salvador on kõige arenenuma tööstusega riik Kesk-Ameerikas, kuid mitmed poliitika ja sõda vahejuhtumid on takistanud majandust korralikult välja arendada. El Salvadori peamiseks kaubanduspartneriks on Ameerika Ühendriigid. Sinna läheb 40% riigi toodangust ning USA kaup moodustab 60% riigi import. Ligikaudu 60% El Salvadori tulust annavad kohviuba.\ngl:O Salvador - El Salvador\nEesti Evangeelne Luterlik Kirik (lühend EELK) on Eestis ja väliseestlased seas tegutsev luterlus kirik. Kirikul on 12 praostkonda, 166 kogudust, 47 000 annetajaliiget ja 207 vaimulikku.\nEesti Evangeelse Luterliku Kiriku pea on peapiiskop Andres Põder, tema asetäitja on piiskop Einar Soone.\nKirikuvalitsuse ehk konsistooriumi moodustavad peapiiskop, piiskop, kantsler ja kuni neli assessorit.\nEELK kõrgeim seadusandlik ja korraldav organ on kirikukogu, kuhu kuulub 65 vaimulikku ja ilmikliiget.Kirikukogu valitakse neljaks aastaks ja selle kutsub kokku peapiiskop vähemalt kaks korda aastas.\nAlates 1963. aastast kuulub Eesti Evangeelne Luterlik Kirik Luterlikku Maailmaliitu, kuhu varem, asutajaliikmena alates 1947. aastast, kuulus Eesti Evangeeliumi Luteriusu Kirik\n28. aprillil saatis EELK esimene peapiiskop Jaan Kiivit kogudustele ringkirja, kus oli öeldud: "Koos kapitalismiga on määratud kadumisele kodanlik moraal, mida iseloomustab halastamatu saagiahnus, ekspluateerimine ja silmakirjalisus, kujuneb uus nõukogude moraal, mida iseloomustab otsekohesus, kaasinimeste eest hoolitsemine ja sotsialistlik suhtumine töösse. Toimimise aluseks ei tohi olla enam usaldamatus, vaid peab olema usaldus. Usklikkudele on selge, et kommunismis esinevad suured võimalused rakendada enneolematus ulatuses algristikoguduse evaneeliumi ja Jeesus Kristuse poolt taotletud usaldust ja leplikku andumust".\n1974. aastal üritas EELK endale allutada Eesti Evangeeliumi Luteriusu Kirikut tingimusel, et see ei tähistaks iseseisvuspäeva ega küüditamise aastapäeva . See ei läinud siis korda väliseestlaste mõistmatuse tõttu ja õnnestus alles 2010. aastal.\nKirikupead (piiskopid ja peapiiskopid)\n1919–1933 piiskop Jakob Kukk\nKirikupea kohusetäitja, Aleksander Kapp 1933–1934\n1934–1939 piiskop Hugo Bernhard Rahamägi\nKirikupea kohusetäitja, Jaak Varik 1939 (hooldaja)\n1939–1944 piiskop Johan Kõpp (hilisem eksiilkiriku ehk E.E.L.K. piiskop ja peapiiskop)\nKirikupea kohusetäitja, Anton Eilart 1944 (tegutses okupeeritud Eestis Johan Kõpu eest)\n1949–1967 peapiiskop Jaan Kiivit seenior\n1967–1977 peapiiskop Alfred Tooming\n1978–1986 peapiiskop Edgar Hark\n1987–1994 peapiiskop Kuno Pajula\n1992– piiskop Einar Soone\n1994–2005 peapiiskop Jaan Kiivit juunior\n2005– peapiiskop Andres Põder\nEELK Konsistooriumi valitavad liikmed, ehk kantsler ja assessorid on valitud Kirikukogu poolt peapiiskopi ettepanekul:\nAndres Põder - peapiiskop\nEinar Soone - piiskop\nUrmas Viilma - kantsler\nJoel Luhamets - assessor\nTiit Salumäe - assessor\nOve Sander - assessor\nMati Maanas - assessor\nAegviidu Aleksandri kogudus, Aegviidu kirikus\nAlatskivi kogudus, Alatskivi kirikus\nAmbla Maarja kogudus, Ambla Maarja kirikus\nAnna kogudus, Anna kirikus\nAnseküla Maarja kogudus, Tiirimetsa palvemajas\nAudru Püha Risti kogudus, Audru Püha Risti kirikus\nAvinurme kogudus, Avinurme kirikus\nElva kogudus, Elva kirikus\nEmmaste Immanueli kogudus, Emmaste Immanueli kirikus või Mänspe kabelis\nHaapsalu Püha Johannese kogudus, Haapsalu toomkirikus\nHageri Lambertuse kogudus, Hageri kirikus või Saku kirikus\nHaljala Püha Mauritiuse kogudus, Haljala kirikus\nHalliste Püha Anna kogudus, Halliste Püha Anna kirikus\nHanila Pauluse kogudus, Hanila Pauluse kirikus\nHargla kogudus, Hargla kirikus\nHarju-Jaani Ristija Johannese kogudus, Harju-Jaani Ristija Johannese kirikus\nHarju-Madise kogudus, Harju-Madise kirikus\nHelme Maarja kogudus, Helme vennastekoguduse palvemajas\nJärva-Jaani Ristija Johannese kogudus\nJärva-Madise Püha Matteuse kogudus\nJärva-Peetri Püha Peetruse kogudus\nJärvakandi Peetri kogudus\nLeesi Katariina kogudus\nLoksa Püha Neitsi Maarja kogudus\nLääne-Nigula Püha Nikolause kogudus\nMihkli Miikaeli kogudus\nNissi Maarja kogudus\nNõmme Saksa Lunastaja kogudus\nNõo Püha Laurentsiuse kogudus\nNõva Püha Olevi kogudus\nPuhja Püha Dionysiuse kogudus\nPöide Maarja kogudus\nPühalepa Laurentsiuse kogudus\nReigi Jeesuse kogudus\nRoosa Jakobi kogudus\nUrvaste Püha Urbanuse kogudus\nVara Brigitta kogudus\nVarbla Püha Urbanuse kogudus\nVormsi Püha Olavi kogudus\nKogudused ja kirikud välismaal\nPeterburi Jaani kirik, Peterburi Jaani kogudus\nSA EELK Usuteaduse Instituut\nMTÜ EELK Kirikumuusika Liit\nMTÜ Eesti Kristlik Raudteelaste Ühing\nSA EELK Laagrikeskus „Talu”\nSA Johanniitide Abi Eestis\nReformatsiooni tulemusena moodustunud usutunnistused jaotasid läänekristliku Euroopa neljaks suuremaks osaks: rooma-katoliku kirik, luterlus, kalvinism ja anglikaani kirikuruumiks. luterlus kujunes Eesti suurimaks konfessiooniks peale reformatsiooni jõudmist maale 16. sajandi 20. aastatel ning luterlikud kogudused tekkisid Eestis reformatsiooni käigus katoliiklikest kogudustest aastatel 1523-1532. Luterlik ruum hõlmas varauusaeg osa Saksa aladest, samuti Taani, Norra, Rootsi, Soome ning Kuramaa, lõplikult ka alates Rootsi aeg kehtestamisest ka Eestimaa ja Liivimaa.\nPilt:Sw BalticProv en.pngi Läänemereäärsed dominioonid 17. sajandil]]\nKatoliiklusega tehti Eestis lõpparved Rootsi ülemvõimu poolt 1561. aastal, Tallinna katoliiklik piiskopkond likvideerimisega. Luterluse ainumonopol oli Rootsis kinnitatud Uppsalas aga juba 16. veebruaril 1593 ja seda positsiooni tugevdati 1595. aastal 21. oktoobri otsustega, milles keelati igasugune luterlusest kõrvalekaldumine.\n1629. aastal asutati Põhja-Eestis Eesti Evangeeliumi Luteriusu Konsistoorium, 1638. a nimetati Eestimaa piiskopiks Joachim Jhering. Lõuna-Eestis ja Liivimaal asutati 1633. aastal Liivimaa Evangeeliumi Luteriusu Konsistoorium, mille ülesanneteks olid Rootsi dominioonid hulka kuulunud Eesti- ja Liivimaa kiriku- ja usuelu korraldamine, kirikute ehitamise ja nende regulaarsete sissetulekute tagamine, vaimulike ja kooliõpetajate ametiülesannete täitmise ja elukommete järele valvamine, abielurikkumiste, koguduste ja vaimulike omavaheliste lahkhelide ja tüliküsimuste lahendamine. Konsistooriumi presidendiks määrati superintendent.\n1641. aastal loodi ka seni Ingeri kubermangu kuulunud Narvas Narva piiskopkond.\nRootsi võimu ajal oli luterlus riigikiriku staatuses ja Rootsi kuninga Karl XI poolt 30. novembril 1692. aastal Eestimaa piiskopkond jaoks väljaantud Rootsi 1686. aasta kirikuseaduse täienduse tagajärjel muutus Eestimaa territoriaalkirik Rootsi territoriaalkiriku üheks piiskopkonnaks ja sellega liideti ka Tallinna territoriaalkirik. Rootsi Örebro eeskirjadega keelati kirikuteenistusse võtta neid vaimulikke, kes ei olnud õppinud Uppsala ülikoolis. Et kindlustada Rootsi poliitilist ja eriti selle riigiluterlikku kohalolu Liivimaal ning piirata Rootsi riigialamate välismaiseid ülikooliõpinguid, rajati 1632. aastal ülikool ka Tartu ülikool, millele anti kõik Uppsala ülikooli privileegid.\nPärast Rootsi võitu Poola üle Rootsi-Poola sõda (1600–1611) ei olnud kiriku vaenlaseks enam katoliku kirik ja selle struktuurid, kuid ometi jätkas kirik kogu Rootsi aja võitlust nn katoliikliku ebausuga. Selle nn teine reformatsiooni ajal võideldi maarahva etnousundiliste elementidega (17. sajandil toimus Eesti- ja Liivimaal ca 170 nõiaprotsessi, mille käigus hukati vähemalt 44 inimest).\n1650. aastal jagati Harjumaa kaheks praostkonnaks: Ida-Harju praostkond: Jaani, Jüri, Juuru, Jõelähtme, Kose ning Kuusalu kihelkond ja Lääne-Harju praostkond: Toomkogudus, Hageri, Keila, Madise, Nissi ning Rapla kihelkond.\n1686. aasta kirikuseadus kinnitas piiskopi/ülemsuperintendendi õigust praoste ametisse nimetada, kuid kohalikud kirikuõpetajad võisid esitada endale enam meeldivaid kandidaate. Praostid pidid igal aastal visiteerima praostkonna kogudusi, kogunema kahel korral aastas korraldatavale piiskoplikule sinodile, et arutada kirikuprobleeme, eksamineerida õpetajaameti-kandidaate ning pühitseda neid ametisse.\n1686. aasta kirikuseaduse kehtestamisega tekkis lisaks Eestimaa piiskopkonnale neli uut superintendentkonda — Liivimaa, Riia, Saaremaa ja Ingerimaa. Seadus jõustus Eesti-, Liivi- ja Saaremaal koos kohalike muudatustega 1690. aastate algupoolel.\nPõhjasõja tulemusena liideti Eesti- ja Liivimaa Venemaa koosseisu ja sellest alates nimetas Eestimaal praostid ametisse EELK konsistoorium, samuti pandi Saaremaal ametisse 1731. aastal Saaremaa superintendentide loend, kes allus praosti õigustes Eestimaa piiskopile.\n1772. aastal moodustati Virumaa idaosast Alutaguse praostkond, kuhu kuuluusid Jõhvi, Lüganuse, Nigula ning Vaivara kihelkond.\n18. sajandi viimasel veerandil, pärast asehalduskorra kehtestamist 1784—1796) Eesti- ja Liivimaal moodustati Põhja-Eestis igas kreisis (5) eraldi praostkond:\nTallinna praostkond (Toomkogudus, Keila kihelkond, Jüri kihelkond, Jõelähtme kihelkond, Harju-Jaani kihelkond, Kuusalu kihelkond, Ambla kihelkond, Kose kihelkond);\nPaldiski 1. praostkond (Rapla kihelkond, Juuru kihelkond, Hageri kihelkond, Nissi kihelkond);\nPaldiski 2. praostkond (Harju-Madise kihelkond koos abikirikuga Ristil, Märjamaa kihelkond, Kullamaa kihelkond);\nRakvere 1. praostkond (Rakvere kihelkond, Kadrina kihelkond, Haljala kihelkond, Viru-Jaagupi kihelkond, Simuna kihelkond);\nRakvere 2. praostkond (Viru-Nigula kihelkond, Lüganuse kihelkond, Jõhvi kihelkond, Vaivara kihelkond);\nPaide praostkond (Paide kihelkond koos Anna küla Anna kirik, Türi kihelkond, Peetri kihelkond, Koeru kihelkond, Väike-Maarja kihelkond, Järva-Jaani kihelkond, Järva-Madise kihelkond);\nHaapsalu 1. praostkond (Haapsalu kihelkond, Noarootsi kihelkond, Ridala kihelkond, Lääne-Nigula kihelkond, Martna kihelkond);\nHaapsalu 2. praostkond (Lihula kihelkond koos Kirbla abikirikuga, Karuse kihelkond, Hanila kihelkond koos Varbla abikirikuga, Mihkli kihelkond, Vigala kihelkond);\nHaapsalu 3. praostkond (Käina kihelkond, Reigi kihelkond, Pühalepa kihelkond, Vormsi kihelkond).\nVõru praostkonda kuulusid Lõunaeesti keel kihelkonnad: Antsla, Hargla, Kambja, Kanepi, Karula, Nõo, Otepää, Puhja, Põlva, Rannu, Rõngu, Rõuge, Räpina, Sangaste, Vastseliina, Võnnu ja Võru;\nVenemaa Evangeeliumi Luteriusu Kirik\n1832. aasta 28. detsember võeti Venemaa keisri Uus evangeelse luteri kiriku seadus, millega kõik varasemad luterlikku kirikukorraldust reguleerinud seadused ja korraldused kuulutati kehtetuks ja millega Peterburis asutati Venemaa Evangeeliumi Luteriusu Kiriku Peakonsistoorium, millele allutati kõik Läänemere kubermangude, Soome ja Venemaa luterlikud konsistooriumid ja kogudused. Eesti-ala on jaotatud nelja evangeelse konsistooriumi vahel: Eesti-, Liivi- ja Saaremaa ning Tallinna linn. Konsistooriumi juhtis ilmalik eesistuja, kelle määras keiser. Konsistooriumi abipresidendiks määrati kubermangu kõrgeim vaimulik kindralsuperintendent. Ka uue seaduse järgi säilis patronaadiõigus kirikuõpetaja valimistel. Kiriku majanduselu korraldas uue seaduse kohaselt ülemkirikueestseisus. Seda institutsiooni juhtis ülemkirikueestseisja. Vene aja lõpul oli Eestis 78 patronaadikogudust ja 36 kogudust, kus kirikuõpetaja valis kirikukonvent. Neid oli Eestimaa kubermangus 4 ja Liivimaa kubermangu Eesti-alal ja Saaremaal 3. Koos kirikuseadusega võeti kasutusele kõikidele kohustuslik jumalateenistuse ja kiriklike talitluste käsiraamat – agenda. Kõik varasemad luterlikku kirikukorraldust reguleerinud seadused ja korraldused kuulutati kehtetuks. Luterlik kirik riigikiriku staatust ei saanud, jäädes vaid sallitavaks kirikuks vene õigeusu kiriku kõrval. Seaduse põhjal loodi koguduste juurde haldusorganina kirikukonvendid, mille pädevusse kuulusid kiriku majandusasjad. Konvendi moodustasid kinnisvara omavad koguduseliikmed, sellel osales ka pastor (hääleõiguseta) ja vajadusel kirikuvöörmündrid.\n19. sajandi alguses oli toimunud eestlaste massilisem usuvahetamisliikumine, mille käigus oli 1840. aastate lõpuks Vene Õigeusu Kirikkirikuga liitunud ca 65 680 eestlast.\nKuni 19. sajandini olid nii linna- kui maakoguduste luteri vaimulikud ning kirikuarvestus valdavalt saksakeelsed, Eesti teoloogid hakkasid teenistusi pidama maakoguduste kantslites ja jutluseraamatutes alles 19. sajandi lõpul. 20. sajandi alguses - 1910. aasta alguseks oli Eesti- ja Liivimaal ametis vähemalt 83 eesti rahvusest preester, kuid eestlastest pastoreid vaid 46. Kuni 20. sajandi alguseni oli luterlus meie maal kolonialistliku loomuga, sest sarnaselt misjonimaadele puudus siin eestlaste omakeelne vaimulikkond.\n1917. aastal toimunud luterliku kiriku I kirikukongress määratles luterliku kiriku “vaba rahvakirikuna”.\nKogudus on kirikuliikmete väikseim, algselt territoriaalsel printsiibil moodustunud inimeste ühendus. Maapiirkondades langesid koguduste piirid üldjuhul ühte kihelkond piiridega, Eesti- ja Saaremaal esines selles osas tihtipeale ka erisusi. Teataval maa-alal asetsevate koguduste koondis moodustab praostkond, mille eesotsas on kõrgema vaimulikuna praost. Koguduse tegevust korraldas ja juhtis pastor, kelle valikul teenistuskohta omas otsustavat tähtsust Patronaadiõiguse alusel kirikupatroon, ehk see, kelle maa peale oli kirikuhoone kunagi rajatud. 18-19. sajandil abistasid teda köster ja vöörmünder (Saaremaal aga rottmeister). Pindalalt suuremate kihelkondade puhul võidi kirikust eemalasuv kogudus moodustada abikoguduse koos abikiriku, juhatuse ja köstriga, kes toimetas kiriklikke talitusi. Pastor ehk koguduseõpetaja käis seal teatavail tähtpäevadel jumalateenistusi pidamas. Kogudus võis liikmete arvukusest või kõneldava keele erinevuste tõttu jaguneda pihtkondadeks.\ndiakon - abivaimulik\nköster - abivaimulik (praegusel ajal pole kasutusel)\npapp - vaimuliku üldnimetus, üks vanimaid nimetusi eesti keeles\npastor ("karjane") e Kirikuõpetaja - protestandi vaimulik\npiiskop - kõrgem vaimulik\npraost - vaimulike juht protestantismis (amet)\npreester - vaimulik (pühitsus)\npresbüter - koguduse vanem (tuleneb samast sõnatüvest kust "preester")\nEestimaal ja Liivimaal kiriku ja kirikukogukonna juures tegutsenud: köster (kirikuõpetaja abiline, kes pidi talupoegadele katekismust ja kirikulaulu õpetama), organistid, kellamees jt kirikuteenrid ei kuulunud vaimulikkonna hulka.\nMasendavad teated Kodu-Eestist: Jumalasõna jagab MVD. Võitleja, juuli 1952, nr. 1, lk. 1.\nNõukogude kirikud Luterlikku Maailmaliitu. Välis-Eesti, 17. august 1963, nr. 26, lk. 1.\n"Ärge märkige küüditamisi ja Vabaduspäeva". Eesti Päevaleht (Stockholm), 26. jaanuar 1974, nr. 7, lk. 1 ja 11.\nhttp://www.eelk.ee/elulood/ EELK Vaimulike elulood\nKategooria:Eesti Evangeelne Luterlik Kirik\nda:Den evangelisk-lutherske kirke i Estland\nde:Estnische Evangelisch-Lutherische Kirche\nen:Estonian Evangelical Lutheran Church\nfr:Église évangélique-luthérienne estonienne\nit:Chiesa di Estonia\nno:Eesti Evangeelne Luterlik Kirik\npl:Estoński Kościół Ewangelicko-Luterański\npt:Igreja Luterana Evangélica Estoniana\nru:Эстонская евангелическо-лютеранская церковь\nfi:Viron evankelis-luterilainen kirkko\nsv:Estniska evangelisk-lutherska kyrkan\ntr:Estonya Evancelikal Lüterci Kilisesi\nPilt:Essad Bey Berlin Fasanenstrasse 72.jpg\nMohammad Essad Bey (sündinud Lev Nussimbaum, kasutas ka nime Leo Noussimbaum; hiljem Kurban Said ('vabatahtlik ohver'); 20. oktoober 1905, Kiiev – 1942 Itaalia, Positano) oli Ukraina Juudid päritolu Saksa kirjanik ja ajakirjanik.\nKiievis sündinud Essad Bey veetis lapsepõlve Aserbaidžaanis Bakuus, kust põgenes Bolševikud eest 14-aastaselt, 1920. aastal. 1922. aastal omandas ta Saksamaal elades tõendi selle kohta, et oli pöördunud islami usku Berliini Türgi saatkonna imaami juuresolekul. Ta leidis endale niši publitsistina, kirjutades teemadel, millest Lääne avalikkus vähe teadis: Kaukaasiast, Vene keisririik, 1917. aasta revolutsioonist Venemaal, toona vastavastatud naftamaardlatest ja islamist. Ta kirjutas saksa keeles Mohammad Essad Bey nime all.\nSamu teemasid hästi tundvad ajaloolased ja kirjanduskriitikud on tunnistanud Essad Bey allikana ebausaldusväärseks. Tänapäeval tsiteerivad ajaloolased harva tema raamatuid, ehkki Essad Bey käsitletud teemad on endiselt kriitilise tähtsusega. Ka on tema loomingulise viljakuse tõttud kaheldud tema nime all avaldatud raamatute autorsuses. Ühe hüpoteesi kohaselt tegutses Essad Bey peamiselt vahendaja ning käsikirjade toimetajana, turustades neid enda nime all, mis oli selleks ajaks juba kuulus. 1934. aastal soovitas tema agent Werner Schendell (1891-1961) tal raamatute vahel aeg aastaks maha võtta, et ta nii viljakas ei paistaks. Tol aastal ei ilmunud Essad Beyl saksa keeles ühtki raamatut, üksnes kaks novelli poola keeles.\n1938 põgenes Essad Bey natsismi eest Šveitsi.\n1934 "Mohammed" (eesti keeles "Muhamed", Tallinn 2000)\n1937 "Allah ist groß. Niedergang und Aufstieg der islamischen Welt von Abdul Hamid bis Ibn Saud" ("Allah on suur. Islamimaailma langus ja tõus Abdul Hamidist Ibn Saudini")\naz:Məhəmməd Əsəd bəy\nEetika (vanakreeka keeles ''ēthikē technē'' 'kommete ja tavade teadus', sõnast ''ēthos'' 'komme, tava, iseloom, eluviis, tuttav paik') on filosoofia haru, mis tegeleb inimeste ühiskond ja isikliku elukorralduse viiside seletamise ja põhjendamisega. Eetika kuulub filosoofia valdkonnad aksioloogia ehk väärtusõpetuse alla. Üldises kontekstis samastatakse sageli eetikat ja moraalifilosoofiat, kuigi erialases kirjanduses eristatakse neid enamasti küllaltki rangelt.\nEetika loetakse enamasti praktiline filosoofia alla kuuluvaks ja teoreetiline filosoofia vastanduvaks.\nEetikat kui distsipliini võib vastavalt oma kasutusele jagada deskriptiivne eetika ja normatiivne eetika. Normatiivne eetika suhtes sisemiselt võib seejuures eristada rakenduslik eetika koos selle poolt kasutatavate eetikateooriad.\nEetika on tänapäeval eelkõige teoreetiline distsipliin, mis uurib inimeste ühiskondlikku koosolu, ühiskonna ja inimese suhet kõige üldisemas mõttes ning püüab anda vastavaid seletusi ja põhjendusi. Lähtuvalt sellest eristatakse tihti eetika moraalifilosoofiast, mis uurib inimese kõlblus käitumist, eetiliste hoiakute rakendamist pigem subjekt mõttes.\nSisuliselt on eetika ja moraalifilosoofia siiski tihedalt seotud, kuna eetika mõte on ikkagi selle rakenduses. Oma sisulise ühtepõimituse tõttu ei peeta tihti, nt ajakirjanduses või muus mitte-spetsiifilises kontekstis vajalikuks neid distsipliine eristada.\nEetikasse puutuvaid küsimusi käsitleti filosoofiliselt kindlasti juba Vana-Kreekas. Sofistide, Sokratese, Platoni ja Aristotelese pakutud lahendused eetika küsimustele olid eetiline naturalism: nad püüdsid taandada eetika kategooriaid mitte-eetilistele mõistetele. Tähtsamad hellenism eetikasüsteemid on Epikurose rajatud epikuurlased ning Zenon Kitionisti rajatud stoikud.\nEetikasse puutuvate küsimustega tegeldi põhjalikult ka Vana-Indias ja Vana-Hiinas, kuigi seal ei arendatud eetilistest küsimustega tegelemisest välja omaette teadust. Võib väita, et just antiikfilosoofid sõnastasid esimestena väga kõrged eetilised standardid, mida Albert Schweitzer nimetas absoluutne eetika.\nDeontoloogiline eetika, mis käsitleb peamise eetilise kategooriana kohustust, hinnatakse toimingu laadi (motiiv) (nt Immanuel Kant eetika);\nTeleoloogiline eetika, mis vaatleb eetiliste küsimuste puhul eelkõige tegusid ja nende tagajärgi (nt utilitarism, konsekventsialism);\nVooruste eetika, millele vastavalt on eetika ülesandeks inimese loomuse täideviimise võimaldamine (nt Aristotelese eetika ja enamik antiikaeg eetikatest).\nMill’i utilitarism (tagajärje eetika)\nKant’i formalism (eetika) (kategooriline imperatiiv või kohustuste eetika)\nLocke’i õiguste eetika\nhe:פילוסופיה של המוסר\nvi:Luân lý học\nPilt:Peron y Eva - casamiento civil - 1945.jpg\nMaría Eva Duarte de Perón per'on (sünninimi María Eva Ibarguren; hüüdnimi Evita; 7. mai 1919 Los Toldos, Argentina – 26. juuli 1952 Buenos Aires) oli Argentina presidendi Juan Peróni teine abikaasa, kes oli mänginud teisejärgulistes melodraamafilmides ja mängis Radio El Mundo seebiooperites. Eva oli algul Peróni armuke. Nad abiellusid 1945. aastal. Kui Perón oli saanud presidendiks, mängis Eva poliitikas olulist rolli.\nEva Peróni ema oli vallaline kokk Juana Ibarguren (1894–1971) ja tema isa oli rantšopidaja Juan Duarte (1872-1926). Neil oli viis last. Eval olid õed Erminda, Elisa, Blanca ja ning vend Juan. Eva isa oli abielus teise naisega ja Juana Ibarguren oli ta armuke.\nJuan Duarte oli viljaka mullaga Los Toldosesse saabunud sajandi alguses. Ta oli rentinud põlluharimiseks maad. Tal oli Chivilcoys oma abikaasa Adela d'Huart'iga mitu last. Jõuka ja lugupeetud ''estancia''-omanikuna nimetati konservatiiv Juan Duarte 1908 rahukohtuniku asetäitjaks. Pärast radikaalide võimuletulekut Duarte majanduslik olukord halvenes. Talle pakuti põldude ülevaataja kohta lähedal asuvas Quirogas. Ka Ibargureni perekond kolis sinna. Erminda käis seal esimeses klassis. Et Quiroga ei pakkunud neile loodetud võimalusi, siis nad kolisid Los Toldosesse tagasi. 8. jaanuaril 1926 Juan Duarte hukkus autoõnnetuses Chivilcoys.\nIsa matuste kohta on räägitud, et lapsed ja nende ema olid seal tõrjutud. Sugulased väidavad, et kahe perekonna vahel olid südamlikud suhted. Poolõdede ja -vendade ema Eloisa oli selleks ajaks surnud.\nPärast isa surma kujunes äraelamine väga raskeks. Ema, kellel olid jalgadel haavandid, õmbles arsti soovitusi ignoreerides väsimatult Singeri õmblusmasina taga. Elisa töötas postkontoris. Blanca õppis pampade linnas Bragados õpetajaks.\nEva läks algkooli 8-aastaselt. Esimeses ja teises klassis käis ta Los Toldoses. Ta mängis õues, ronis puude otsas, kasvatas siidiusse, mängis peitust ja keksu ning kandis kodus tehtud riideid. Ostetud mänguasju tal ei olnud. Nad mängisid koos Ermindaga. Vend Juan meisterdas neile lohesid ja isegi liikuvate klahvidega klaveri. Ta ehitas neile mängumajasid.\nEva kasvas üles lähedal asuvas Junínis. Tema vaene päritolu võimaldas tal hiljem olla vahelüliks oma abikaasa ja tööliste vahel, olles ''descamisado'' 'de 'särgitute', Peróni põhiliste toetajate kaasjuht.\n1930 otsustas Juana oma perega kolida paremat õnne otsima lähedal asuvasse linna Juníni, kus Elisa juba elas. Blanca hakkas varsti sealses Püha Südame koolis õpetama. Juan leidis tööd apteegis. Erminda läks keskkooli ja Eva läks kolmandasse klassi.\nLõuna ajal oli perekonnal kolm alalist külalist, kes said aja jooksul perekonnaliikmeteks.\nSõjaväeringkonna komandör major Alfredo Arrieta abiellus hiljem Elisaga. Keskkooli (''Colegio Nacional'') rektor José Alvarez Rodriguez tuli koos oma venna dr Justo José Alvarez Rodriguez, kes hiljem abiellus Blancaga.\nEva hakkas silma paistma luuletuste deklareerimise oskusega. Hiljem ütles ta oma autobiograafias: "Juba väikese tüdrukuna ma tahtsin deklameerida. Ma oleksin nagu tahtnud teistele midagi ütelda, midagi tähtsat, mida ma sügaval südames tundsin." Erminda oli keskkooli teatritrupi liige ning ka Eval lubati osaleda etenduses ''Arriba Estudiantes''. Junínis transleeriti Eva häält esimest korda valjuhääldite kaudu. Kino (ta kogus näitlejate pilte) ja raadio õhutasid Eva soovi näitlejaks saada. 1935. aastal otsustas ta enda jaoks, et temast peab saama näitleja. Teda ahistas perspektiiv saada õpetajaks või teenistujaks nagu õed, sest ta ei talunud vabaduse puudumist.\n1934. aastal kohtus Eva kuulsa kitarristi ja laulja Agustin Magaldiga,\nkellega koos läks Buenos Airesesse. Nende kooselu ei kestnud kaua. Viie aasta kestel teenis Eva elatist lauljana ööklubides ja abilisena\nteatreis. Tal õnnestus saada tööd ka raadios ning teatri kaudu pääses\nmõnda filmi. Raadioreporterina kohtus Eva 1944. aastal poliitik Juan Peróniga, kelle toel sai tööle Belgrano raadiokompaniisse. Eva ja Juan abiellusid järgmisel aastal. Juan Perón valiti 1946. aastal Argentina\npresidendiks. Selles oli oma roll ka Eva toel, kes oli oma päritolu\ntõttu populaarne vaese rahva hulgas. Ka kasutas Eva oskuslikult raadio\nvõimalusi Juan Peróni presidendivalimiste kampaanias.\nTa asutas Eva Peróni Fondi, institutsiooni vaeste abistamiseks (mis ei takistanud tal luksuslikult riietumast), ja asutas Justitsialistliku Partei naisharu. 1949. aastaks oli Evita, nagu rahvas teda sel ajal hellitavalt hüüdma oli hakanud, kõige mõjukam tegelane Argentinas.\nTa oli kaval ja auahne. Tema ümber tekkis suur isikukultus ning varsti olid tema pilt ja nimi igal pool. Hoolimata enda domineerimisest ja poliitilisest võimust ei õõnestanud Evita kunagi oma abikaasa sümboolset rolli. Kuigi Evita kontrollis olulisel määral presidendi tegevust, õigustas ta oma tegusid alati väitega, et neid "inspireerib" või julgustab Peróni tarkus ja kirg. Nende abielu oli sageli pingeline. Neil ei olnud lapsi. See on tekitanud vaidlusi nende suguelu või selle puudumise üle.\nTöölised jumaldasid Evitat ning Argentina jõukas anglofiilne eliit vihkas teda. 1951. aastal püüdis Evita oma võimu ametlikuks teha, taotledes asepresident kohta, kuid sõjavägi blokeeris selle katse.\nEva Perón suri 26. juulil 1952 kell 20.25 33-aastaselt emakavähki. Informatsiooni alamsekretariaadi ametlik kommünikee kõlas: "Meie kurb kohus on Vabariigi rahvale teatada, et Rahvuse Vaimne Juht Eva Perón suri kell 8.25 pärast lõunat." Matused toimusid 11. augustil.\nTema keha balsameerimine ning seda eksponeeriti, kuni sõjaväeline riigipööre 1955 tema abikaasa kukutas. Siis viidi see Itaaliasse Milanosse ja maeti maha. 1971 tema surnukeha ekshumeerimine ning viidi lennukiga Hispaaniasse. Tema abikaasa tuli pagendusest presidendina Argentinasse tagasi. Pärast Juan Domingo Peróni surma 1974 toodi Eva surnukeha tagasi Argentinasse ning seda eksponeeriti lühikest aega kõrvuti oma abikaasa surnukehaga. Ta maeti Duarte perekonnahauda Buenos Aireses La Recoleta kalmistul.\nTema elust ja karjäärist jutustab Andrew Lloyd Webberi muusikal ''Evita'', mis anti 1976. aastal välja muusikaalbumina. Plaadi edule järgnesid lavastused Londoni West Endis 1978 ja Broadwayl 1979. 1996 valmis filmiversioon. Peaosa mängis ''Evitas'' Broadwayl Patti LuPone, Londoni West Endis Elaine Paige ja filmis Madonna (laulja). Televisioonis on teda mänginud Faye Dunaway. Eestis mängis Vanemuine (teater) ''Evitat'' 2002. aastal Tartu Raekoja platsil ning 2009. aastal lavastas Vanemuises ''Evita'' Georg Malvius Rootsist, peaosas Maarja-Liis Ilus.\nhttp://www.evitaperon.org/ Ametlik kodulehekülg; fotod kogu saidil ja autogramm\nlij:Eva Duarte de Perón\nqu:María Eva Duarte\nRahvaluuleteaduse kujunemine algas valgustusajastul, 18. sajandi teisel poolel. Valgustusega kaasnesid drastilised muudatused ühiskonnas: kiri sai valdavaks, taandus seisuslikkus, esile tõusis haritlane, algas industrialiseerumine, tõusis poliitika huvi rahvas vastu, toimus sotsiaalne eneseteadvuse tõus. Valgustusajastut iseloomustab huvi erinevate eluvaldkondade vastu ja ühiskonna uurimine (etnograafia, geograafia, demograafia). Mõiste "rahvas" tähendas metsikut, primitiivset, kirjaoskamatut. Romantismis eristati ülemkihti, kirjaoskusega linnaelanikkonda, kellel oli kultuur, ja alamkihti, kirjaoskamatuid talupoegi, kellel kultuuri ei arvatud olevat.\nEestikeelne rahvaluulealane terminoloogia kujunes 19. sajandil saksa keele mõjul. Esimesed eestikeelsed terminid olid tõlkelised ja kirjeldavad. Friedrich Reinhold Kreutzwald kasutas oma 1861. aasta rahvaluule kogumise üleskutses sõnu "vana vara". Esimest korda kasutas terminit "rahvaluule" Jaan Bergmann vana rahvalaulu tähenduses 1878. aastal. Jakob Hurt viis oma 1896. aasta kõnes lõpuks saksakeelsed terminid eestikeelsetega vastavusse. Hurt nimetas "rahvamälestusteks" (''die Volksüberlieferungen'') kõike, mida rahvas oma minevikust mäletab: need on nii jutud kui ka kombed, arvamised, usk, ütlemised ja ka laulud. "Rahvamälestuste" alaliikideks olid näiteks "vanad jutud" (''die Märchen''), "rahvalikud ajaloolised jutustused" (''die Sagen''), "vaimulikud rahvajutud" (''die Legenden''), "pruugid ja kombed" (''die Sitten und die Gebräuche'').\nPilt:Ferdinand Johann Wiedemann.jpg\nFerdinand Johann Wiedemann v'iidemann (30. märts (Juliuse kalender järgi 18. märts) 1805 Haapsalu – 29. detsember 1887 (vana kalendri järgi 17. detsember) Peterburi) oli keeleteadlane, eesti keel ja teiste soome-ugri keeled uurija.\nWiedemann sündis Haapsalu sakslased-rootslased päritoluga kohtukirjutaja pojana. Pärast õpinguid Tallinn gümnaasiumis (1819–1821) ja Tartu Ülikool (1824–1826) töötas ta vanade keelte õpetajana Miitavi (Jelgava) ja 1837–1857 Tallinna gümnaasiumis. Huvitunud soomeugri keeled, avaldas Wiedemann nende kohta rea töid, mille eest Peterburi Teaduste Akadeemia valis ta 1854 korrespondentliige ja 1857 akadeemikuks. Seejärel asus Wiedemann Peterburi, kus jätkas viljakat tegevust oma elu lõpuni.\nPõhjapanev väärtus on tema töödel eesti keele kohta, milleks ta 1860. aastad tegi ka korduvaid keeleuurimisreise Eesti. Tema mahukas Wiedemanni sõnaraamat (''Ehstnisch-deutsches Wörterbuch''; 1869) on pikka aega olnud kõige rikkalikum keelevaramu. Samuti aitas kirjakeele stabiliseerumisele kaasa tema saksa keel eesti keele grammatika (''Grammatik der Ehstnischen Sprache''; 1875). Wiedemann on tundnud huvi ka eesti folkloori ja etnograafia vastu: tema teos ''Aus dem inneren und äusseren Leben der Ehsten'' (''Eestlaste sise- ja väliselust''; 1876) kujutab enesest rikkalikku kogu vanasõna, kõnekäände ja mõistatusi, rahvamängude, kombed ja tavade kirjeldusi.\nAlates aastast 1989 antakse välja Ferdinand Johann Wiedemanni keeleauhind.\nPaul Ariste, "Ferdinand Johann Wiedemann" (lühimonograafia). TRÜ soome-ugri keelte kateeder 1971; 2. trükk: Valgus (kirjastus), Tallinn 1973; 3. trükk: Eesti Keele Sihtasutus, Tallinn 2005\nMaria Jermakova, http://www.emakeeleselts.ee/esa/ESA_51_pdf/ESA_51_Jermakova.pdf Baltisakslane Peterburi Keiserlikus Teaduste Akadeemias, Emakeele Seltsi aastaraamat, (51) 2005\nKategooria:Tartu ülikooli auliikmed\nKategooria:Gustav Adolfi Gümnaasiumi vilistlased\nca:Ferdinand Johann Wiedemann\ncs:Ferdinand Johann Wiedemann\nen:Ferdinand Johann Wiedemann\nes:Ferdinand Johann Wiedemann\nmrj:Видеман, Фердинанд Иоганн\nru:Видеман, Фердинанд Иванович\nfi:Ferdinand Johan Wiedemann\nsv:Ferdinand Johann Wiedemann\nFilosoofia (kreeka keel sõnast φιλοσοφία, mille ligikaudne tähendus on 'tarkusearmastus') definitsioon on ise filosoofiline küsimus. Filosoofia uurib sääraseid fundamentaalseid küsimusi (filosoofiline küsimus), nagu tõde, hüve ja ilu loomus, teadmine saavutamise võimalikkus või välismaailma olemasolu. Ta püüab neile küsimustele põhiliselt mõistusele toetudes vastata või ka kriitika seda ettevõtmist. Filosoofiale on tüüpilisus ratsionaalsus argumentide esitamine ja nende kritiseerimine ning refleksioon oma meetodi üle.\nSõna "filosoofia" tähendused\nSõna mitteakadeemiline kasutus\nTeise näitena võib traagilisele elamusele ''filosoofiliselt'' reageerimine tähendada hoidumist kirglikest reaktsioonidest intellektualiseeritud lähenemise kasuks. See konkreetne määratlus tuleneb Sokratese näitest, kes arutles rahulikult oma õpilastega hinge olemuse üle, juues mürkputkeleotist, mida kasutati Ateena kohtu otsusel tema hukkamiseks. Stoa järgisid Sokratest, otsides vabadust oma kirgedest, millest pärineb kaasaegne sõna ''stoiline'' kasutus, tähistamaks rahulikku meelekindlust.\nFilosoofia problemaatika ja harud\nTavapäraselt tegelevad filosoofid selliste teemadega nagu eksistents või olemine, moraal või headus, teadmine, tõde ja ilu; ajalooliselt on enamik filosoofiat keskendunud ka religioossed uskumused või kattunud teadus(t)ega. Filosoofid võivad esitada kriitiline küsimusi taoliste mõistete olemuse kohta, väljapoole teaduse vaatlusala jäävaid küsimusi, ka algavad mitmed suuremad tööd uusaegses filosoofias küsimisega filosoofia enese tähenduse ja ülesannete järele. ''Mis on filosoofia?'' on iseenesest juba filosoofiline küsimus, ehkki filosoofe ajendavad sagedamini spetsiifilised küsimused nagu:\nMis on tõde? Kuidas või miks määratleme me lauseid kas tõene või väärana, ja kuidas me seejuures arutleme?\nNeid viit Vana-Kreeka filosoofias ilmnenud laiahaardelist küsimusetüüpi nimetatakse vastavalt analüütiliseks või loogika, epistemoloogia, eetika, metafüüsika ja esteetika. Need pole ainsad ning Aristoteles, kes selletaolist klassifikatsiooni esimesena kasutas, käsitles ka poliitikat, meieaegset füüsikat, geoloogiat, bioloogiat, meteoroloogiat ja astronoomiat filosoofia harudena.\nSokratese ja sokraatiline meetod mõjul arendasid kreeklased analüüs (filosoofia)traditsiooni, jagades kõnealuse probleemi osadeks, et seda paremini mõista.\nTeised traditsioonid pole alati kasutanud selliseid tähistusi või rõhutanud samu teemasid. Ehkki India filosoofial on sarnasusi Lääne filosoofiaga, polnud jaapani keel, korea keel ja hiina keeles 19. sajandi keskpaigani terminit ''filosoofia'' tähistamiseks, vaatamata aastatuhandetepikkusele filosoofiatraditsioonile. Eriti Hiina filosoofias oli kasutusel kreeklastest erinev kategooriate kontseptsioon ning definitsioonid ei põhinenud ühistel omadustel, vaid olid tavapäraselt metafoorsed ja viitasid korraga erinevatele nähtustele. http://www.rep.routledge.com/article/G001 Samas ei ole ka Lääne filosoofias kategooriate vahel selgeid piire ning vähemalt alates 19. sajandist on Lääne filosoofid sageli käsitlenud küsimusi probleemikeskselt, pesakonniti, liigitamata neid eraldi valdkondadesse.\nMotiivid, eesmärgid ja meetodid\nSõna "filosoofia" tuleneb vana-kreeka sõnast (''Φιλοσοφία'', ''philosophia''), mis tähendab ligikaudselt "tarkusearmastus". See tähistab pühendumust küsimisele, õppimisele ja teadmiste levitamisele. Paljud filosoofid on tundnud huvi maailma, inimolemise, olemise, väärtuste, mõistmise ja asjade olemuse vastu.\nFilosoofiat võib eristada teistest distsipliinidest selle uurimismeetodite põhjal. Filosoofid formuleerivad oma küsimused tihti probleemide või mõistatustena, toomaks selgeid näiteid enda kahtlustest neid huvitaval, võluval või segadusseajaval teemal.
\nTavapäraselt formuleerivad filosoofid probleeme loogilisel kujul, kasutades ajalooliselt traditsiooniline loogika süllogisme, kuid alates Gottlob Frege and Bertrand Russell aina enam predikaatloogikat, ning suunduvad siis lahenduse poole, mis põhineb kriitilisel lugemisel ja mõtlemisel. Nagu Sokrates, otsivad nad vastuseid arutelu abil, või vastates teiste argumentidele, või hoolika isikliku mõtiskluse kaudu. Filosoofid vaidlevad nende meetodite suhteliste paremuste üle, küsides näiteks, kas filosoofilised "lahendused" on objektiivsed, lõplikud ja ütlevad reaalsuse kohta midagi informatiivset, või selgitavad need lahendused pigem meie keele loogikat, või mõjuvad pigem vaid isikliku teraapiana. Filosoofid otsivad põhjendusi nende küsimuste vastustele.\nKeel on filosoofi esmane tööriist. Analüütiline filosoofia on vaidlused filosoofilise meetodi üle olnud tihedalt seotud vaidlustega filosoofia ja keele suhte üle. Sama küsimustik on tõusetunud ka kontinentaalne filosoofia. Metafilosoofia, "filosoofia filosoofia", uurib filosoofilistele probleemide ja lahenduste olemust ning kohaseid meetodeid, jõudmaks ühest teiseni. Need vaidlused on seotud ka vaidlustega keele ja tõlgenduse üle.\nErinevate ühiskondade liikmed on huvitunud filosoofilistest küsimustest ja loonud oma tööl põhinevad filosoofiatraditsioonid. Termin "filosoofia" võib Euroopa ja Ameerika akadeemilises kontekstis viidata eksitavalt ainuüksi Lääne tsivilisatsioon filosoofilisele traditsioonile. Seda kutsutakse ka "Lääne filosoofiaks", eriti vastandatuna "Ida filosoofiale", mis hõlmab Aasia filosoofilisi traditsioone. Mõlemad mõisted ühendavad erisuguseid, isegi üksteisega sobimatuid koolkondi.\nIda ja Lähis-Ida filosoofiatraditsioonid on mõjutanud Lääne filosoofe. Vene filosoofia, juudi filosoofia, islami filosoofia ja viimasel ajal ka Ladina-Ameerika filosoofia filosoofilised traditsioonid.\nPiirid kõigi nende traditsioonide vahel on tinglikud. Erinevused traditsioonide vahel põhinevad tihti nende poolt tähtsamaks peetavatel ajaloolistel filosoofidel, rõhuasetustel ideede ja kirjutamisstiilide või -keelte suhtes. Iga traditsiooni temaatikat ja mõttevahetust võib uurida, kasutades teistest traditsioonidest tuletatud meetodeid, ning nende vahel on olnud olulisi ühisusi ja seoseid.
\nTeisi filosoofilisi traditsioone, näiteks Aafrika filosoofiat, käsitletakse mujal harva. Seoses üldlevinud rõhuasetusega Lääne filosoofiale kui lähtepunktile on väärtuslike, kuid vähemtuntud mitte-Lääne filosoofiliste tööde uurimine, säilitamine ja levitamine seotud mitmete raskustega.\nLääne filosoofiatraditsioon algas Kreeka filosoofia ja jätkub tänapäevani. Tuntud Lääne filosoofide hulka kuuluvad Sokrates, Platon, Aristoteles, Augustinus, Aquino Thomas, Michel de Montaigne, Francis Bacon, René Descartes, Baruch Spinoza, George Berkeley, John Locke, David Hume, Jean-Jacques Rousseau, Immanuel Kant, Georg Wilhelm Friedrich Hegel, Arthur Schopenhauer, Søren Kierkegaard, Friedrich Nietzsche, Gottlob Frege, Bertrand Russell, Henri Bergson, Edmund Husserl, Ludwig Wittgenstein, Martin Heidegger, Jean-Paul Sartre, Theodor Adorno, Jacques Derrida ja W. V. Quine.\nEhkki mingil juhul ei saa Lääne filosoofiatraditsiooni pidada ühelgi selle ajahetkel ühtseks, võib öelda, et ta üldsuunitlus on aegade jooksul teinud läbi väga olulisi kannapöördeid. Kui antiikaegne Lääne filosoofia oli teadustega tugevalt läbi põimunud ning enamjaolt kas ei suhestunud religiooni kuigi selgelt või - seoses kristluse leviku aegse religioossete küsimuste aktualiseerumisega ühiskonnas - toetas aktiivselt üht või teist levinud usundit, siis oli praktiliselt kogu keskaegne filosoofia religioosne ja seeläbi jäid teaduslikud küsimused filosoofilise dispuudi fookusest kõrvale. Uusaegse Euroopa ilmalikustumise käigus intensiivistus teadustegevus ja sellest peale on aina enam eriteadusi filosoofiast iseseisvunud. Samas on varasemate etappidega võrreldes oluliselt suurenenud teadusfilosoofia osakaal ning filosoofia ja eriteaduste tähelepanu samadele küsimustele, religioosse filosoofia kaal Lääne filosoofias on seevastu langenud.\nAnalüütiline ja kontinentaalne filosoofia\nMugavuse mõttes võib jagada kaasaegse Lääne akadeemilise filosoofia kaheks traditsiooniks, kuna mõiste ''"Lääne filosoofia"'' kasutus viimasel sajandil on sageli ilmutanud kallakut ühele või teisele poole.\n''Analüütiline filosoofia'' on iseloomulik täppislähenemine filosoofiliste küsimuste keele analüüsile. Selle eesmärk on paljastada probleemide aluseks olevat mõistelist segadust. Analüütiline filosoofia domineerib angloameerika filosoofias, kuid selle juured on osalt ka mandri-Euroopas, kus seda samuti praktiseeritakse. Analüütilise filosoofia traditsioon algas 20. sajandi alguses Gottlob Fregega, seda jätkasid Bertrand Russell, G. E. Moore ja Ludwig Wittgenstein.\n''Kontinentaalne filosoofia'' on nimetus erinevate koolkondade kohta, mis tegutsevad valdavalt mandri-Euroopas, kuid ka mitmete ingliskeelsete ülikoolide humanitaarteaduskondades ja võivad tegeleda keele, metafüüsiliste probleemide, poliitilise teooria, perspektivismi või kunsti ja kultuuri mitmesuguste aspektidega. Üks kontinentaalfilosoofia koolkondade viimase aja huvipunktidest on katse tuua akadeemilisse filosoofiasse mittefilosoofilistena tunduvaid teemasid, muutes tavaootusi filosoofia ülesannetele.\nStanley Cavell, filosoof, kelle huvid pole ei kindlapiiriliselt "analüütilised" ega "kontinentaalsed", kirjeldab seda erinevust lähenemises, kirjutades: "filosoofia on päritav kui kas lahendatavate probleemide kogum (nagu seda teevad angloameerika analüütikud) või loetavate tekstide kogum (nagu seda teeb Euroopa - välja arvatud muidugi seal, kus on (taas) vastu võetud analüüs). On tuntav, kuidas sellest pärilusviiside erisusest tulenevad erinevad koolitusimperatiivid, erinevad standardid kriitikaks ja vestluseks, erinevad kompositsioonižanrid, erinevad autoripersoonid." ("The Philosopher in American Life," - ''Emerson’s Transcendental Etudes'', 45-46)\nFilosoofia ja teadus(t)e suhe\nTavakeeles olemasolevatest sõnadest, millel on oma tähendusväli, kuid mille tähendus ei ole selgelt piiritletav, kujunevad tasapisi filosoofia terminid, ja võiks vist isegi öelda, et "filosoofide tavakeel". Kui filosoofid omavahel oma tavakeelt räägivad, siis ei maksa arvata, et nad oskavad iga sõna definitsioon, isegi juhul, kui see sõna on filosoofia "termin". Veel enam, filosoofid kipuvad vaidlema iga sõna tähenduse üle, ja näiteks küsimusest, mida tähendab teadmine, on saanud omaette filosoofiline probleem.\nFilosoofia mõiste ja filosoofiakäsituste ajalugu\n"Filosoofiliste teaduste entsüklopeedias" toob Georg Friedrich Wilhelm Hegel välja, et erinevalt teistest teadustest puuduvad filosoofial ettekujutusest antud esemed ja valmis meetod. Nagu religioonilgi, on filosoofial esemeks tõde, nimelt Jumal. Nagu religioongi, käsitleb filosoofia Jumalat, seejärel loodust ja inimvaimu (lõplikkuse valda), looduse ja vaimu vahekorda ning nende vahekorda Jumalaga kui oma tõega. Enne filosoofiani jõudmist tutvutakse filosoofia esemetega ettekujutuste kaudu; filosoofia on esemete mõtlev vaatlus, mis vajab ettekujutusi. Filosoofia ei võta eeldusena midagi endast väljapoole jäävat, vaid peab näitama oma sisu paratamatust, tõestus nii oma esemete olemine kui ka nende määratlusi (§ 1). Filosoofia on mõtlemine mõte vormis, mõisteline mõtlemine. Religioonis mõeldakse sama eset mittemõisteliselt (§ 2).\nFilosoofia harusid ja valdkondi\nhttp://atheism.about.com/od/aboutphilosoph1/a/philosophyintro.htm Filosoofia tutvustus (''inglise keeles'')\nIndrek Meos: http://www.hot.ee/indrme/esimene.htm Mis on filosoofia?\nFriedebert Tuglase novelliauhind on kirjandusauhind, mille asutas Friedebert Tuglas 1970. aastal. Esimesed laureaadid valis välja Tuglas ise ja neid autasustati 2. märtsil, kirjaniku sünnipäeval, 1971. aastal.\nAuhind koosneb Tuglase soovi kohaselt laureaadile pühendatud trükisest ja rahalisest preemiast.\nJaan Kross, "Neli monoloogi Püha Jüri asjus". Loomingu Raamatukogu, 1970, nr. 15\nPaul Kuusberg, "Roostetanud kastekann". Looming (ajakiri), 1970, 7\nFriedebert Tuglas (postuumselt), "Helloi maa". Looming, 1971, nr. 2\nJaan Kross, "Pöördtoolitund". Looming, 1971, nr. 1\nArvo Valton, "Ohtlik leiutis". Kogumikust "Õukondlik mäng", Loomingu Raamatukogu 1972, nr. 1-2\nRein Saluri, "Mälu". Looming 1972, nr. 4\nHeino Väli, "Veri mullal". Looming, 1973, nr. 3\nMari Saat, "Katastroof". Loomingu Raamatukogu, 1973, nr. 22\nUno Laht, "Meie, tippkutid, üle kogu maakera". Kogumikust "Bordelli likvideerimine", Loomingu Raamatukogu, 1974, nr. 17\nMats Traat, "Kohvioad". Loomingu Raamatukogu, 1974, nr. 8\nMati Unt, "Via regia". Loomingu Raamatukogu, 1975, nr. 9\nKersti Merilaas, "Eilsete perest". Looming, 1975, nr. 8\nJuhan Peegel, "Väekargajad". Looming, 1976, nr. 1\nBetti Alver, "Kõmpa". Looming, 1976, nr. 11\nPaul Kuusberg, "Võõras või õige mees?". Looming, 1977, nr. 9.\nTeet Kallas, "Tagasi suurte kivide juurde". Kogumikust "Insener Paberiti juhtum", Loomingu Raamatukogu, 1977, nr. 27\nToomas Vint, "Arthur Valdese lugu". Looming, 1978, nr. 11\nJaan Kruusvall, "Lõhn". Looming, 1979, nr. 10\nJaak Jõerüüt, "Mr. Dikshit". Looming, 1979, nr. 4\nRein Saluri, "Lõimetishoole". Looming, 1980, nr. 11\nAadu Hint, "Tiina(d)". Looming, 1981, nr. 2\nVaino Vahing, "Machiavelli kirjad tütrele II"; Looming, 1981, nr. 12\nAsta Põldmäe, "Kuumalaine". Looming, 1982, nr. 5\nErni Krusten, "Rio Grande". Looming, 1983, nr. 10\nEinar Maasik, "Et rääkisin puudega?". – kogumikust "Tere, Maria", 1984.\nÜlo Mattheus, "Minu isa luulud". Kogumikust "Sõna 7", Loomingu Raamatukogu, 1984, nr. 36\nAndres Vanapa, "Surnutele on ladu avatud". Looming 1985, nr. 8\nLehte Hainsalu, "Selle talve isa". Vikerkaar 1986, nr. 3\nJaan Undusk, "Sina, Tuglas". Looming 1986, nr. 2\nRein Saluri, "5.3.53". Looming 1987, nr. 5\nRaimond Kaugver, "Elupäästja". Edasi 27. veebruar 1988\nJaan Kross, "Onu". Looming, 1989, nr. 12\nRein Taagepera, "Livland, Leaveland". Looming, 1989, nr. 3\nMadis Kõiv, "Film". Vikerkaar (ajakiri), 1990, nr. 7\nIlmar Jaks, "Number 808". Looming, 1991, nr. 11\nJaan Kruusvall, "Rännakul". Vikerkaar, 1991, nr. 11\nMadis Kõiv, "Igavese ''physicus'''e elu". Looming, 1992, nr. 8\nIlmar Talve, "Eraõpetlane Abraham Hintsa". Looming, 1992, nr. 7\nÜlo Mattheus, "Buddha-mäng Borgesega päeval kell kaks". Looming, 1993, nr. 7\nEeva Park, "Juhuslik". Looming 1993, nr. 12\nJaan Kross, "Vürst". Kogumikust "Järelehüüd", Loomingu Raamatukogu, 1994, nr. 11\nAsta Põldmäe, "Vastu ööd". Looming 1994, nr. 9\nPeeter Sauter, "Kõhuvalu". Vikerkaar, 1995, nr. 8\nMats Traat, "Võimu rist". Looming, 1995, nr. 10\nEmil Tode (Tõnu Õnnepalu), "Külma kondid". Vikerkaar, 1996, nr. 12\nPeeter Sauter, "Tuimus". Vikerkaar, 1997, nr. 9\nAndrus Kivirähk, "Kunstnik Jaagup". Looming, 1997, nr. 2\nMart Kivastik, "Morn". Looming, 1998, nr. 1\nErvin Õunapuu, "Väike Lilli Noarootsist". Looming, 1998, nr. 10\nMehis Heinsaar, "Liblikmees". Looming, 1999, nr. 8\nAndres Vanapa, "Kriipslugu". Looming, 1999, nr. 10\nTarmo Teder, "Kohtumine". Looming, 2000, nr. 11\nMati Unt, "Nouvelle". Looming, 2000, nr. 2\nMehis Heinsaar, "Ilus Armin". Looming, 2001, nr. 10\nMats Traat, "Kohtupeegel". Looming, 2001, nr. 7\nÜrgar Helves (Jüri Ehlvest), "Hobune eikusagilt". Looming, 2002, nr. 1\nLauri Pilter, "Teisik". Vikerkaar, 2003, nr. 12\nMehis Heinsaar, "Puhkehetkel". Looming 2009, nr 5\nMaarja Kangro, "48 tundi". Looming 2010, nr 2\nUrmas Vadi, "Kuidas me kõik reas niimoodi läheme". Vikerkaar 2010, nr 12\nKätlin Kaldmaa, "Kui poisid tulid". Looming 2011, nr 12\nAugust Eelmäe, "Friedebert Tuglase novelliauhinna asutamislugu" – Keel ja Kirjandus 1988, nr. 1, lk. 43–45\npl:Nagroda im. Friedeberta Tuglasa\nPilt:Friedebert Tuglas 1910.jpg\nFriedebert Tuglas (aastani 1923 Friedebert Mihkelson või Michelson; 2. märts 1886 Ahja, Võnnu kihelkond, Tartumaa (praegu Põlvamaa) – 15. aprill 1971 Tallinn) oli eesti kirjanik, kriitik ja kirjandusteadlane.\nFriedebert oli pärit Ahjalt. Ta õppis Prangli kihelkonnakoolis (venekeelne haridus) ja Uderna kool. 1901 suundus Tartu linnakooli; seal õppimise ajal ilmus lastejutt "Siil". Haridusteed jätkas ta Hugo Treffneri Gümnaasiumis.\nFriedebert Tuglas võttis osa 1905. aasta revolutsioonist; ta arreteeriti detsembris ja veetis 2 kuud Toompea vanglas (seal kirjutas proosaluuletuse "Meri"). 1906–1917 elas Tuglas pagulasena peamiselt Soomes ja Pariisis.\n1918 abiellus ta Emma Elisabet Oinasega.\nFriedebert Tuglas kuulus kirjanike rühmitusse "Noor-Eesti". Aastail 1921–1922 oli Tuglas kirjanikkude ühingu "Tarapita" samanimelise ajakirja väljaandja ja vastutav toimetaja.\nFriedebert Tuglas oli Eesti Kirjanikkude Liit üks asutajaid 1922. aastal ning 1920. ja 1930. aastail mitu korda liidu esimees.\n1946. aastal valiti Friedebert Tuglas Eesti Teaduste Akadeemia ja pälvis rahvakirjaniku tiitli, kuid 1940ndate lõpul langes ta põlu alla. Tema rahvakirjaniku aunimi tühistati, ta heideti välja Eesti NSV Kirjanike Liidust, tema varasem looming kõrvaldati käibelt ja tema kui tõlkija nimi raamatute tiitellehtedel kaeti tušiga.\nTallinnas asub Underi ja Tuglase Kirjanduskeskus (kuni 1993. aastani Friedebert Tuglase Majamuuseum).\nFriedebert Tuglas on asutanud novelliauhinna (Friedebert Tuglase novelliauhind).\nSoomes tegutseb Friedebert Tuglase Selts.\nTartus asub Friedebert Tuglase monument.\nKirjandusteadlasena on ta väitnud, et suur mõjutaja oli Taani ametivend Georg Brandes. Tuglas kirjutas monograafiad Juhan Liivist, A. H. Tammsaarest, Mait Metsanurgast. Avaldas kirjanduskriitikat. Tema esseed ja marginaalid ilmusid kogus "Marginaalia".\nTema loomingus on omapäraselt ühendatud realism (kirjandus) ja romantism elutunnetus ning kujutuslaad.\n1901–1914: otsingute ja katsetuste periood. Põimuvad realism ja romantism.\nTuglas tuli kirjandusse realistlike jutustuste ja novellidega ("Siil", "Hunt", "Hingemaa", 1906) ning revolutsiooniromantiliste luuletuste ja proosapaladega (poeem "Meri" ja "Kätki laul").\n1914–1925: kõrgperiood. novellid, uus-romantism.\nJäävväärtuslik on tema omapärane, pildirohke, sümbolitele ja mõttekujutlustele tuginev novellilooming (näiteks kogu "Saatus", 1917). Tuglast peetakse eestikeelse klassikalise novelli loojaks.\n1925–1971: psühholoogiline realism.\nRomaaniga "Väike Illimar" (1937), mis kujutab lapse silma läbi nähtuna mõisaelu ja -inimesi, jõudis Tuglas taas realismini.\nTa viljeles ka kirjanduse lühižanre ("Marginaalia") ja tõlkis meisterlikult nt. soome keelest.\nSuur kultuurilooline tähtsus on tema reisikiri, mälestusraamatutel, artiklitel ja uurimustel (8 kd. kriitikat, "Juhan Liiv", "Eesti Kirjameeste Selts", "Ado Grenzsteini lahkumine").\nEesti NSV rahvakirjanik 1946\nhttp://www.kirjandusarhiiv.net/?p=346 "Tarapita!", Tarapita (rühmitus) nr. 1 1921–1922\nhttp://www.kirjandusarhiiv.net/?p=512 Oskar Rootsman., Looming nr. 1 1924\nhttp://www.kirjandusarhiiv.net/?p=613 Kaheksa aastat Juhan Liivi elust., Looming nr. 4,5 1927\nhttp://www.kirjandusarhiiv.net/?p=74 Eesti novellikirjandus 1930., Eesti Kirjandus nr. 2 1931\nhttp://www.kirjandusarhiiv.net/?p=9 Eesti romaan 1934, Eesti Kirjandus nr. 3 1935\nhttp://www.kirjasto.sci.fi/tuglas.htm Tuglasele pühendatud ingliskeelne sait\nhttp://193.40.240.76/sfbooks/teosed.asp?Autor=661&krit=Vorm Friedebert Tuglas Ulmekirjanduse BAASis\nhttp://www.kirjandusarhiiv.net/?p=430 Friedebert Tuglas’e ilukirjanduslik stiil., Eesti Kirjandus nr. 8,9,10,12 1931\nhttp://www.kirjandusarhiiv.net/?p=186 Fr. Tuglas stilistina, Eesti Kirjandus nr. 2 1936\nhttp://www.kirjandusarhiiv.net/?p=172 Rahvuslik kirjandus, tema kõne Eesti Kirjanduse Seltsi aastakoosolekul 29. IV ja Tallinna Töölisteatris 4. V 1934, Eesti Kirjandus nr. 2 1936\nKategooria:Eesti NSV rahvakirjanikud\nKategooria:Hugo Treffneri Gümnaasiumi vilistlased\nFrans Eemil Sillanpää (16. september 1888 Hämeenkyrö vald – 3. juuni 1964 Helsingi) on Soome kirjanik.\nPanu Rajala, "100 aastat Soome Nobeli-kirjaniku F. E. Sillanpää sünnist", tõlkinud Piret Saluri – Looming (ajakiri) 1988, nr 9, lk 1284–86 (samas lk 1219–22 Piret Saluri tõlkes ka Sillanpää lühijutt "Üks Tellervo-nimeline")\nar:فرانس إيميل سيلانبا\nan:Frans Eemil Sillanpää\naz:Frans Emil Sillanpaa\nid:Frans Eemil Sillanpää\nzh-min-nan:Frans Eemil Sillanpää\nbe:Франс Эміль Сіланпяя\nbe-x-old:Франс Эміль Сіланпяя\nbr:Frans Eemil Sillanpää\nbg:Франс Емил Силанпя\nca:Frans Eemil Sillanpää\ncs:Frans Eemil Sillanpää\nde:Frans Eemil Sillanpää\nes:Frans Eemil Sillanpää\neo:Frans Eemil Sillanpää\neu:Frans Eemil Sillanpää\nfr:Frans Eemil Sillanpää\nga:Frans Eemil Sillanpää\ngd:Frans Eemil Sillanpää\ngl:Frans Eemil Sillanpää\nko:프란스 에밀 실란페\nhi:फ्रांस ईमिल सिल्लनपा\nhr:Frans Eemil Sillanpää\nio:Frans Eemil Sillanpää\nilo:Frans Eemil Sillanpää\nis:Frans Eemil Sillanpää\nit:Frans Eemil Sillanpää\nhe:פראנס אמיל סילנפא\nsw:Frans Eemil Sillanpää\nku:Frans Eemil Sillanpää\nla:Franciscus Aemilius Sillanpää\nlt:Frans Eemil Sillanpää\nhu:Frans Eemil Sillanpää\nnl:Frans Eemil Sillanpää\nno:Frans Eemil Sillanpää\nnn:Frans Eemil Sillanpää\noc:Frans Eemil Sillanpää\npnb:فرانز ایمل سیلانپا\npt:Frans Eemil Sillanpää\nro:Frans Eemil Sillanpää\nru:Силланпяя, Франс Эмиль\nsk:Frans Eemil Sillanpää\nfi:Frans Emil Sillanpää\nsv:Frans Eemil Sillanpää\nvi:Frans Eemil Sillanpää\ntr:Frans Eemil Sillanpää\nuk:Франс Ееміль Сіланпяя\nyo:Frans Eemil Sillanpää\nFüüsika on loodusteadus, mis uurib loodust kõige üldisemas mõttes: kõigi mateeriavormide üldisi omadusi. Füüsikud uurivad aine (füüsika) ja jõudude vastasmõju.\nFüüsika on täppisteadus: nii füüsikaline eksperiment kui ka teooria (loodusseaduste formuleeringud) rajanevad matemaatikal.\nAntiikaeg võidi nimetada füüsikaks kogu loodusteadust (vanakreeka keel sõna ''physis'' tähendab 'loodust'), iseseisvaks teaduseks sai ta alles 16. sajand–17. sajandil. Tähtis ajajärk füüsika arengus oli 19. sajandi lõpp ja 20. sajandi algus. Siis loodi kvantteooria ja relatiivsusteooria – tänapäeva füüsikaline maailmapilt alused.\nFüüsika teadusharude seas on mehhaanika, akustika, termodünaamika, elektrodünaamika, optika, aatomifüüsika, tahkisefüüsika, tuumafüüsika, elementaarosakeste füüsika ja gravitatsioonivälja teooria (üldrelatiivsusteooria).\nFüüsika on väga tihedalt seotud teiste loodusteadustega, eriti keemiaga, mis uurib molekule ja keemiline ühend, mis molekulid suurtes kogustes esinedes moodustavad. Keemia toetub paljudele füüsika harudele, sealhulgas kvantmehaanikale, termodünaamikale ja elektromagnetismile. Keemianähtused on siiski piisavalt mitmekesised ja keerukad, et lugeda keemiat füüsikast erinevaks teaduseks.\nAntiikaeg saadik on inimesed püüdnud aru saada aine käitumisest: miks asjad kukuvad, miks eri materjalidel on erinevad omadused ja nii edasi. Mõistatusi pakkus ka näiteks Maa (planeet) kuju ning taevakehade, eriti Päikese ja Kuu käitumine. Pakuti mitmesuguseid teooriaid, mis tänapäeva vaatepunktist olid enamasti väärad. Teooriaid sõnastati enamasti filosoofia vormis ning neid ei allutatud süstemaatilisele katselisele kontrollile. Antiikaja füüsikute seast paistis silma Archimedes, kes avastas mehaanikas ja hüdrostaatikas kvantitatiivseid seadusi, mis on aktsepteeritud ka tänapäeva füüsikas.\n17. sajandi alguses sõnastas Galileo Galilei inertsiseaduse. Aastal 1687 avaldas Isaac Newton raamatu "Philosophiae Naturalis Principia Mathematica", kus ta esitas kaks mastaapset teooriat: Newtoni seadused, millest sai alguse klassikaline mehhaanika, ja gravitatsiooniseaduse, mis kirjeldab gravitatsiooni, üht Fundamentaalne jõud. Klassikalist mehaanikat täiustasid Joseph-Louis de Lagrange, William Rowan Hamilton ja teised. Gravitatsiooniseadusest sai alguse astrofüüsika, mis kirjeldab astronoomianähtused füüsikateooriate alusel.\nhttp://hyperphysics.phy-astr.gsu.edu/hbase/hframe.html HyperPhysics (''inglise keeles'')\nhttp://www.fyysika.ee Fyysika.ee, eestikeelne füüsikaportaal\nFriedrich Karl Akel (5. september 1871 Kaubi karjamõis, Kaubi vald (Halliste kihelkond) Viljandimaa – 3. juuli 1941 Tallinn) oli Eesti poliitik ja diplomaat, Riiginõukogu liige, elukutselt arst.\nFriedrich Akeli isa Juhan Akel ja ema Kärt Akel (sündinud Risso) olid Kaubi karjamõisa omanikud. Friedrich Karl oli oma vanemate ainuke laps. Ema poolt oli tal kaks poolõde.\nAkel õppis 1881–1883 Viljandi elementaarkoolis, kus tema õpetajaks oli Friedrich Kuhlbars, 1883–1887 Viljandi kreiskoolis, 1889–1892 Tartu Aleksandri Gümnaasiumis ning 1892–1897 Tartu Ülikooli arstiteaduskonnas. Üliõpilasena uuris ta pidalitõbi Saare kihelkond ja sai selle uurimuse eest kuldauraha.\nAkel astus Eesti Üliõpilaste Seltsi ja oli 1897. aasta II semestril seltsi esimees. Ta oli 1906 üliõpilaskorporatsiooni Fraternitas Estica asutaja ja vilistlane.\nAkel oli 1897–1898 Tartu Ülikooli polikliinikus assistent. 1898–1899 ja 1901–1902 täiendas ta end Riias Reimersi silmakliiniku arstina. Ta oli sõjaväearst Ostralenkos ja Ujazdovi haiglas Varssavis, täiendas end 1901 Berliinis, Prahas ja Leipzigis, töötas 1902–1922 Tallinnas silmaarstina. 1902–1904 ja 1905–1912 oli ta erasilmaarst. Akel osales 1904–1905 mobiliseerituna sõjaväehospidali Vene-Jaapani sõda.\nFriedrich Akel osales innukalt seltside, ühingute ja erakondade tegevuses. Ta oli Jalgrattasõitjate Seltsi "Kalev" (hilisema Eestimaa Spordi Seltsi "Kalev") esimees 1907–1908, teatriosaühingu "Estonia (teater)" ja Tallinna Eesti Seltsi "Estonia" esimees ning juhause liige, Põhja-Balti Arstide Seltsi ja Tallinna Rahvahariduse Seltsi juhatuse liige, Tallinna Vastastikuse Krediitühisuse (hilisema "Krediitpanga" nõukogu liige ja esimees ning 1920. aastate alguses juhatuse liige.\nKui Akel oli "Kalevi" esimees, otsustati seal peale jalgrattasõidu ja uisutamise hakata tegelema ka tennisega.\n1907 oli ta üks Eesti arstide silmakliiniku asutajatest. 1912 rajas ta oma silmakliiniku.\nFriedrich Akel oli Tallinna linnavolikogu liige ja 27. aprillist 1913 24. augustini 1917 esimees.\nTa oli 1919–1922 Eesti Evangeeliumi Luteriusu Kirik konsistooriumi ilmalik abipresident. Ta oli Tallinna Toompea Kaarli koguduse konvendi vöörmünder (7. juuni 1908 – 16. juuni 1918) ning esimene nõukogu ning eestseisuse esimees (nõukogu esimees 21. augustist 1919).\nPoliitilist tegevust alustas Akel Jaan Tõnissoni juhitud Eesti Rahvameelses Eduerakonnas, mis revolutsiooni ajal nimetati Eesti Demokraatlik Erakond ja pärast ühinemist Eesti Radikaaldemokraatlik Erakond muutus Eesti Rahvaerakond. 1921. aastast kuulus ta Kristlik Rahvaerakond.\n1920. aastad oli Akel Tallinna Ringkonnakohus aurahukohtunik.\n1922–1923 töötas ta saadikuna Soomes,\n1923–1924, 1926–1927 ja 1936–1938 oli Eesti Vabariigi Eesti Vabariigi välisministrite loend,\n26. märts – 16. detsember 1924 riigivanem (Friedrich Akeli valitsus),\n1928–1933 saadik Rootsis, Norras ja Taanis (resideeris Stockholmis),\n1934–1936 Saksamaal ja Hollandis (resideeris Berliinis).\nKui Akel oli saadik Soomes, valmis ja avati Helsingis Eesti Vabadussõda langenud soome vabatahtlike mälestussammas ja toimus Eesti riigivanema Konstantin Pätsi ametlik visiit Soome.\n2. augustist 1923 kuni 26. märtsini 1924 oli Akel Konstantin Pätsi valitsuse välisminister. Sõlmiti leping Lätiga, mis lahendas mitmed erimeelsused.\n26. märtsist 16. detsember 1924 oli Akel riigivanem (Friedrich Akeli valitsus). Ta juhtis koalitsiooni, kuhu kuulusid Kristlik Rahvaerakond, Eesti Rahvaerakond ja Tööerakond. Valitsuse saavutuseks oli Eesti riigi rahandusolukorra tugevdamine.\nAkeli riigivanemaperioodil 1. detsember 1924 toimus 1. detsembri riigipöördekatse, mille esimestel tundidel rünnati Akeli ametiresidentsi Toompeal. Akelil, keda oli plaanis kohe tappa, õnnestus end abi saabumiseni varjata. Nõukogudeaegses ajalookirjanduses kirjeldati meelega ekslikult Akeli põgenemist Toompealt aluspesus, tegelikult põgenes Akeli adjutant August Schönberg.\nAkel oli välisminister kahes Jaan Teemanti valitsuses (23. juuli 1926 – 4. märts 1927 ja 4. märts – 11. november 1927).\nKui Akel oli saadik Rootsis, kasvas Eesti-Rootsi kaubavahetus ning Rootsi kapital investeeris eesti majandusse (põlevkivitööstusse), samuti ostsid rootslased ära (ja seejärel likvideerisid) tikuvabriku. Tallinnas avati Rootsi kunstinäitus. Toimus riigivanema Jaan Tõnissoni riigivisiit Rootsi ja kuningas Gustav V vastuvisiit. 1928 külastas Eestit Rootsi kuninga esindaja peapiiskop Nathan Söderblom. Kroonprints Gustav VI Adolf osales 1932 Tartu Ülikooli 300. aastapäeval ja kuningas Gustav II Adolfi mälestussamba avamisel.\nAjal, mil Akel oli saadik Saksamaal (1934–1936), kasvas Saksamaa osatähtsus Eesti väliskaubanduses ja Saksamaa mõju Läänemeri piirkonnas.\nFile:Bundesarchiv Bild 183-S34745, Tallin, Treffen der baltischen Aussenminister.jpg\nFriedrich Akel oli 1923–1928 II–III Riigikogu liige, astus 2. mail 1928 Riigikogu liikme kohalt tagasi, oli Rahvuskogu Teise Koja liige, 1938–1940 I Riiginõukogu liige.\n1939 määrati Akel Esimese Eesti Põlevkivitööstuse juhataja asetäitjaks.\n5. mail 1924 valiti parajasti välisminister olnud Akel Eesti Olümpia Komitee esimeheks. Ta jäi sellele kohale aastani 1931, mil ta sellest loobus. 1928–1932 oli Akel Rahvusvaheline Olümpiakomitee liige. Akel oli ka Eesti Spordi Keskliidu juhatuse liige.\nVahistamine ja hukkamine\nNõukogude Liit okupatsioonivõimud vahistasid Akeli 17. oktoober 1940 ja lasksid pärast peaaegu aasta kestnud ülekuulamisi 2. juulil 1941 NKVD vägede sõjatribunali kohtuotsuse põhjal 3. juulil 1941 kell 01.00 maha. Akeli haua asukoht ei ole teada (Võimalik koht on Klaus Scheel Kosel).\nAkelile esitatud süüdistuses oli öeldud: "F. Akeli kui valitsusjuhi poolt võeti vastu rida erakorralisi seadusi, mis olid suunatud kommunistide ja revolutsiooniliselt meelestatud tööliste vastu - relvastatud detsembriülestõusu mahasurumiseks. Vastuvõetud seadused andsid Eesti sõjaväele õiguse julmalt arveid õiendada revolutsioonilisest liikumisest osavõtnutega."\nNikolai Guli tegi 1997 Akelist Eesti Kaubandus- ja Tööstuskoda tellimusel õlimaali, mis asub Kadrioru lossis.\nEesti Punase Risti teenetemärk, I järgu II aste (19. veebruar 1927)\nEesti Punase Risti teenetemärk I klass (28. august 1936)\nKotkaristi teenetemärk I klass (20. veebruar 1935)\nValgetähe teenetemärk I klass (23. veebruar 1938)\n12. märtsil 1906 abiellus Akel Adele Karoline Tenziga. Laulatus ja pulmad toimusid Hallistes. Nende lapsed olid Vilma, Asta, Friedrich ja Lia.\nAkel päris Kaubi karjamõisa ning selle müügist saadud raha eest soetas endale kodu aadressil Roosikrantsi 10, kus asus ka tema silmakliinik. 5. september 2001 avati majal mälestustahvel.\nAbikaasa küüditati 14. juunil 1941 ja suri 1944.\nTütar Asta Treude (suri 2000) koos laste Jaani ja Asta-Mariaga küüditati samuti 14. juunil 1941 Kirovi oblastisse. Asta abikaasa Damasius Treude vangistati ja hukkus 1942 Sverdlovski oblastis. Asta vabastati asumiselt ilma rehabiliteerimiseta 7. märtil 1958\nPoeg Friedrich, kes töötas Riigikantseleis, vangistati ning hukkus 1942 aastal Solikamski oblastis.\nÜks tütardest Lia von Sydow oli abielus Rootsi diplomaadiga, suri 2009 Stockholmis. Ka kolmandal tütrel õnnestus pääseda Rootsi.\nhttp://www.eok.ee/olympialiikumine/olympialiikumine_eestis/karl_friedrich_akel Akeli tegevus Olümpiakomitees, foto\nhttp://www.okupatsioon.ee/english/photos/fotod2.html Esimesel fotol Akel saadikuna esireas kolmas (1931); teisel fotol Akeli valitsus 1924, Akel esireas keskel; kolmandal fotol Riiginõukogu, Akel neljas\nhttp://www.ngonet.ee/kaarli/sulane/sulane11.html#USTAV Akeli tööst Kaarli koguduses\nhttp://www.spordiinfo.ee/esbl/biograafia/Friedrich+Karl_Akel Biograafia ESBL-is\nKategooria:I Riiginõukogu liikmed\nKategooria:Hukatud Eesti poliitikud\nKategooria:Eesti Punase Risti teenetemärgi kavalerid\nKategooria:Korporatsioon Fraternitas Estica liikmed\nde:Friedrich Karl Akel\nFuturism (ladina keeles ''futurum'' 'tulevik') on 1909. aastal Itaalias tekkinud kunstivool- ja kirjandusvool.\nFuturistide manifesti loojaks on itaalia luuletaja Filippo Tommaso Marinetti ning see ilmus 20. veebruaril 1909. aastal Pariisis ajalehes ''Le Figaro''. Futurismi esimene manifest kuulutati, et tsivilisatsiooni saavutused on imepärased ning nõuavad uut tüüpi kunsti. Vana kunst on kõlbmatu ja muuseumid on surnuaiad. Tehnika areng ja selle kajastamine on väärtuslikum kui inimhinge probleemid. Marinetti väitis näiteks, et: "Kihutav võidusõiduauto, mis sarnaneb suurtükikuuliga, on kaunim Samothrake Nikest!".\nAastal 1910 esitati teine, futurislike maalikunstnike manifest, kus neid ideid edasi arendati. Manifesti autoriks oli skulptor Umberto Boccioni. Selle manifesti kohaselt pidi maalikunst loobuma traditsioonilistest motiividest, näiteks aktimaalist. Ajastu dünaamika väljendamiseks tuli kujutada motiivi arengut ajas, so ühel pildil esitada ajas järgnevaid olukordi või seisundeid (näiteks jooksvat koera kujutati mitte nelja, vaid 20 jalaga).\nFuturismile ongi omane vanade kultuuritraditsioonide hülgamine. Püüti leida kunstilisi väljendusvahendeid kaasaegse kiire elu ning tehniseerunud keskkonnas elava inimese mõtte- ja tundelaadi ning probleemide kujutamiseks. Futurism väljendabki tänapäeva maailma kiirust ja eripalgelisust, ülistatakse sõda, tehnikat, dünaamikat jne.\nFuturistide liikumise lõhkus Esimene maailmasõda, mil osa futuriste pettus, nähes kuidas tehnikat sõjas kasutatakse, teised aga sattusid uutlaadi jõukultusest veelgi suuremasse vaimustusse ning liitusid äärmuslike massiliikumistega (nt Marinetti Benito Mussolini fašismiga).\n# Loomine ja futurismi manifest ''Founding and Manifesto of Futurism'' (F.T. Marinetti. Le Figaro, Pariis, 20.2.1909)\n# Esimene futuristlik poliitiline manifest ''First Futurist Political Manifesto'' (Marinetti)\n# Futuristlike maalikunstnike manifest ''Manifesto of the Futurist Painters'' (Umberto Boccioni, Carlo Carrà, Luigi Russolo, Giacomo Balla, Gino Severini. Poesia, Milaano, 11.2.1910)\n# Futuristliku maalikunsti tehnika manifest ''Technical Manifesto of Futurist Painting'' (Umberto Boccioni, Carlo Carrà, Luigi Russolo, Giacomo Balla, Gino Severini. Poesia, Milaano, 11.4.1910)\n# Futuristlike muusikute manifest ''Manifesto of Futurist Musicians'' (Balilla Pratella: ''Musica futurista per orchestre riduzione per pianoforte'', 1912)\n# Futuristliku muusika tehnika manifest ''Technical Manifesto of Futurist Music'' (Pratella)\n# Teine futuristlik poliitiline manifest ''Second Political Manifesto of Futurism'' (Marinetti)\n# Itaalia Tripoli manifest ''Manifesto to Italian Tripoli'' (Marinetti)\n# Futuristlike näitekirjanike manifest ''Manifesto of Futurist Dramatists'' (Marinetti)\n# Futuristliku skulptuuri tehnika manifest ''Technical Manifesto of Futurist Sculpture'' (Umberto Boccioni, 11.4.1912)\n# Abstraktne kino – kromaatiline muusika ''Abstract Cinema—Chromatic Music'' (Bruno Corra. Il pastore, il gregge e la zampogna, 1912)\n# Futuristliku naise manifest ''Manifesto of the Futurist Woman'' (Valentine de Saint-Point. lendleht, 11.1.1913)\n# Futuristliku kirjanduse tehnika manifest ''Technical Manifesto of Futurist Literature'' (Marinetti)\n# Futuristliku meelelisuse manifest ''Futurist Manifesto of Lust'' (Valentine de Saint-Point, publitseeritud lendlehena 11.1.1913)\n# Süntaksi lammutamine – väljendus ilma lausete-sõnadeta-vabaduses ''Destruction of Syntax—Imagination without Strings—Words-in-Freedom'' (F.T. Marinetti, Firenze, Lacerba, 15.6.1913)\n# Mürade kunst ''The Art of Noises'' (Luigi Russolo, trükitud brošüür 1.7.1913)\n# Kõlade, mürade ja lõhnade maalikunst ''The Painting of Sounds, Noises, and Smells'' (Carlo Carrà, 11.8.1913)\n# Futuristliku meestemoe manifest ''Futurist Manifesto of Men's Clothing'' (Balla)\n# Futuristliku arhitektuuri manifest ''Manifesto of Futurist Architecture'' (Antonio Sant‘Elia. Lacerba, Firenze, 1.8.1914)\n# Universumi futuristlik rekonstruktsioon ''Futurist Reconstruction of the Universe'' (Giacomo Balla, Fortunato Depero, 11.3.1915)\n# Sõda, maailma ainus hügieen ''War, the World‘s Only Hygene'' (F. T. Marinetti, 1915)\n# Futuristlik kino ''The Futurist Cinema'' (F. T. Marinetti, Bruno Corra, Emilio Settimelli, Arnaldo Ginna, Giacomo Balla ja Remo Chiti. Milaano, L‘Italia futurista, 15.11.1916)\n# Kõrvakiil publiku maitsele ''A Slap in the Face of Public Taste'' (David Burliuk, Aleksander Krušenjuk, Vladimir Majakovski ja Viktor Hlebnikov, 1917)\n# Futuristlik universum ''The Futurist Universe'' (Giacomo Balla, 1918)\n# Üldine raadiomodernistide laager ''Universal Camp of Radio-Modernists'' (David Burliuk, 1926)\n# Futuristliku kokakunsti manifest ''Manifesto of Futurist Cooking'' (Filippo Tommaso Marinetti, Fillia. Torino, Gazzetta del Popolo, 28.12.1930)\nFuturistlikud tekstid on fragmentaarsed ja keerulised, kasutavad trükitehnilisi võtteid, ei pea kinni õigekirjast. Luules on futurismile iseloomulik hüüatuste, kõnekeele ja argoo kasutamine, konsonantide kuhjamine ning matemaatiliste ja muusikasümbolite kasutamine. Futuristid on oma publikuga pidevalt (tõenäoliselt taotluslikult) vastuolus.\nItaalia futurismi võtmekujuks on Filippo Tommaso Marinetti. Luuletustes on olulisel kohal visuaalsus. Itaalia futuristid on üldse tihedalt seotud visuaalsete kunstidega, eksperimenteerides ka filmikunstiga (Bruno Corra ja Arnaldo Ginna film "'Futuristlik elu").\nVene futurismi kõige novaatorlikum esindaja oli Vladimir Majakovski, kes leidis, et tuleb lahti öelda dekadents minevikust ja panna maksma inimtahe, mis trotsib determinismi ja harjumusi. Futuriste peeti enesereklaamijatest veiderdajateks, kuid nad ei püüdnudki meeldida. Nende esimene manifest kandis pealkirja "Kõrvakiil avaliku arvamuse pihta".\nMajakovski propageeris lihtsustatud, vulgaarset luulet. Tema stiil tugineb linlikule kõnepruugile, ta püüdis muuta masside robustset kõnepruuki poeetiliseks.\nVenemaal oli populaarne ka futuristlik teater, kus vaataja on etenduses osaline.\n14. märtsil 1919 ilmunud anarhistliku ajakirja "K Svetu" ("Valguse juurde") 5. numbri kohaselt tegutses Harkivis fanaatiline anarhofuturism ring.\nEesti kirjanduses olid futuristid koguteoses "Moment (koguteos)" I (1913) ja "Roheline moment" (1914) esinevad kirjanikud. Futuristlikke teoseid on kirjutanud hiljem ka prosaist Albert Kivikas ja luuletaja Erni Hiir.\nPilt:Umberto Boccioni 001.jpg\nKujutav kunst taotlesid futuristid korraga paljude rahutute muljete kujutamist, mida tajub kaasaegne suurlinlane. Püüti kujutada liikumisillusiooni, mille saavutamiseks lammutati nähtav maailm kubism eeskujul geomeetrilisteks kildudeks, millest loodi lõikuvate pindade ja joontega dünaamiline kompositsioon.\nTeise moodusena kujutati ühel pildil oleva sama objekti mitut järgnevat asendit, kusjuures objekt ise kujutati enam-vähem realistlikult. Seda tüüpi on näiteks pilt, kus daami kõrval sibab paljujalgne koerake (Giacomo Balla "Koera ja keti dünaamika").\nKoloriidis eelistasid futuristid eredaid värvikasutusi.\nFuturismi hilisemas perioodis kujutasid kunstnikud kõike nö lenduri vaatepunktist (aeropittura).\nhttp://www.italianfuturism.org Italian Futurism\nhttp://www.unknown.nu/futurism Futurism ''(inglise keeles)''\nhttp://www.paideyg.ee/kunstiajalugu/kunstilugu/modernism/f/futurism/index.html Futuristidest maalikunstnike looming\nhttp://www.newmusicbox.org/page.nmbx?id=59tp01 The Futurist Moment: Howlers, Exploders, Crumplers, Hissers, and Scrapers ''(inglise keeles)''\nhttp://www.futurism.org.uk/ Futurism ''(inglise keeles)''\nhttp://www.sim.spk-berlin.de/pdf/hmt/HMT_SIM_Futurismo.pdf Futurismist muusikas (pdf)\nvi:Chủ nghĩa vị lai\nFunktsionalism on 1920. aastad arhitektuuris, tööstuskunst- ja tarbekunstis tekkinud suund.\nFunktsionalismi rajajaks oli Šveitsist pärit arhitekt Le Corbusier, saksa arhitekt Walter Gropius ja hollandi arhitekt Jacobus Oud. Tähtsaks keskuseks oli Walter Gropiuse poolt rajatud kunstikool Bauhaus.\nFunktsionalismi printsiibi kohaselt peab ehitise või eseme kujundus kajastama eelkõige tema otstarvet ehk funktsiooni (sellest tuleb suuna nimigi). Seni peamisteks peetud esteetiliste iluprintsiipide kõrval said võrdselt tähtsaks tehnilised, sotsiaalsed ja majanduslikud tegurid.\nPärast Teine maailmasõda on funktsionalism levinud kogu maailmas. Kuigi natside võimuletulekuga üldine areng Euroopas pidurdus (edenes peamiselt mõnes demokraatlikus väikeriigis nagu seda oli Holland, Taani ja Soome), siis laialdaselt levis ta USAs. Tähtsaks ehituskeskuseks sai Chicago.\nnn:Funksjonalisme i arkitektur\nPilt:Friedrich R Faehlmann.jpg\nFriedrich Robert Faehlmann (Fählmann; 31. detsember 1798 Ao mõis – 22. aprill 1850 Tartu) oli eestlased kirjamees ja arst.\nSündis Ao mõisa valitseja pojana, võeti 7-aastasena pärast ema surma mõisnik von Paykulli perekonda kasvatada.\nÕppis 1810–1814 Rakvere kreiskoolis, 1814–1817 Tartu Kubermangugümnaasiumis ja 1817–1827 Tartu Ülikooli Tartu Ülikooli arstiteaduskond. Kuulas ülikoolis ka filoloogia- ja filosoofialoenguid ning hakkas huvi tundma eesti keele vastu.\ndoktoriväitekiri ''Observationes inflammationum occultiorum'' ("Tähelepanekuid sisemistest põletikkudest"; 1827), mis käsitleb südamepõletikuga kaasnevaid südame haiguslikke muutusi, rajas ta Tartu ülikoolis teed kardioloogiale.\nPeamiselt Faehlmanni õhutusel asutati 1838 Õpetatud Eesti Selts, 1843–1850 oli ta selle esimees. Oma ettekannetes ja kirjutistes kaitses Faehlmann talurahvast. Ta oli Eesti mineviku romantiline austaja, mõistis hukka saksa vallutajate julmuse (lektorikursuse avaloeng, käsikiri "Mein Streit mit Nolcken" 1842, eesti keeles Postimees 1899) ning tõstis esile eesti rahva vaimumaailma ja keele rikkust.\nFaehlmann oli eesti eepose mõtte algatajaid. Ettekandes "Die Sage vom Kallewi poeg" (Muistend Kalevipojast, ÕES-is 1839, eesti keeles 1915) visandas ta eesti kohamuistenditest lähtudes suure osa "Kalevipoeg" põhisündmustikust ning andis loole sakslastevastase suunitluse; tema eeltöid kasutas hiljem Friedrich Reinhold Kreutzwald.\n1840–1852 ilmus ÕES-i toimetistes Faehlmanni kaheksa saksa keel kunstmuistendit ("Loomine (Faehlmanni muistend)", "Vanemuise laul", "Koit ja Hämarik" jt.; eesti keeles 1866, 3. trükk 1986), milles eesti rahvamuistendite motiive kasutades (eriti "Emajõe sünd" ja "Keelte keetmine") ning soome mütoloogia ("Kalevala", Kristfrid Gananderi "Mythologia Fennica") ja antiikmütoloogia eeskujul on välja arendatud pseudomütoloogiline eesti jumalatemaailm. Need muistendid äratasid ka muude maade kultuuriringkondade huvi eesti rahvaluule vastu ja mõjutasid viljastavalt nii eesti kirjandust kui ka kujutavat kunsti.\nEesti keele alal uuris Faehlmann astmevaheldust, sõnade sõnamuutmine ja derivatsioon ning tegi mõningaid ettepanekuid vana kirjaviisi täpsustamiseks.\nTa käsitles ka eesti prosoodiat ning kirjutas kolm sentimentaalset, antiiksetes värsimõõtudes luuletust (Asklepiadese stroofis ood "Suur on Jummal so ram", ilmunud 1852, eleegiline distihhon epigrammid "Järva-ma vanna-mehhe õppetussed", ilmunud 1840, ja dialoogiline luuletus "Piibo jut", ilmunud 1846). ÕES-i kalendrites ilmunud juttudes (talurahva rasket elu kujutav "Tühhi jut, tühhi lorri, tühhi assi, tühhi kõik", 1842, populaarne "Kalendritegija kimbus", 1846 jt.) avaldusid Faehlmanni silmapaistvad humoristivõimed ja tüübijoonistamisoskus; kalendrites jagas Faehlmann ka tervishoiualaseid nõuandeid (kirjutised rõuged ja sarlakid kohta).\nFaehlmann on maetud Tartu Vana-Jaani kalmistule. Hauakivil on tema lemmiklause "Elu on lühike, ideaalid on igavesed."\nTartus on säilinud ainult üks Faehlmanni elukoht (Ülikooli tänav 21), kus ta elas 1843–1847.\nTartus Toomemägil Vana Anatoomikumi ees on Faehlmanni Friedrich Robert Faehlmanni monument (autor Voldemar Mellik, 1930).\nPilt:Friedrich Robert Faehlmann.jpg|Fr. R. Faehlmanni mälestussammas Tartus\nPilt:F. R. Faehlmann Ülenurmel.JPG|Fr. R. Faehlmanni büst Eesti Põllumajandusmuuseumis\nKarl Eduard Sööt: http://www.kirjandusarhiiv.net/?p=530 Andmeid Friedrich Robert Faehlmanni elulookirjelduseks Eesti Kirjandus, nr 6/1929\nhttp://www.youtube.com/watch?v=jLsN906Epqw "Eestimaa kuulsad inimesed. Friedrich Faehlmann" saade ETV2 arhiivist Youtube'is\nMaido Sikk: http://www.miksike.ee/lisa/5klass/4kalevip/faehlmann.htm Friedrich Robert Faehlmann 200 Tartu Postimees, 30. jaanuar 1998\nhttp://homepage2.nifty.com/kmatsum/eestikeel/img/Faehlmann_1842.html Uurimus pöördkondadest; tiitelleht\nhttp://homepage2.nifty.com/kmatsum/eestikeel/Faehlmann.html Käänamisest: saksakeelne katkend: rahvuslik mõtteavaldus\nhttp://miksike.ee/lisa/9klass/1teema/kirjandus/muistendid.htm Müütilised muistendid: sisukokkuvõte\nhttp://www.miksike.ee/lisa/5klass/4kalevip/malest.htm Faehlmanniga seotud mälestuspaigad\nhttp://www.aai.ee/~tarmo/txt/Elu2.html Jaan Kuldkepi kroonika\nca:Friedrich Robert Faehlmann\nde:Friedrich Robert Faehlmann\nen:Friedrich Robert Faehlmann\nfr:Friedrich Robert Faehlmann\nnn:Friedrich Robert Faehlmann\npl:Friedrich Robert Faehlmann\nfi:Friedrich Robert Faehlmann\nsv:Friedrich Robert Faehlmann\nPilt:Friedrich Reinhold Kreutzwald.jpg\nFriedrich Reinhold Kreutzwald (26. detsember 1803 Jõepere mõis, Kadrina kihelkond, Lääne–Virumaa – 25. august 1882 Tartu) oli eesti kirjanik ja arst.\nKasvas Kaarli mõis, Hageri mõis ja Ohulepa mõisas, õppis Rakvere köster Gööki algkoolis 1815–1817, kreiskoolis 1817–1818, Tallinna kreiskoolis 1819–1820, oli kaupmehe õpilane Tallinnas 1818–1819. Ta sooritas 1823 Tallinnas koduõpetaja eksami ning töötas 1825. aastani koduõpetajana Tallinnas ja Peterburis. Aastatel 1826–1833 õppis ta Tartu Ülikooli Tartu Ülikooli arstiteaduskond.\n1833. aastal lõpetas ta keiserliku Tartu ülikooli, samal aastal asus ta Võru tööle linnaarstina. Ta kirjutas rahvavalgustuslikke teoseid ja toimetas "Ma-rahva Kassuline Kalender". Tema tõlkelised jutustused "Reinuvader Rebane" ja "Kilplased" on tänapäeval lasteraamatud. Kreutzwaldi värsiloomingul (kogu "Viru lauliku laulud", poeem "Lembitu (poeem)"), mis tugineb saksa eeskujule, oli omal ajal eesti luule arengule suur tähtsus.\nTema peateos, rahvaluuleaineist töödeldud eepos "Kalevipoeg (eepos)", sai eesti rahvusliku kirjanduse nurgakiviks. Rahvaluulele toetuvad ka "Eesti rahva ennemuistsed jutud". Neid jutte nagu "Kalevipoegagi" on tõlgitud mitmesse võõrkeelde.\nKreutzwaldi looming mõjutas tugevalt kogu Eesti rahvuslik liikumine aja vaimuelu.\nKolleegiuminõunik aastail 1877–1882, elas surmani Tartus väimees Blumbergi juures, Kreutzwald on maetud Vana-Jaani kalmistule\nVanemad: Isa- Juhan Reinholdson (1766–1832 kingsepp, hiljem Rakvere kihelkond, Kaarli mõisa aidamees, vabastatud pärisorjusest 1815); ema mõisateenija Ann (1770–1846).\nFriedrich Reinhold Kreutzwald abiellus 18. augustil 1833 Marie Elisabeth Saedleriga (1805–1888), kelle isa oli pärit Mecklenburgist), pulmad toimusid Viru-Nigulas. Lapsed: tütred – Adelheid Anette Blumberg (1834–1895, kes abiellus pedagoogi ja ühiskonnategelase Gustav Blumbergiga (1834–1892)), Marie Ottilie (1836–1851) ja poeg Alexis Kreutzwald (1845–1910). Kreutzwaldi kolmest lapsest sündis järeltulija ainult vanemal tütrel Adelheid Blumbergil, sel 1867. aastal sündinud tütrel nimega Alice aga enam lapsi ei sündinudki ning Friedrich Reinhold Kreutzwald järglaste liin katkes.\nFriedrich Reinhold Kreutzwald oli baltisaksa üliõpilaskorporatsiooni Korporatsioon Estonia liige.\n"Vina-katk" ("Viinakatk") (1840)\n"Kalevipoeg (eepos)" (1857–1861)\n"Kilplaste imevärklikud ... jutud ja teud" (1857)\n"Eesti-rahva Ennemuistsed jutud ja Vanad laulud" I:1860, II: 1864\n"Eestirahva Ennemuistsed jutud" (1866)\n"Ma-rahva Kassuline Kalender ehk Tähtramat" (toimetamine) (1844)\nMitmes Eesti linnas on tema järgi nimetatud Kreutzwaldi tänav (täpsustus). Samuti on mitmes Eesti linnas Friedrich Reinhold Kreutzwaldi monument.\nVõrus teguteb Kreutzwaldi majamuuseum, samuti asub seal Võru Kreutzwaldi Gümnaasium.\nhttp://kreutzwald.kirmus.ee/et/tutvustus/ Kreutzwaldi sajand. Kalevipoeg:Eesti Kirjandusmuuseum\nhttp://www.ut.ee/verse/index.php?m=authors&aid=7&obj=data Eesti värss: Friedrich Reinhold Kreutzwald elulugu ja luuletuste terviktekstid\nhttp://www.kirjandusarhiiv.net/?p=323 Friedrich Reinhold Kreutzwaldi ühiskonnasuhe., Eesti Kirjandus nr. 10,11/1932\nhttp://www.neerutiselts.ee/?do=sisu&id=111 LAULUISA SÜNNIPAIGA LUGU\nKategooria:Friedrich Reinhold Kreutzwald\nca:Friedrich Reinhold Kreutzwald\nda:Friedrich Reinhold Kreutzwald\nde:Friedrich Reinhold Kreutzwald\nen:Friedrich Reinhold Kreutzwald\nes:Friedrich Reinhold Kreutzwald\nfr:Friedrich Reinhold Kreutzwald\ngl:Friedrich Reinhold Kreutzwald\nit:Friedrich Reinhold Kreutzwald\nhu:Friedrich Reinhold Kreutzwald\nno:Friedrich Reinhold Kreutzwald\nnn:Friedrich Reinhold Kreutzwald\npl:Friedrich Reinhold Kreutzwald\npt:Friedrich Reinhold Kreutzwald\nro:Friedrich Reinhold Kreutzwald\nfi:Friedrich Reinhold Kreutzwald\nsv:Friedrich Reinhold Kreutzwald\nfiu-vro:Kreutzwaldi Friedrich Reinhold\nFennekrebane ehk fennek ehk kõrberebane (''Vulpes zerda'') on koerlaste sugukond (bioloogia) rebane (perekond) perekond (bioloogia) kuuluv kiskjalised.\nFennekrebased elavad Põhja-Aafrika ja Siinai poolsaare kõrbetes ja poolkõrbetes. Ta on kassi- või küülikusuurune pikkade kõrvadega loom. Kuumas kliimas elaval fennekil kiirgub suurte kõrvade kaudu üleliigne soojus, millest ta higinäärmete puudumise tõttu ei saa vabaneda higistamine teel. Suurte kõrvade tõttu on tal ka väga hea kuulmine, mis võimaldab saaklooma kaugelt üles leida. Saba on kohev ja pikk, paks karv on liivakarva. Erinevalt teistest rebastest ei ole fennekil vänget lõhna. Teda peetakse ka lemmikloomana. Fennek on segatoiduline. Süüa armastab ta oma urus, et olla kiskjate eest kaitstud. Ta võib kaua ilma veeta läbi ajada. Fennek on öise eluviisiga, päeval varjub ta päikese eest urgu. Ta on vilgas ja tal on väga hea hüppevõime. Samuti on ta väga kiire kaevaja. Fennek kui liik ei ole ohustatud, kuid tema arvukus väheneb karusnahaküttide tegevuse tõttu. Loomaaedades näeb fennekit harva.\nNimi ja süstemaatika\nFennekil on 32 kromosoomipaari, teistel rebastel 35–39. Sellest lähtudes nimetatakse teda ka ''Fennecus zerda'''ks, sest osa teadlasi (ka "Loomade elu") arvab teda omaette perekonda.\nRebase perekonda arvati fennek esmakordselt 1980. Fennekrebase lähimaks sugulaseks peetakse afgaani rebane. Nad lahknesid 3-4 miljonit aastat tagasi. Seetõttu on ka võimalik, et hoopis afgaani rebast hakatakse arvama koos fennekrebasega omaette perekonda.\nNimetus "fennek" tuleb araabia keelest (''fanak'' tähendab 'rebane'). Fennekit nimetatakse araabia keeles ''tha'lab saharawi'' ('kõrberebane'). Mitmes teiseski keeles on fenneki paralleelnimetuseks kõrberebane.\nKa liivarebane (''Vulpes rueppelli'') nimetavad kohalikud mõnikord fennekiks (''le fennec'').\n''Zerda'' on naissoovorm (''vulpes'' on naissoost sõna) sõnast ''zerdus'', mida omakorda seostatakse kreeka sõnaga ''xeros'' ('kuiv'; viide elupaigale).\nLiiki kirjeldas esimesena saksa geograaf ja zooloog Eberhard August Wilhelm von Zimmermann 1780 ''Canis zerda'' nime all.\nFenneki levila moodustavad kõrbe- ja poolkõrbealad Põhja-Aafrikas (Marokos, Alžeerias, Tuneesias, Liibüas, Egiptuses ja Põhja-Sudaanis) ning Siinai poolsaarel (nähtud üks kord 1970. aastad lõpus). Areaali lõunapiir on umbes 14 kraadi põhjalaiust. Väidetavalt on fennekit nähtud ka Araabia poolsaarel, kuid selle kohta puuduvad kinnitatud andmed.\nFennekrebane on küülikusuurune graatsiline, teiste rebastega võrreldes suurte, öiseks nägemiseks kohastunud silmadega ja pikkade radari- või taldrikutaoliste kolmnurksete kõrvadega loom. Ta on kõige väiksem rebane (perekond) ja üldse kõige väiksem koerlane. Ta õlakõrgus on tavaliselt 18–22 cm, maksimaalselt kuni 31 cm. Keha ja pea pikkus on kokku 24–41 cm , saba 18–31 cm. Täiskasvanud fenneki kaal algab 1 kilost ega ületa isastel 1,75 kg. Emased on kergemad.\nKarvastik on pehme ja pikk, seljapool on liivakarva kollane (kollakaspruunist kuldseni, liiva peal peaaegu nähtamatu), kõhupool on valge, et vari ei tekitaks värvierinevust. Fennek on rebastest kõige heledam. Karva hele värv aitab kontrollida kehatemperatuuri. Öösel kaitsevad tihedad karvad külma eest. Paks kasukas ei ole kõrbeasukatele tüüpiline, kuid see tagab hea soojusisolatsiooni, mis on vajalik seetõttu, et lisaks kuivusele iseloomustab fennekrebase elukeskkonda suur ööpäevane temperatuurikõikumine. Öösel kaitsevad külma eest tihedad õhukesed karvad. Äärmuslike temperatuuride tõttu sarnanevad fennekrebase käpp polaarrebane käppadega. Käppade alaosa on tiheda karvaga, et liiva sees oleks parem joosta. Karvad isoleerivad käpad kuumast kõrbeliivast ja pehmendavad samme, nii et saakloomal on teda raske märgata.\nFennekrebasel puuduvad teistele rebastele omased lõhnanääre. Sellepärast peetakse neid ka koduloomadena. Ka fennekite sõbralikkust seostatakse nende näärmete puudumisega. Pärakuümbrusenäärmed on peidus suurte tüükaliste karvade all.\nPilt:Fennec Fox @ Africa Alive, Lowestoft 2.jpg\nNagu kõik rebased, peab fennek jahti üksinda, küttides kõiki, kellest jõud üle käib: peamiselt putukad (sealhulgas rändtirtse), kahepaiksed, roomajad (sisalikke ja madusid), linnud ja nende muna ning imetajad, võimaluse korral ka kalad. Samuti sööb ta võimaluse korral marjad ja puuvili (dattel) ega põlga ära raibet. Hädakorral kaevab ta saaklooma liiva seest välja.\nFennek haarab saagi kaelahammustusega ning viib selle urgu ja alles siis hakkab sööma, sest tal on endal oht langeda suuremate kiskjad, näiteks karakale saagiks.\nFennek joob vesi, kui seda on saadaval, kuid suudab pikka aega läbi saada toidust saadava veega, sest teda nähakse tihti veekogudest kaugel. Vee kokkuhoidmiseks on uriin väga kontsentreeritud. Kehatemperatuuri reguleerimiseks fennek vett ei vaja, sest tal puuduvad higinäärmed nagu teistelgi koerlased. Temperatuuri reguleerimiseks on tal soojust kiirgavad kõrvad ja koon.\nVangistuses sööb fennek ka porgandeid, rohelised oad ja õunu ning muna.\nPaaritumine toimub jaanuarist kuni aprillini. Emane indlus umbes kaks päeva. Sel ajal hoiab ta saba horisontaalasendis ühel pool. Isase jooksuaeg kestab 4–6 päeva ning sel ajal on ta väga agressiivne ja märgistab oma territooriumi uriiniga. Tiinus kestab 49–52 päeva . Pojad sünnivad enamasti hiljemalt mais. Kui kõik kutsikad hukkuvad, aga toitu on piisavalt, võib augustis toimuda teine poegimine.\nIsane kaitseb emast enne poegimist ja selle ajal. Pesakonnas on tavaliselt 2–4, harva üle 5 kutsika. Emased kaitsevad oma maa-alust pesaurgu, kuhu isased ei sisene. Urg on vooderdatud rohu, sulgede ja villaga . Vastsündinud pojad kaaluvad 30 g ning on kaetud virsikukarva udemetega. Kohtades, kus täiskasvanud fenneki karv on tume, on kutsikate nahk puusöekarva hall. Sündides on neil kõrvad lontis nagu koerakutsikatel ja kinni nagu silmadki. Kutsikate silmad avanevad 10. ja 14. päeva vahel. Pisikesed kõrvad lähevad püsti umbes kahe nädala pärast. Sellest ajast peale on kõrvad kõige kiiremini kasvav kehaosa. Lühikese ajaga jõuavad silmad täissuuruseni. Kolme- kuni neljanädalaselt hakkavad kutsikad saama piima kõrvale tahket toitu. Alates 5. elunädalast hakkavad nad uru juures mängima. Võõrutatakse 9–12-nädalaselt.\nPilt:Vulpes zerda - fennec fox - desc-curled up at zoo - from-DC1.jpg\nKa inimese hooldatuna on fennekid aktiivsed peamiselt öösel, erinedes näiteks rebane, kelle rütm on suuresti kohanenud inimtegevusega. See võimaldab vähendada energiakulu kehatemperatuuri hoidmisele. Nagu kõik rebased, on fennekid kergesti taltsutatavad. Mitmekesi koos on nad märkimisväärselt kohanemisvõimelised ja mänguhimulised. Ka metsikult eelistavad fennekid elada suuremates rühmades kui teised rebased (kuni 10 isendit). Rühmasisesed suhted ei ole täpselt teada. Mõnikord elab mitu perekonda lähestikku koos, jagades omavahel urge. Paljude elanikega urud on keerukad tunnelite süsteemid, mille keskel on avar ruum. Tunnelid, kus poegi kasvatatakse, võivad olla kuni 5 m pikkused.\nElupaik on kõrb ja poolkõrb. Fennek on kasina kõrbeelu tüüpiline esindaja. Ta eelistab liivast mulda, mida on kerge kaevata.\nFennek kasutab oma biotoop võimalused täielikult ära. Märkimisväärsed fenneki arvukuse kõikumised on haruldased.\nPilt:Fennecus res furatur.jpg\nToiduks soovitatakse juurviljasegu, putukaid (jahuusse, kilke, rohutirtse), puuvilja ja muna. Võib anda ka toorest liha, kuigi see paneb uriini vängelt lõhnama. Võib anda ka kuiva koeratoitu ja kassitoidukonservi. On olemas spetsiaalne metsikute koerlaste valmistoit. Vesi peaks kogu aeg käepärast olema.\nhttp://www.angelfire.com/ut/fennecfox/framedex.html Põhjalik ingliskeelne sait fennekitest ja nende pidamisest lemmikloomana\nhttp://www.tierenzyklopaedie.de/tiere/fennek.html Fennekipoegade pildid\nhttp://www.elu24.ee/?id=134869 Video: Jaapani loomaaias sündisid fennekrebase kolmikud, elu24.ee, 23. juuni 2009\nvi:Cáo tai to châu Phi


Leadership and the New Science - Erinevad signaalidErinevad signaalid\nMargaret Wheatley – Leadership and the New Science\nPostitatud 17/12/2012 ¬ 12:18h.veigoArvamusi pole »\nKolm ja pool minutit inimlikust juhtimisest ning sellest, kuidas ära kasutada meie loomulikku iseorganiseerumisvõimet. Margaret Wheatley 2006. aasta (ilmus esmakordselt tegelikult juba 1992) raamatu Leadership and the New Science kokkuvõte. Raamatu eestikeelne tõlge kannab pealkirja “Juhtimine ja loodusteadus”.\n– Asju, mida me oma organisatsioonides kõige rohkem kardame – segadus, häired, kaos – ei tuleks võtta kui märki hävingust. Vastupidi, need tingimused on vajalikud, et äratada loovus. Kaos (korrastatus ilma prognoositavuseta) on looduslike süsteemide esmatähtis protsess, mille kaudu nad saavad elujõudu ja uuendavad ennast.\n– Võim võib muutuda potentsiaalist probleemiks. Inimesed kasutavad oma loovust, et võidelda selliste juhtide vastu või tegutseda hoolimata nendest. Aga nad loobuvad organisatsiooni positiivselt panustamast.\n– Kui sa soovid luua püsivat kasvu, püsivat tootlikkust, püsivalt kõrget töömoraali, siis tuleb autokraatia kõrvale jätta.\n– Kuigi meile meeldib organisatsioone näha läbi selle struktuuri ja tööülesannete jaotuse, ei tähenda kellegi ametinimetus mitte midagi, kui me ei saa aru suhtevõrgustikust ja ressurssidest, mida on ühel või teisel inimesel oma töö tegemiseks vaja. Suhetest koosnevas maailmas on rumal mõelda, et me saame defineerida kedagi ainult tööülesannete ja -kohustuste loetelu kaudu. Meil on vaja vähem ametijuhendeid ja tööülesannete kirjeldusi. Selle asemel võiks me õppida, kuida protsesse lihtsustada.\n– Meeskonnad on üsnagi võimekad end ise juhtima. Organisatsioonid ei vaja juhte kaugeltki nii palju, kui me oleme harjunud mõtlema.\nRaamatu proloogi saab lugeda siin (pdf).\nRaamatud, Tähendus, VideoJuhtimine ja loodusteadus, Margaret Wheatley