"Ми зробили один із найбільших кінофестивалів України в 2019 році", - Андрій Заєць | Новини\nЗ 11 по 15 вересня в Кам’янці-Подільському відбувався ІІІ Міжнародний кінофестиваль "БРУКІВКА".\n"БРУКІВКА" - найбільший незалежний некомерційний кінофестиваль України. Відвідувачі заходу мали змогу безкоштовно відвідати покази конкурсної та позаконкурсної програм, воркшопи, лекції, зустрічі з режисерами, продюсерами, сценаристами й акторами.\nЗа 5 днів фестивалю, окрім перегляду кінострічок відвідувачі споглядали проекційне 3D-шоу "Хроновояжер Леварій і Проклята Аурінія", конкурс косплеєрів "Brukivka’s Cosplay Battle", конкурес каверів, шоу трансформерів, а також під час круглого столу мали змогу подискутувати з іменитими гостями щодо розвитку українського кінематографу, повідомляє прес-служба кінофестивалю.\nЦьогорічний кінофестиваль проходив на 6 локаціях: Стара фортеця, паб "ZAGATA", Barbershop "11.43", трактиръ "Сажотрус", кінотеатр "Юність" та Міський будинок культури, який містив у собі найбільшу кількість різноманітних заходів.\nНа ІІІ Міжнародний кінофестиваль "БРУКІВКА" завітали режисер і художній керівник театру "Маски-шоу" Георгій Делієв, український драматург, режисер Олександр Денисенко, сценаристи "Забороненого" Артемій Кірсанов та Сергій Дзюба й багато інших представників українського кінематографу.\nДо складу журі у різних номінаціях входили: продюсер "Insight Media" Володимир Філіппов, сценарист, режисер Володимир Нагорний, продюсер з США Ніка Фінч, члени Української Кіноакадемії і Українського Оскарівського Комітету Денис Буданов та Олександр Гусєв, засновники кінофестивальної дистриб’юторської компанії "Letter To Fest" сестри Марина та Оксана Артеменко, режисер та мультиплікатор Тетяна Ясінчук, актор та блогер Віталій Гордієнко.\nФільми кінофестивалю "БРУКІВКА"\nДокументальну програму фестивалю відкривав фільм американського режисера Філіпа Родрігеза "Підйом та падіння коричневого Буффало", продюсером якої є оскароносний Бенісіо Дель Торо. Також у програмі міжнародних документальних фільмів була кінострічка "Баба бабі сказала", що розповідає маловідому історію українських дітей на лінії нацистсько-радянського фронту у Другій світовій війні. Режисер стрічки Матей Силецький з Нью-Джерсі, який завітав на кінофестиваль, щоб особисто представити стрічку глядачам. А також цьогорічний номінант на премію Оскар "Жінки ГУЛАГу" Мар’яни Яворської.\nВласну кінострічку "Повідомлення в пляшці" завітали представити французькі режисери Семмі Хоссенні, Олександр Брехер та продюсер Олександр Сільєгович. Фільм розповідає про вчителя з міста Яунде, який за допомогою музики зацікавлює дітей в лісах Пігмея до навчання в школі.\nУкраїнську документалістику представляла стрічка про життя українського режисера Леоніда Кантера "Людина з табуретом" Ярослава Попова, "Перша сотня" Ярослава Пілунського, "Погляд з інвалідного візка" Олега Павлюченкова та "Харківський голокост" Антона Галушки-Адайкіна.\nНаціональну повнометражну програму відкрив фільм режисера Олександра Денисенка "Тарас. Повернення", яка розповідає про період заслання Тараса Шевченка у Казахстані. Також відбувся спеціальний показ фільму "Заборонений" та зустріч із його сценаристами Сергієм Дзюбою і Артемієм Кірсановим. Це художній повнометражний фільм, біографічна драма, метафорична історія про трагічну і загадкову смерть найпотужнішого поета-шістдесятника, правозахисника, героя України Василя Стуса та його боротьбу із системою.\nПід час творчої зустрічі із Георгієм Делієвим відбулася презентація стрічки "Одеський підкидьок". За сюжетом, ексцентричний і бездітний одеський художник, сер Пінхус, який мріє про онуків, вирішує для початку усиновити дорослого сина. І знаходить на цю роль Аркашу, 50-тирічного бовдура, що звільнився з колонії і працює у будинку малятка кочегаром. Це класична комедія положень і одночасно комедія персонажів, весела і трохи сумна історія про Одесу і одеситів, таких різних, але в чомусь схожих.\nВ рамках національної програми в категорії "Повний метр" було презентовано містично-філософський трилер з елементами драми і детективу "13 автобус". За сценарієм, розмова з Жінкою, яка чекає на зупинці неіснуючого тринадцятого автобуса, стає поворотним моментом в житті усіх її співрозмовників. В тій же категорії було продемонстровано стрічку Андрія Іванюка "Східняк". В головних ролях Богдан Бенюк та Анатолій Максимюк, які їздять старим автомобілем в зоні АТО між лінією фронту та прифронтовими селами. Фільм має напружену атмосферу, часом актори з кулеметною швидкістю випльовують із себе слова, постійно перебуваючи у нервовому стані.\nДля дітей та дорослих відбувся показ стрічки "Бобот та енергія Всесвіту" — український сімейний фантастичний фільм, знятий Максимом Ксєндою. Фільм розповідає про 12-річного мрійника, який опиняється в центрі протистояння двох позаземних сил.\nДо міжнародної програми ввійшло три повнометражних дебюти режисерів з США – "Бананова шкірка" Бенджаміна Касулке, "Витрачені марно години" Пітера Махаффі, "Артик" Тома Ботчія та фільм "Неповноліття" Уліссе Лендаро з Італії.\nЦього року однією із основних локацій кінофестивалю стала Стара Фортеця, де в п'ятницю, 13 вересня, відбулося офіційне відкриття ІІІ Міжнародного кінофестивалю "БРУКІВКА".\nПісля відкриття червоної доріжки розпочався виступ відомих українських музичних гуртів та конкурс на кращий кавер до відомого саундтреку. Також відбувалися творчі зустрічі з українськими режисерами та презентація проекту кінострічки "БанДіти" від Володимира Нагорного та Георгія Делієва.\nВечір кіно в Старій фортеці розпочався із художньої стрічки Дзена Євцигнейкіна "Смачного", який створено за підтримки Міністерства інформаційної політики України. Німецький режисер Олівер Мор представив свій новий фільм "БЕНЗИН", в якому знялась відома українська акторка Катерина Молчанова.\nВ рамках показів присутні мали змогу побачити кращі короткометражні фільми жахів національної та міжнародної конкурсної програм. Опівночі організатори фестивалю представили першу частину антології фільмів жахів про Кам’янець-Подільський "The CERVIDAE" режисера Андрія Зайця.\nПроекційне 3D-шоу "Хроновояжер Леварій і Проклята Аурінія"\nУ п’ятницю на Папській (Кармалюковій) башті відбулося грандіозне театралізоване світлове 3D-шоу "Хроновояжер Леварій і проклята Аурінія" за участю театру "Лінк" та вогняного шоу. Над проектом працювали професійний віджей України Юрій Гурін, актор театру та кіно Валерій Свереда, режисер Андрій Заєць та Кам’янець-Подільський театр "Лінк". Окрім сучасних спецефектів вистава передбачала взаємодію героїв 3D-проекцїї і живих акторів.\nBrukivka’s Cosplay Batle та "Шоу роботів"\nНеабиякої видовищності заходу та радості дітям додало "Шоу роботів". Всім відомі трансформери Мегатрон, Оптімус Прайм та Бамблбі влаштували дивовижне шоу на Міжнародному кінофестивалі "БРУКІВКА". Костюми роботів створює компанія "Any Robots", яка виготовляє їх впродовж 4 років для зустрічей, косплею та відеозйомок.\nВоркшопи і зустрічі\nРежисер Володимир Нагорний та актор Георгій Делієв презентували проект нового комедійного фільму "БанДіти". VJ та дизайнер Юрій Гурін прочитав практичну лекцію на тему: "3D-mapping та візуалізація - як новий вид сучасного мистецтва", а для дітей та дорослих відбувся пластиліновий майстер-клас з ілюстрації "Я і моя уява" від мультиплікатора Тетяни Ясінчук.\nФанати косплею мали змогу відвідати лекцію з крафту "Технології виготовлення складних костюмів для бізнесу та кіно" засновників компанії Any Robots і майстер-клас з гриму від Софії Шеремети. Окрім того, досвідом кіновиробництва поділилися сестри Артеменко, а Віталій Гордієнко щодо мистецтва ведення відео-блогу. Також у завершальний день фестивалю гості та учасники "БРУКІВКИ" взяли участь у панельній дискусії "Українське кіно. Тренди, перспективи, боксофіс та критика".\nФільмом-закриттям ІІІ Міжнародного кінофестивалю "БРУКІВКА" став український пригодницький вестерн "Одного разу в місті на камені". У фільмі розповідається про пригоди ветерана АТО з Донбасу з позивним "Одинак", який, втративши рідний дім та кохану людину на війні приїхав в Кам’янець-Подільський у пошуках нового життя, пройдисвіта Дениса, що невпинно мріє про власне місце під сонцем, та голову місцевого бандитського угрупування Сашка, у якого в планах реалізувати свою "Українську мрію".\nВ проекті задіяно понад 150 кам’янчан, серед яких актори місцевих театрів "Тандем" і "Лінк", учасники музичних гуртів та команд КВК, хореографи, художники й усі, кому подобається сучасне експериментальне кіно. Цікавим фактом є те, що під час роботи над фільмом сценарій писався поступово і ніхто не знав чим все закінчиться. Головні ролі виконали Карапет Баджаксузян, Денис Чорний, Олександр Левчук, Данило Колісник, Максим Коваль, Анастасія Введенська, Анастасія Дзюбінська, Георгій Торяник, Андрій Гончаров, Євгеній Пазюк, Валерій Свереда, Володимир Черняк та інші.\nСаундтрек стрічки складається з треків місцевих гуртів, таких як "ZAPASKA", "ZiQ", "Театр-НО", "Street Fames", "BEKINGEM", "ЕКСПАНСІЯ", "Пропала Грамота" і "Своєрідне". Усього під час виробництва фільму "Одного разу в місті на камені" було відзнято понад 40 годин матеріалу, а чорновий монтаж мав понад 200 хвилин.\nМи зробили один із найбільших кінофестивалів України в 2019 році, який вже понад десяток гостей та режисерів назвали "українським Санденсом".\nПонад 4000 живої аудиторії на кінопоказах та різноманітних перфомансах, кілька сотень учасників, кінематографісти з Франції, США, Німеччини та України приїхали представляти свої роботи в Кам'янець-Подільський.\nЯк завжди, до для інтелектуального розвитку та розваги всіх бажаючих до кінофестивалю долучили клуб настільних ігор "Містер Міпл". Також там можна було придбати фірмові товари ручної роботи від кам’янецьких майстрів та побувати у зоні 3D реальності.\nСумлінна робота чудової команди та кількох десятків волонтерів з 10 областей України допомогла зробити наш фестиваль дійсно професійним та ще однією гордістю нашого міста. Дякую усім, хто долучився до "БРУКІВКИ" та доводить, що у нашій державі є високоякісний кінематограф, - каже директор кінофестивалю Андрій Заєць.\nПерелік переможців кінофестивалю\nВажливим моментом кінофестивалю є визначення переможців. "3849.com.ua" раніше оприлюднював повний список переможців, разом із спеціальними нагородами від кінофестивалю та журі. Детальніше тут.\nЧитайте також:"Перемога кам'янецьких математиків в обласному етапі учнівського турніру"\n#Бруківка #кінофестиваль #кіно #фестиваль


Кінохроніка Ковеля за 1944 рік. З субтитрами - Ковель media\nГоловна / Блоги / Андрій Миронюк / Кінохроніка Ковеля за 1944 рік. З субтитрами\nЗгідно однієї інформації, це було знято в костелі святого Станіслава. Хоча, я переконаний, що місце зйомки проходить в будівлі сьогоднішнього військкомату. Там раніше проживали ксьондзи, які служили в костелі святого Станіслава.\nВзагалі до цієї кінохроніки виникає декілька запитань.\nПо-перше, не зрозуміло, чому вона на іспанській мові. Можливо, була спрямована на іспанську аудиторію, щоб показати безбожних комуністів. І тим самим тиснути на Франсіско Франко і спровокувати вступити у війну на стороні Рейху.\nПо-друге, комуністи настільки надійно заховали церковні образи та інші речі, що німці не могли знайти протягом декількох років?\nПрипускаю, що за часів радянської окупації Ковеля (1939-1941 роки), комуністи точно тиснули на католицьких і православних священників. І могли сховати духовні елементи, які належать церкві.\nХоча Ковель знаходився в руках німців з 1941 року.\nАле ці «образи» – знайшли аж у 1944 році, коли за Ковель йшли бої.\nПо чому це зрозуміло? Так як командувач німецької оборони Ковеля від переважаючих радянських військ Герберт Отто Гілле прибув до міста в березні 1944 року.\nЦікаво, що він, як генерал військ СС, взагалі знайшов час на таке, коли за місто йшли запеклі бої.\nKowelVintageІсторіяКостелКостел Святого Станіслава


ОКРУЖНИЙ РЕФЕРЕНТ СБ ОУН «СМЕРЕКА». (Автор: Горін Зіновій) - Vox populi. Всеукраїнський часопис для розумних та небайдужих\nопубліковано 8 вер. 2019 р., 10:58 Степан Гринчишин [ оновлено 16 січ. 2020 р., 08:30 ]\nЄвстахій Пацевко, пс. «Смерека», «Оршан», народився 1922 року в селі Заліски Бібрецького повіту (тепер Жидачівський район, Львівської області) у селянській сім’ї Степана та Ганни Пацевко. Коли Євстахію було три роки – в сім’ї з’явилось поповнення, народилася дівчинка, котру нарекли Ольгою. В батьківському домі їх зростало тільки двоє, і це було не характерно для тодішніх сільських сімей, але у випадку родини Пацевків на це були певні причини. Євстахій народився з фізичною вадою – одна ніжка була тоншою за іншу, розвивалась з відставанням, тому батьки хвилювались щоб син не зростав калікою і звертались до всіх відомих в окрузі лікарів за допомогою. Але, підростаючи, він зумів перебороти недугу і це не позначилось на його фізичному стані у зрілому віці.\nБатько Євстахія належав до активної верстви населення, пройшов дорогами Першої Світової війни, був за кордоном, бачив життя людей в інших краях. Під кінець війни був важко поранений і втратив ногу. Своїх дітей виховував в любові та повазі до Бога та української землі. За отриману інвалідність під час війни Степан отримував від Австрійської держави солідну щомісячну грошову винагороду – сто злотих. Це давало змогу утримувати достатній матеріальний рівень сім’ї і навчати дітей. По своєму фізичному стану він не міг обробляти землю, тому в Залісках заснував свою крамницю, де торгував продовольчими товарами.\nЄвстахій, досягнувши семирічного віку, навчається у сільській школі. Про цей період свідчить фотографія у його шкільної товаришки Марти Підлісецької – Салій, на котрій зображено їхній клас із своїм вчителем на подвір’ї школи. Після закінчення сільської школи батьки посилають Євстахія на подальше навчання до «Рідної школи» в м. Ходорів, де він долучається до діяльності гуртків читальні «Просвіта».\nПо своєму географічному розташуванню село Заліски знаходиться між двома промисловими та культурними центрами – провінційним містечком Ходорів та повітовим – Жидачів. Зі Львова через Ходорів до Станіславова та Чернівець, із Стрия через Рогатин до Тернополя проходили важливі залізничні магістралі. Жителі Залісок та навколишніх сіл працювали в названих містах на підприємствах, що сприяло їх зближенню через спілкування, обмін думками про ситуацію в краї. Про почуте вони ділились з односельцями.\nЗа панської Польщі життя і праця українців була не з легких. Українці, зазвичай, отримували важчу роботу, яка і оплачувалась нижче. Для отримання кращої роботи нашим землякам часто ставилась умова про перенесення свідоцтва про народження в костел і перхід в католицизм, це означало зречення своєї української національності. Слід відмітити, що на той час ще досить свіжими були спогади про ЗУНР і Січових стрільців, котрі боронили молоду державу українців. Пам’ятали галичани, також, про роль Польщі у ліквідації української самостійності у 1919 році, коли вона знехтувала перемир’ям на час Паризької мирної конференції і відтіснила Галицьку армію на схід, до Збруча.\nМовчазна згода провідних країн Заходу дала змогу Польщі повернути у своє володіння Галичину і закріпити це право у заключному документі конференції. Тому в 20-30-ті роки продовжувалась боротьба галичан за свої права та свободу. Підростало нове покоління українських патріотів, котрі не боялись польських тюрем і були готові пожертвувати і своїм життям в ім’я високої цілі – здобуття Незалежності. З початку 30-х років по всій Західній Україні не припинялись судові розправи над патріотами, членами УВО-ОУН, очолюваних на той час полковником Січових Стрільців Євгеном Коновальцем. (УВО – Українська військова організація).\nВ той час на Ходорівщині діяла потужна мережа підпільних осередків УВО-ОУН, які поширювали свої ідеї через читальні «Просвіта», де навчали молодь історії України, мови, математики, пропагували українську культурну спадщину у театралізованих гуртках; організовували фестини, вечорниці, читання рефератів по вшануванню пам’ятних дат в історії українського народу, видатних політичних та культурних діячів.\nПідпільний осередок також діяв і в Залісках. До його складу входили Олекса Сомик, Осип Пастернак, Василь Телішевський, Петро Салій та інші. Їхня підпільна діяльність була тісно пов’язана із членами ОУН сусіднього села Бородчиці: Антіном, Михайлом та Стефаном Николин, Олексою Шальвірою, Петром Дубовським, Григорієм Пухалем, Дмитром Кучерою. Очолював районну організацію ОУН уродженець с. Чортореї, випускник гімназії Парадовський Теодор, син Йозефа і Марії Басумак.\nВесною 1939 року польською владою були проведені масові арешти по усій Галичині. В числі 28 українських політв’язнів з Ходорівщини були і названі члени ОУН з Залісок і Бородчиць. 20 березня 1939 року вони предстали перед окружним судом в Бережанах, який тривав дванадцять днів. Над усіма в’язнями було вчинено розправу, звинувативши їх у тому, що в період 1935-39 років на території Ходорівщини розгорнули діяльність ОУН. На одному із судових засідань ув’язнений Василь Телішевський із Залісок не признав своєї вини і заперечив звинувачення, ніби мав бути боєвим референтом при повітовім проводі ОУН. На щастя, того разу багатьох ув’язнених обминули вироки на багаторічне перебування в польських тюрмах – розпочалася німецько-польська війна, далі капітуляція Польщі і анексія більшовиками Західної України на основі пакту Молотова-Ріббентропа, договору про початок переділу Європи між фашистською Німеччиною і більшовицьким Росією.\nЗ перших днів більшовицької окупації стало ясно, що нова влада «братнього» народу нічого доброго не несе галичанам. Після приходу «совітів» органами НКВД у Львові було арештовано польських і єврейських урядовців та політичних діячів, а через два тижні після виборів у березні 1940 року почались арешти проукраїнськи налаштованої еліти та членів ОУН. Як свідчать архівні документи – 80% арештованих українців отримали смертні вироки. Їх вважали найзапеклішими вороги радянської влади, чого не можна сказати про вироки засудженим полякам та євреям.\nЗосереджуючи увагу на політичних подіях в Галичині перших десятиліть минулого століття, автор прагне донести до читача, що послужило ідеологічним фундаментом в патріотичному вихованні нового покоління української молоді двадцятих років. Уже в сорокових роках значна її частина стала під боєвий стяг Степана Бандери в час Української революції та прославила свій народ у двобої із зловісними силами – фашистською Німеччиною та більшовицькою Московією як армія безсмертних. До когорти сласних героїв належить і герой нашої оповіді Євстахій Пацевко.\nЯк стає відомо з розповіді його соратниці по підпіллю, члена ОУН з 1941 року, політв’язня російських таборів (ГУЛАГів) Марти Підлісецької-Салій, підпільна діяльність Євстахія розпочалася рано, ще в кінці 30-х років, коли йому було 16-17 років. «Із школи, де ми разом навчались, мене більше вабило товариство юнаків, ніж дівчат. Тому моя громадська участь в роботі читальні «Просвіта» і підпільна діяльність в ОУН була тісно пов’язана з Євстахієм Пацевком. До того ж, дружні стосунки скріплювали і родинні зв’язки: брат його батька Атанас мав за дружину мою рідну сестру Ганну.\nМарта Салій, пс. «Орися», 1921 р.н.\nНашу активну участь у роботі «Просвіти», як осередку патріотичного виховання молоді села, запримітили наші майбутні наставники – Олекса Сомик та мій двоюрідний брат Петро Салій, котрі часто відвідували читальню, зустрічаючись та спілкуючись з молодими людьми. Вони були дуже цікавими співрозмовниками. Олекса Сомик міг годинами переповідати книги з історії України, що викликало неприховане захоплення молоді. Ділячись своїми думками стосовно тих чи інших подій, вони зацікавлювали та прихиляли на свою сторону дуже багатьох співрозмовників».\nПереконавшись у тому, що Євстахій правильно розуміє політичну ситуацію і готовий до активних дій, наставники почали знайомити його з забороненою літературою національно-патріотичного спрямування. Звичайно, все відбувалось з урахуванням вимог конспірації. З того часу в житті Євстахія наступив період переосмислення того, що діялось навколо і розуміння націоналістичного вчення як керівництва до дії в ім’я досягнення найвищої мети – побудови Української самостійної соборної держави.\nНавчаючись у старших класах «рідної школи», Євстахій під час літніх вакацій допомагає батькові по торгівлі, тому цілком логічною здається пропозиція поглибити його знання у торгівельній школі м. Ходорів. І це був 1938 рік, заняття проходили у приміщенні державної (повшехної) школи, сьогодні це школа №1. На третьому поверсі з однієї сторони був окремий клас для юнаків, в іншому крилі – для дівчат. Та не довго довелось Євстахію засвоювати ази торгівельної справи – восени 1939 року розпочалась німецько-польська війна і зразу на рідні терени вступили війська Червоної армії, почався новий етап в історії Галичини, який змінив долі більшості населення краю: одних возвеличив до рівня національних героїв, інших прирік до забуття.\nЗважаючи на небезпеку бути схопленими органами НКВД, багато провідників ОУН різного рівня відходили на Захід щоби перегрупувати сили, виробити єдину стратегію дій. Перед своїм відходом за кордон Олекса Сомик зустрічається з Євстахієм Пацевком і, як співробітник референтури СБ ОУН, дає йому важливе організаційне доручення – вступити в совіцьку молодіжну ленінську спілку. Для дачі такого завдання були свої підстави. Зважаючи на події в Європі, націоналісти передбачали, що і Україну очікують великі потрясіння, тому перебудовували свою діяльність виходячи з перспективи настання воєнних дій. Передача Карпатської України під мадярську окупацію, анексія Західноукраїнських земель російським режимом свідчили про антиукраїнську політику гітлерівської Німеччини. Необхідно було готуватись до діяльності в різних умовах.\nЗ початком Другої Світової війни Олекса Сомик повертається до рідного краю і очолює в рідному селі українські державотворчі процеси, котрі розпочались з підготовки до величного свята: оприлюднення Акту відновлення Української Державності. Свято відбулось 6 липня 1941 року і розпочиналось урочистою Літургією у сільському храмі, яку відправив о. Іван Литвин. Після молитви уся громада, молодь та діти у вишиванках, з національними прапорами, виконуючи національні та духовні пісні попрямували до місця урочистостей, яке було підготовлене у вигляді сцени на толоці біля старого річища Дністра.\nЗа дорученням Олекси Сомика, Марта Салій перед односельцями та гостями зачитала Акт, який був прийнятий з ініціативи ОУН та провідника Степана Бандери Народними зборами у Львові 30 червня 1941 року. Олекса Сомик у своєму слові вшанував пам’ять українських героїв, що поклали життя за Україну, вітав усіх з історичною подією, побажав усім щасливої долі і закликав долучатись до починів у побудові своєї Української Держави. Після урочистої частини відбулись культурні заходи, в котрих сільські аматори з «Просвіти» виконували ряд патріотичних, стрілецьких та народних пісень.\nНавіть сьогодні, згадуючи той святковий день, житель с. Заліски Кравець Іван висловлював своє захоплення від танцю «Аркан» у виконанні парубків села: Пацевка Євстахія, Кука Степана, Парадовського Богдана, Білинського Романа, Пацевка Йосипа та ін.\nНа превеликий жаль, більшість з тих молодих людей поклали свої голови в часи збройної боротьби з німецькими та російськими окупантами. У той же день було обрано сільську управу, яку очолив Пшик Іван. У селі завирувало життя, кожний відчув, що став вільною людиною на своїй землі. Євстахій часто відвідує читальню, яку очолює Марта Підлісецька, обговорюючи з нею підготовку та проведення громадських та культурних заходів. Було відновлено роботу самодіяльних та драматичного гуртків, якими керував Артим Йосафат, що приїздив із віддаленого села Черемхів.\nВ загарбницькі плани німців не входило надання українцям можливості будувати незалежну державу, вони вбачали в Україні територію, котра буде їм постачати продовольство, дешеву робочу силу та природні ресурси, тому вкрай вороже поставились до бажання українців бути незалежними. Уже на третій день після проголошення Акту із Берліна до Львова приїхала спеціальна група СД. Було арештовано в Кракові Провідника ОУН Степана Бандеру, у Львові голову Українського Правління Ярослава Стецька, а отримавши від них відмову про відкликання Акту відновлення Незалежності, німці розпочали арешти провідників та членів ОУН бандерівців-революціонерів по всій Україні.\nЩе не загоїлись рани в галичан від більшовицького нашестя, як знову настала пора смути, терору та переслідування патріотів. Провідні члени ОУН змушені були переходити в підпілля, щоб мати можливість готувати населення до збройної боротьби з німецькими окупантами. Тим часом окупаційна влада почала втілювати в життя свої людиноненависницькі плани по перетворенню українців в рабів: розпочались спочатку добровільні заходи, а з часом масові облави і захоплення молоді для примусової праці на території Німеччини та її сателітів.\nТільки із Залісок було вивезено в час окупації 32 молодих людей. Молодь заганяли в так звані будівельні служби, без права вибору. Юнаків мобілізували в допоміжні німецькі військові формування, тому ОУН бандерівців-революціонерів із 1942 року розпочала збройну боротьбу з окупантами.\nЄвстахій Пацевко перебуває у постійному зв’язку з провідником Олексою Сомиком, що перебуває на підпільному становищі, виконує його організаційні завдання та доручення. Сестра Євстахія – Ольга за польського правління закінчила «Рідну школу», у 1941 році пройшла курси садівничок (виховательки дітей дошкільного віку) у Ходорові при освітньому відділі, організовані Українським комітетом та була направлена у волость Піддністряни, де очолювала дитячий садочок. Крім того, працювала в підпільній сітці ОУН. У 1942 році разом із Мартою Підлісецькою була направлена провідником «Славком» - Олексою Сомиком на медичні курси, що були організовані в селі Чортореї (Кам’яне), де групу підпільниць навчають медицини два лікарі-євреї. Вони читають лекції та навчають практичним навикам медичних сестер при наданні допомоги пораненим та хворим. Курси відбувались в підпільних умовах, дівчата проводили конспектування теоретичних питань, а на завершення – було проведено екзаменування на засвоєння курсу навчання.\nСтворений кущовий осередок ОУН жіночої сітки очолювала Марія Слівінська з Піддністрян, до його складу входили підпільниці із Залісок: Марта Підлісецька, Ольга Пацевко, Стефанія Могильна, Марта Тихович, Стефанія Яремко, Катерина Сомик. Ніхто з односельців не догадувався, що молоді дівчата готуються до виконання важкої і відповідальної роботи.\nОднією з важливих ділянок роботи в підпіллі вважалось налагоджування зв’язку. Вона вимагала надзвичайної зосередженості, кмітливості, витримки у складних ситуаціях, а в додаток сміливості і впевненості у собі. Пошта, повідомлення, накази, все проходило по зв’язку, здебільшого «грипсами» (естафетами). Неодноразово доводилось супроводжувати через свій терен провідників, воїнів та підпільників ОУН, а в час постою розквартировувати по довірених сім’ях. Не менш вагомою була ділянка розвідки та отримання необхідних даних. Крім того, опіка за пораненими – нагляд та перев’язування, заготівля лікарських рослин та медикаментів, перев’язочних матеріалів, яких завжди не вистачало. І це не повний перелік важкої повсякденної праці, яка лягала на тендітні дівочі та жіночі плечі, і так протягом довгих років.\nДля ведення партизанської боротьби необхідна була зброя, боєприпаси, військове спорядження, медикаменти та продовольство. Майже усе діставалось самотужки, в більшості випадків в бойових операціях, при роззброюванні німецьких постів та захопленні ворожих складів. Багато необхідного нелегально скуповувалось або обмінювалось в німецьких сателітів. Готувалась мережа підпільних баз з запасами зброї, боєприпасів, медичних засобів та продовольства. І все це без тилових служб, централізованого забезпечення, з розрахунку тільки на свої власні сили та допомогу свідомого населення.\nОдна із операцій по заволодінню зброєю відбулась в 1942 році, учасником якої був і Євстахій Пацевко. Вона була спланована повітовим проводом, і одним з її організаторів був провідник «Славко» - Олекса Сомик. Отримавши інформацію від надійних людей із ст. Стрий, що в одному із потягів, що слідує на ст. Ходорів буде перевозитись зброя і боєприпаси, керівники підпілля оперативно розробили план перехоплення. Згідно його зустріти потяг намічено на відтинку залізниці в лісі біля села Добрівляни. Сформовано бойову групу, керівником якої призначено провідника «Славка», до її складу ввійшли бойовики Забавчук Степан, Пацевко Євстахій, Кравець Василь, Качараба Василь та члени підпілля ОУН з Бородчиць, Демидова та Чортореї. Також було підготовлено підводи для перевезення зброї та місце складування. Термін виконання самої операції був дуже обмежений в часі і вимагав віддачі всіх сил. Здавалось, що все в операції передбачено. Була нічна пора, коли наблизився потяг, кілька підпільників заскочили на підніжку останнього вагона, змогли відкрити його і почали викидати зброю та боєприпаси на обочину колії. Все ж таки військова охорона, що супроводжувала потяг, запримітила щось підозріле і через лічені хвилини його було зупинено, німці відкрили вогонь, розпочався бій. В результаті підпільники понесли втрати – загинули два їхні побратими – сусід провідника «Славка» Забавчук Степан із Залісок і Завадюк Григорій з Чортореї. Вони стали першими жертвами бойового протистояння підпільників ОУН і німецьких загарбників на Ходорівщині і геройськи загинули в бою за свою землю, свій народ. Тіла їх спочили в братській могилі в м. Ходорів, а приклад самопожертви покликав сотні патріотів до лав відділів української самооборони, які незабаром заклали основу регулярної Української повстанської армії.\nНа кінець 1943р. – початок 1944р. на Ходорівщині було сформовано шість самооборонних кущових відділів чисельністю по 20-30 бійців, які суттєво поповнили уже вишколені українські патріоти, котрі перебували в допоміжних німецьких військових формуваннях і, будучи у відпустках, не повернулись до своїх частин, та перейшли в боєві українські загони. Інші, ризикуючи життям, самовільно залишали службу в німцях і повертались в рідні краї. Значне поповнення рядів повстанців відбулось за рахунок української поліції, службовці котрої масово, із зброєю та спорядженням, перейшли на сторону повстанців. Так зароджувалась і формувалась українська армія.\nВ 1943 році на теренах нашого повіту Бібрка почала діяти підстаршинська школа ОУН «Горинь», а в Карпатах – старшинська «Олені». Їхні випускники старшини, підстаршини стали командним ядром Української Революційної армії. Згадавши про підстаршинську школу «Горинь», хочеться відзначити, що з 1943 року одним з її військових інструкторів був наш краянин з Ходорівщини, уродженець с. Молодинче Степан Коваль, в підпіллі «Скорич». Мабуть його підпільна діяльність була досить утаємничена, бо його прізвища автору не вдалось відшукати ні в одному з мартирологів, виданих за період визвольної боротьби 40-х – 50-х років Ходорівщини та Жидачівщини. Та несподівано, спілкуючись з живим учасником визвольних змагань, членом ОУН, політв’язнем радянських концтаборів, дев’яносторічним Миколою Гулей з с. Городище Королівське автор почув розповідь про Степана Коваля і для збереження пам’яті про славного земляка пропонує її читачам:\n«В 1942 році я навчався у п’ятому класі Ходорівської школи (сьогодні школа №1). На першому поверсі навчалися діти польських родин, на другому і третьому – діти українців. Нашим класним керівником був Степан Коваль, уродженець с. Молодинче. Він навчав нас математики, та маючи підстаршинське звання у польській армії, викладав і військову підготовку, яка на той час у школі була обов’язковим предметом. Займаючись на пляцу біля школи строєвою підготовкою під його керівництвом, ми під час маршу виконували і патріотичні пісні. В приспіві однієї з них говорилось: «Смерть, смерть ляхам, смерть, смерть московським комунякам». Польські вчителі вороже сприймали наші пісні і написали листа в гестапо. Степана Коваля і наш увесь клас викликали до гестапівської управи. Коли ми прийшли, вийшов німецький офіцер – начальник управи і наказав виконати пісню, котру ми співали на пляцу. Разом із учителем ми її заспівали. Гестапівець вислухав не перебиваючи і спокійним тоном сказав іти продовжувати уроки. На цей раз полякам не вдалось руками гестапо розправитися з нашим учителем».\nСтепан Коваль до 1946 року займав відповідальні керівні пости у збройному підпіллі ОУН. Після діяльності в роботі школи підстаршин його було призначено організаційно-мобілізаційним референтом ОУН Бібреччини (1944 рік). Далі він – співробітник окружної організаційно-мобілізаційної референтури Городоччини (Львівський сільський округ) (1945 рік), надрайонний провідник ОУН Бібреччини (1946 рік). Дата і місце, де загинув «Скорич» - Степан Коваль поки що автором не встановлені.\nЙого брат Коваль Григорій, в підпіллі «Перський», відомий керівник українського підпілля ОУН, за часів німецької окупації у центрі Ходорова мав господарський магазин, з 1944 року у збройному підпіллі ОУН. Його функції – контрольний референт обласної господарчої референтури Львівщини (1944 рік), крайовий господарчий референт ОУН Львівщини, член Львівського крайового проводу ОУН (1945-46 роки). Його життя обірвала більшовицька куля неподалік рідного села в 1946 році при виконанні службового доручення.\nТа повернемось до нашого героя Євстахія Пацевка. З початком збройної боротьби Євстахій перебуває у підпіллі під псевдо «Смерека». Не зважаючи на його молоді роки, керівництво довіряє йому досить відповідальні функції. Більш детально про його діяльність довідуємось із наявних архівних документів. Ось витяг з протоколу допиту МГБ надрайнного референта СБ ОУН Миколаївщини «Остапа» - Мирона Гельнера від 20 жовтня 1950 року: «Смерека», фамілії та імені не знаю, приблизно 1921р.н., уродженець одного з сіл Ходорівського району Дрогобицької області, із селян, має середню освіту, політично розвинений. У підпіллі ОУН з 1944 року. До 1947 року був фінансистом Львівського окружного проводу ОУН, потім архіваріусом Львівського крайового проводу ОУН. В 1950 році пропонувалось послати його референтом СБ Рогатинського окружного проводу ОУН, але мені не відомо, чи був він призначений туди, чи ні».\nЄвстахій Пацевко «Смерека»\nІнший, повстанський документ доповнює та уточнює свідчення Мирона Гельнера. Витяг із «Номінаційного списку старшин СБ 27.11.1947р.» (опублікований в 13-ому томі нової серії «Літопису УПА», с.908):\n«Псевдо: Смерека (125)\nФункції: співробітник осередку 125\nСтаж в СБ: 1 ½ року\nХарактеристика: Відбув 2 ½ - місячний теоретичний і практичний вишколи. Працьовитий, перевів ряд справ під керівництвом 125.\nПропонується до: хоружого\nДмитро – полковник СБ\nСтарий – поручник СБ\nСмок – майор СБ\nПропозиції прийнято в дні 6.06.48р.\nНе підлягають оголошенню\nДаний документ чітко стверджує, що «Смерека» з половини 1946 року співробітник осередку крайової референтури СБ ОУН Львівського краю. Попередні дослідження показують, що довірі йому відповідальних функцій у підпіллі ОУН сприяла співпраця з першим наставником, досвідченим підпільником з 30-х років, співробітником референтури СБ ОУН Олексою Сомиком, котрий був близьким товаришем «Степана» - Богдана Прокопіва, одного із керівників СБ ОУН.\nБогдан Прокопів розпізнав у молодого підпільника задатки вмілого керівника, йому імпонували високий інтелектуальний рівень Євстахія, політична зрілість та відданість положенням Декалогу націоналіста. Про його високі людські якості та професійне вміння автору неодноразово доводилось чути від його близьких, друзів, побратимів по боротьбі – Марти Підлісецької (Салій), Івана Лисака з Підлісок – одного з останніх воїнів ОУН-УПА Ходорівщини, дружини «Смереки» – Марії Малої з Букавини.\nНа формування Євстахія Пацевка як неординарної особистості мало вплив оточення: це і шкільні друзі, патріотично налаштовані учителі, односельці, в т.ч. підпільники ОУН. Незаперечною є і заслуга сім’ї – батьки виховували його в дусі побожності, прищепили інтерес до пізнання суспільних процесів і дали досить хорошу на той час освіту. Ці фактори сприяли тому, що коли настала пора робити вибір: з ким бути?, – Євстахій вибрав боротьбу, добре усвідомлюючи, що цей шлях буде дуже важким, тернистим і на всіх підпільників чатує смертельна небезпека.\nЗ другої половини 1946 року «Смерека» працює під керівництвом заступника референта СБ ОУН Львівського краю «Степана» - Богдана Прокопіва, уродженця Дуліб. Цей період приніс і великий смуток – окружне підпілля ОУН і Євстахій Пацевко особисто понесли болючу втрату, загинув його наставник, професійний революціонер «Славко» - Олекса Сомик. Трагедія сталась у двобої з більшовиками в масиві Бориницьких лісів.\nНеодноразово згадуючи в даній публікації Олексу Сомика, видатного громадського і політичного діяча із Залісок, автор пропонує ще одну історію з повстанських буднів, яку почув на початку 90-х років від політв’язня російських ГУЛАГів, підпільниці-зв’язкової ОУН-УПА, жительки с. Волощино Перемишлянського району, уродженки с. Бориничі Жидачівського району Газди Стефанії, в дівоцтві Дребут , псевдо «Зоряна»:\n«Під час однієї з масштабних більшовицьких облав 1945 року, котра тривала декілька днів, я перебувала із двома старшинами ОУН-УПА в криївці у Бориницькому лісі. Час спливав надто повільно, душу не полишало відчуття тривоги. Один із старшин, старший по віку чоловік, видно досить начитаний, щоб звільнити присутніх від важких роздумів, запропонував послухати історії про життя та боротьбу українського народу в період козаччини. Розповідав він дуже цікаво, вражала його пам’ять, він називав імена і прізвища героїв, дати подій. Ми так захопились, чекаючи розвитку подальших подій з оповіді, що не помітили, як сплинув час, облава закінчилась, а ми б і далі слухали цього розумного чоловіка».\nПознайомившись в двотисячних роках з Мартою Підлісецькою (Салій) із Жидачова, автор почув від неї подібну розповідь, і знову оповідачем був Олекса Сомик. Це наводить на думку, що обоє жінок-підпільниць згадують одну і ту ж особу, славного земляка, героя визвольних змагань, про діяльність якого ми сьогодні знаємо надто мало.\nНе зважаючи на специфіку відомства, в котрому працював «Смерека» та виклики, що стояли перед ним та його побратимами, він старався були в постійному зв’язку зі своєю малою батьківщиною: родичами, односельцями, що пов’язали свою долю з підпіллям і при цьому продовжував розбудову мережі підпілля ОУН та відомства СБ ОУН в межах округи. Тільки з перших місяців української національної революції у її збройні лави вступило тридцять п’ять його односельців.\nБагато родин, яким довіряло керівництво підпілля, співпрацювали із «Смерекою». Так, у сім’ї Якиляшека Миколи було збудовано розгалужену мережу криївок. Одна з них складалась із трьох приміщень, де була розміщена підпільна типографія ОУН, на котрій протягом 1944-45рр. працювало семеро підпільників. Із спогадів Якиляшек Іванни, це були молоді, освічені українські патріоти. Вагому допомогу надавав брат батька «Смереки» – Атанас Пацевко. На превеликий жаль, перебуваючи у криївці 28 лютого 1946 року разом із братами Чаплак – Григорієм та Михайлом, вони були виявлені та затримані емгебістами Ходорівського райвідділу МГБ за участю військових 330-ого стрілецького полку внутрішніх військ МГБ, що дислокувались у м. Стрий. Під час супроводу у Ходорів затримані зазнали важких побоїв, їхнє життя обірвали енкаведисти біля заліщанського лісу. Як свідчать архівні документи КГБ, учасниками цього вбивства були військовослужбовці МВД: Шранко Яків Олексійович, 1919р.н.; Гріщенко Карп Кирилович, 1910р.н.; Басацький Олександр Семенович, 1910р.н. На інших учасників злочину установчих документів не знайдено.\nІз спогадів жителя с. Заліски Ілечка Атанаса своєму внуку Бабію Богдану: «В 40-х роках я працював шевцем і в наш дім приходило багато різних людей – бували українські партизани, заходили і військові, енкаведисти із своїми замовленнями та потребою ремонту взуття. Не дивлячись на те, що багатьох з них я знав особисто, в той тривожний час такі візити несли реальну загрозу для родини. Наведу лише один із випадків. Це було зимою 1945-46рр., приходить в хату наш односельчанин Раделіцький Юліан та просить полагодити йому взуття. Я взявся до того ремонту, а він чекає – розігрівся біля пічки та почав кашляти, мабуть був простуджений. Як на біду, чуємо тупотіння чобіт біля хати. Юліан схопив автомата та швидко забрався на пічку-бабку, а хатні прикрили його периною. У цей час входить до хати начальник гарнізону з Ходорова – Грішін, також полагодити чоботи його «ребятам». А мені руки не стоять до роботи, хвилююсь, щоб Юліан не закашляв, бо буде всім кінець. Але Господь милував, Грішін посидів і пішов із своїми душогубами. І таке потрібно було пережити».\nНапередодні затримання Пацевка Атанаса та братів Чаплаків прийшов Грішін та говорить мені: «Дядьку Атанасе, передай Чаплакам і Пацевку, що мені відомо, де вони переховуються, нехай приходять з повинною. Бо коли не з’являться, я їх дістану і розстріляю. Я його погрозу передав рідним. Через кілька днів, раненько (28 лютого 1946р.) бачу, що більшовики оточили подвір’я Пашка Степана, його родина проживала неподалік нашого дому. Із собою вони привели чоловіка з мішком на голові. Через деякий час у супроводі військових побачив Пацевка Атанаса і братів Чаплаків. Більшовики приводили із села людей щоби підтвердили їх особи. Незабаром підпалили хліва і повели затриманих до Ходорова. Через кілька годин приносить Грішін три пари чобіт, щоб підремонтувати. Я впізнав ті чоботи і мурашки побігли по тілу». Батьків та дружин вбитих з малолітніми дітьми в жовтні 1947 року більшовики вивезли у віддалені райони Сибіру.\nУ 1946 році «Смерека» на обійсті Вербовської Надії організовує побудову криївки для керівника СБ ОУН «Степана» - Богдана Прокопіва, в котрої на нелегальному становищі перебувала його дружина Ганна Стахів, уродженка с. Городище Королівське разом із трьома дітьми: Зенком, Олегом та Ярославою. Ганна Стахів була сестрою Надії Вербовської. Із спогадів Марти Підлісецької-Салій: «У Вербовської я зустрічалась із «Смерекою» та його товаришем «Семченком» (Михайло Кадюк, уродженець с. Новосільці, в той час надрайонний провідник ОУН Бібреччини – авт.) та «Степаном» - Богданом Прокопівим. Літом 1947 року емгебістам за агентурними даними стало відомо місце проживання Ганни Стахів. Під час проведення тотального обшуку було виявлено криївку, але вона була порожньою. В той же день було арештовано Надії Вербовської дочку Віру, її чоловіка Степана Пашка. Їх було обвинувачено у співпраці з націоналістичним підпіллям та на довгі роки запроторено до в’язниці.\nБоротьба з більшовиками була важкою і проводилась у надзвичайно складних умовах, коли супротивник мав дуже багато переваг, і це призводило до болючих втрат. Іноді у Євстахія наставали періоди, коли необхідно було сконцентрувати думки, розслабити душевну напругу для прийняття зважених рішень, тоді він подавався в улюблений куточок з чудовою природою, це межиріччя річки Луг та ріки Дністер. Мова іде за село Букавина, в народі це місце називали «Кут» або «Льондон». Там проживало до десяти дружніх, патріотично налаштованих родин, які щиро уболівали за українську ідею. До п’ятдесятих років там існувала своя маленька українська незалежна республіка, яка упродовж десяти років давала притулок і допомогла вижити багатьом українським патріотам, бійцям збройного підпілля. Це була рідна сторона одного з побратимів «Смереки» – «Моряка» - Василька Малого, так називали його рідні. Із членами цієї родини Євстахій Пацевко познайомився ще кілька років тому. Його сестра Ольга навчалась у «Рідній школі» м. Ходорова із сестрою Василька – Марією Малою, а в 1941 році проходили курси садівничок (виховательок дітей дошкільного віку). Вони подружились і Марія неодноразово приїздила до подруги у с. Заліски, де «Смерека» познайомився з Марією. І не думав тоді, що доля в недалекому майбутньому дуже зблизить його з родиною Малих. Уже в 1943 році «Смерека» познайомиться із братами Марії – Іваном та Васильком, котрі в 1944 році перейшли у збройне підпілля щоби боронити рідну землю. Василька «Смерека» залучає у відомство СБ ОУН, в рядах якого вони протягом довгих шести років борються проти ворогів України. «Смерека» завжди був бажаним гостем у родині Малих. Від Марії дізнався, що їхні батьки добре знають один одного, бо в одній команді пройшли дорогами Першої Світової війни. Це була хороша українська родина, де діти одержали правильне виховання і у важкий для народу час не стали осторонь доленосних подій. Марія з 1943 року була залучена до підпільної роботи. З її слів автору, виконувала найрізноманітніші доручення, які диктувались обставинами та вимогами часу, це і передача «грипсів» по зв’язку, опіка над пораненими партизанами, поїздки до Львова за медикаментами та медичними засобами. Марія неодноразово допомагала у лікуванні районного провідника ОУН Ходорівщини «Чугайстра» (Дмитро Думашівський, уродженець с. Городище Королівське, котрий підліковувався у «Льондоні» - авт.) під час загострень хвороби шлунку. Доводилось готувати та доставляти їду для повстанців, а також для тих, хто перебував під слідством. При цьому згадала учителя з Івано-Франківської області, який був під слідством на «Гирках», біля Букавини. Коли приносила йому їду, мусила дбати за власну безпеку: часто міняла одяг та наносила на обличчя доступний грим, створюючи образ старшої жінки. Чула, як одного разу учитель запитував «Смереку», де він навчався і набув досвіду, що так професійно веде слідство та грамотно записує протоколи.\nПротягом довгого періоду Євстахій боровся з душевними почуттями, що зародились до Марії, вважаючи, що це трапилось не до часу. Однак, серцю не накажеш, вони обвінчались в 1949 році в підпільних умовах, отримавши батьківське та Боже благословення. Детально ця подія описана автором окремою статтею «Повстанське весілля».\nПід час зимового постою 1949-50рр. «Смерека» перебував у бункері лісового масиву біля села Добрівляни. В осінній період з підпільними дорученнями до нього приходила і його дружина Марія, яка розповіла автору про облаштування бункера. Підземне приміщення було обладнане усіма побутовими зручностями, наскільки це було можливо – дві кімнати, криниця, туалет та ін. зручності для перебування та роботи. Згадала Марія і досить трагікомічний момент при перебуванні Євстахія в цьому бункері. Незабаром після їхнього одруження «Смерека», перебуваючи в бункері працював з документами. Напередодні його охорона та кур’єри відійшли з дорученнями. Під вечір другого дня він почув підозрілі звуки – шурхотіння, глухі удари, що доносились ніби з зовні. Усе свідчило, що хтось добирається до лазу і це могли бути енкаведисти. Зваживши ситуацію, Євстахій не гаючи часу почав знищувати документи. Потім зняв з пальця освячену шлюбну обручку, на котрій було вигравірувано ім’я та прізвище нареченої, дата вінчання і вкинув її у криницю. Після цього приготував зброю, щоби гідно зустріти супротивника. З кожною хвилиною наростала напруга, та через деякий час все стихло. Підпільник уважно прислухався, прикладаючи вухо до вентиляційного стояка, але зовні було чути лише пориви вітру в кроні дерев. Ніч минула в тривожному очікуванні. Тільки ввечері почув умовний сигнал, це прийшли побратими: «Снігур», «Моряк» та «Зозулька», тоді повністю спала напруга. Привітавшись із друзями, запитав, чи не бачили на поверхні щось підозріле. Ті, уважно обстеживши довколишню територію, виявили винуватця тривоги – ним виявився борсук, котрий поряд будував собі зимову нору. Це була одна з небагатьох партизанських пригод, котра закінчилась так несподівано і довгий час викликала у слухачів щире пожвавлення. У той же день було піднято з криниці обручку. Розповідаючи дружині цю дивну пригоду, Євстахій пообіцяв їй ні за яких обставин не знімати з руки обручку.\nЗ того часу минуло три місяці і саме тут «Смереці довелось пережити болючу втрату – загибель трьох побратимів з відомства СБ ОУН: «Снігура» - Миколи Озарка, уродженця с. Підгірці, котрий обрав за псевдонім прізвище відомого футболіста української команди 30-х років із Жидачева Євгена Снігура, замордованого енкаведистами у 1941р.; «Моряка» - Василя Малого із Букавини, брата дружини Марії та «Зозульки» - Антіна Коваля із с. Бортники. Це були віддані національній ідеї патріоти, які перебували на самому передовому рубежі боротьби з ворогами України, вони не уникали відкритих боїв і, одночасно, розгадували хитрі та підступні комбінації карателів в червоних погонах проти тих, хто бажав лише одного – щоби українцям ніхто і ніщо не мішало вільно будувати свою державу.\nЦе сталося 4 лютого 1950 року, усі троє ввечері перебували в с. Бортники на господарстві Стефанії Русиник, де була облаштована криївка в будівлі стодоли. Це місце вважалось надійним, повстанці протягом довгого періоду нею користувались. Ось що про цю подію згадувала після сибірських таборів сама Стефанія в розмові з жителем с. Бортники Степаном Крегенбільд, деталі якої він розповів автору:\n«Ввечері 4 лютого у мене в домі було багато партизан, серед яких я знала тільки свого односельця – Антона Коваля. Після обговорення своїх справ частина із них подалась до криївки, яка знаходилась у стодолі. Як тільки закрився за ними люк, я його замаскувала. Дуже рано у двір несподівано заїхав загін енкаведистів на санях. Мене підняли і не давши одягнутися, в одній сорочці, вивели у двір, а самі зайшли до стодоли. Пострілів не було чути, але коли відкрили криївку то витягли трьох мертвих повстанців. Їх завантажили на сани, прихопили і мене та повезли до Ходорова».\n«Смерека» був неабияк збентежений та вражений цією втратою, адже загинули досвідчені працівники референтури СБ, котрі були загартованими воїнами і виходили не раз із складних ситуацій і ось, потрапили у більшовицьку пастку. Їхня загибель насторожувала та задавала багато запитань, було зрозуміло, ворог іде по сліду. Чи вдалось «Смереці» розслідувати причини даної трагедії та встановити, хто причетний до провалу і де були допущені помилки – поки що невідомо. Можливо про цю подію і багато інших можна було б довідатись, якби віднайти два бідони з архівними документами СБ, про які розповіла автору дружина «Смереки» Марія Мала, але де їх заховали підпільники їй було невідомо.\nСьогодні ж, розмовляючи з живими свідками тих подій та ознайомившись із матеріалами книги «Поєдинок на переправі», одним із авторів якої є бувший співробітник КДБ Якименко (із Івано-Франківщини – авт.), правдоподібною виглядає версія, що до загибелі повстанців на садибі Стефанії Русиник причетні три агенти МГБ, що діяли в той час на Ходорівщині у структурах ОУН-УПА. Двоє з них були чекістами під псевдонімами «Крук» і «Малиш» («Малиш» також значиться в архівних документах, як учасник диверсійної групи МГБ «Тайфун», що діяла на території Львівської округи під виглядом «повстанців-націоналістів»), третім був зрадник – перевертень «Шпак» - Зіновій Благий із Голодівки Рогатинського району. Перебуваючи у діючих органах ОУН-УПА, він займав посаду фінансового референта Головного Проводу. Благий знав багатьох оунівців із Ходорівщини, котрі учились разом з ним у Рогатинській гімназії. Приїжджаючи для координації дій ОУН на терени Ходорівщини як зверхник Рогатинського окружного проводу, він тісно співпрацював із Миколою Левицьким з Молодинча – обласним референтом пропаганди ОУН Львівського краю та був одружений на його сестрі Марії.\nНавесні 1948 року чекісти спланували і більше місяця готувались до проведення каральної операції у лісових масивах Рогатинського району по ліквідації головнокомандувача УПА Романа Шухевича. Перед відправкою оперативників на кожному інструктажі був особисто присутній заступник міністра МГБ України Дрозда. Це вказувало на надзвичайну важливість цієї операції для репресивного органу, штаб котрої розташувався у Рогатинському районі. На третій день пошуків в одному із десяти квадратів лісових масивів Рогатинщини, де в кожному із них діяла окрема оперативна група МГБ, біля невеликого струмка, котрий витікав із пагорба, енкаведисти виявили бункер. Допоки шукали вхідний лаз до нього, запасним виходом вискочило троє повстанців. У перестрілці двоє загинуло, а третій, отримавши кулю в ногу вище коліна, не міг пересуватись, то ж прихилився до дерева. Побачивши офіцера, що приближався, кинув йому до ніг пістолет і промовив: «Поклич свого начальника, я «Шпак», член Головного Проводу ОУН, провідник Рогатинського окружного проводу… Прошу зберегти мені життя… Можу повідомити вашому начальству важливі речі…». До Рогатина викликали санітарний літак, яким «Шпака» доставили у Львівський госпіталь. Так «Шпак» пішов на шлях зради і ганебну співпрацю з катами українського народу.. Після декількох невдач по виходу на слід Шухевича, чекісти задумали іще один підступний план. Коли «Шпак» одужав, його вирішили повернути до лав УПА, але не самого – на допомогу посилають двох чекістів: «Малиша» і майора Хоменка, під псевдонімом «Крук», з центрального апарату держбезпеки, з Києва. Отож, щоб увійти в довіру повстанців із своїми помічниками-емгебістами, «Шпак» запропонував заслати його з «Круком» і «Малишом» у село Молодинче на Ходорівщину, де проживала його дружина Марія з родиною. Через них він вийшов на підпільників і повідомив їм розроблену енкаведистами легенду про те, як після зіткнення у лісі з чекістами поранений заховався, а потім перебрався до родичів у Ходорівський район. Відтак, два енкаведисти-карателі і зрадник-перевертень проникають у лави ОУН-УПА і діють поряд з повстанцями. «Шпак» мав, найперше, повернути собі довіру керівників Проводу, вийти на зв’язок із ними і ліквідувати генерала «Чупринку» - Романа Шухевича. Та не все із задуманого їм вдалось реалізувати – не було довіри у керівників Проводу і до «Шпака», і до його легенди, котрі так і не вийшли на зв’язок із ним. Все ж таки, у нижніх ланках підпілля, використавши своє минуле становище в ОУН, «Шпак» вчинив багато підлих діянь, що привело до загибелі цілий ряд українських патріотів. Серед них був і його колишній начальник охорони, відомий командир ОУН-УПА, член проводу ОУН Ходорівщини «Сосонка» - Володимир Хрущ із Сугрова. Йому було вручено в с. Підбір’я Рогатинського району записку, написану рукою «Шпака», про зустріч в с. Підліски. Знаючи почерк «Шпака», він пішов на неї разом із двома зрадниками, що її принесли. Тут його в засаді очікувала оперативна група МГБ на чолі із лейтенантом Громовим. Під час перестрілки «Сосонка» загинув як герой, знешкодивши шістьох енкаведистів.\nПопри усі труднощі підпільної боротьби з досвідченим і підступним супротивником, явні і завуальовані загрози та болючі втрати, протягом довгих років протистояння антинародному режиму «Смерека» та його побратими не перейшли в глибоке, глухе підпілля. Своїми діями вони засвідчували окупаційній російській владі, що боротьба не завершена, вона триває і навіть переважаючі сили ворога не в силі зупинити спротив українського народу. Про це свідчать і архівні документи МГБ, наприклад довідка, складена оперативним уповноваженим Ходорівського РВ МГБ лейтенантом Грішиним своєму керівництву. В ній зазначено, що протягом 1949 року кущовим відділом ОУН «Зорян» (керівник групи) було здійснено чотири партизанські акції. В числі інших повстанців цієї групи було названо і Пацевка Євстахія, псевдонім «Смерека»:\n2 липня 1949 року під час бойового зіткнення з даною групою збройного підпілля ОУН був поранений старший уповноважений Ходорівського РВ МГБ лейтенант Гвоздьов.\nВ липні ц.р. даною групою повстанців було спалено колгоспний двір у селі Жирова та сільська рада в селі Демидів.\n21 вересня 1949 року у селі Демидів здійснено теракт на секретаря парторганізації, завклубом Шерстнева А.Д.\n24 вересня 1949 року під час бою з даною групою підпілля був поранений рядовий Ігошин А.Г.\nТа це не повний перелік бойових та протестних акцій під керівництвом «Смереки», про інші замовчувало більшовицьке керівництво, несучи суттєві втрати. Один із таких боїв відбувся весною 1949 року біля Залісок, учасником якого був Євстахій. Його описав повстанець «Явір» в розповіді під назвою «Небажана стріча», яка була опублікована в Літописі УПА, том 13 Нової серії. В даній публікації описано відчуття навколишнього світу тими, «…хто примушено довготривало сидів у сонячні погожі дні у криївці і побачений хоча і не білий, а темний, та все ж таки «світ Божий» здавався раєм, а смак весняного вечірнього повітря, вдихнутого на повні груди був кращий за найкращі присмаки».\nДалі «Явір» продовжує: «Ми скоро натягли на себе зброю і один по одному зникли у вході. Перший виліз «Сойка», потім Павло і я, в кінці «Смерека». Друзі «Чугайстер» та «Марко» залишились у криївці. Небо засіяли зорі, а в ліску було тихо, святочно – це було свято Вознесіння 1949 року. В селі Залісці було спокійно, ми повечеряли, залагодили усі справи, забрали харчі й подалися назад, до своєї лісової «хати». Та коли ми переходили дорогу Залісці – Чорторея, «Смерека» здержав нас: «Слухайте ви, добре було б скочити при нагоді по ці замовлені в Чортореях речі». Собаки мовчать, виходить там спокійно. І ми дорогою подались до села. Та не довго ішли, як на раз до моїх вух долетів притишений, але зовсім виразний тупіт кількох пар чобіт. Я з витягнутим автоматом заліг під житом, те саме зробили мої друзі. Ми затаїли подих і напружено вдивлялись вперед. І ось з поза закрути, на якихось десять метрів від нас появились темні, озброєні постаті. Сумнівів не було – це могли бути тільки енкаведисти. Найменший рух міг нас тепер зрадити. І тому, не вагаючись ні секунди, потягнув за спуск автомата. Довгі серії перервали нічну тишу. Енкаведисти попадали на землю, між ними почулись крики. Оглянувшись за друзями, ми побігли в протилежний від криївки напрямок. Незабаром на цьому місці знялась сильна стрілянина. Не вгавав довгими серіями кулемет, вибухали гранати. Але стріли до нас не зближалися.\nНа другий день ми повернулись на «Зет», де зустрілись з рештою друзів, оживлена Оленка оповідала нам про відгуки нашої «зустрічі» з енкаведистами: «Знаєте, ми як почули стріли, – місця не могли знайти. Щойно ви були в нас, щойно вийшли веселі та здорові, і вже стріляють. І б’ють, і б’ють – ми були певні, що вже вас всіх нема в живих. І так до рання: плачемо і молимось, в хаті не всидимо. Скоро рано прибігла Стефка, головою до столу товче: «Ой вже нема наших соколиків, нема нашого Павлика, напевно всіх побили». Аж тут по полудні приходить Петро з району та й говорить: «Заспокійтесь баби. Та не наших побили, везли лиш енкаведистів. Там нині ховали двох, а третього, старшого – наші тяжко ранили, то до шпиталю повезли». Ну, хвала Богу, ми віддихнули легше». Оленка не докінчила, але в її погляді було море радості. Вона світилася теж ясним блиском на обличчях всіх домашніх… І ми були певні, що подібно радіють сьогодні не в одній цій хаті, а в сотках – по всіх довколишніх селах. Бо в боротьбі проти загарбника – народ з нами».\nАвтору вдалось частково ідентифікувати псевдоніми та імена, які згадані повстанцем «Явором» у вище наведеній публікації: «Смерека» - уже відомий нам Пацевко Євстахій; «Сойка» - Степан Забавчук, уродженець с. Тужанівці, кущовий провідник ОУН; «Чугайстер» - Думашівський Дмитро, 1921р.н., уродженець с. Городище Королвське. З 1946 року провідник ОУН Ходорівського району. Загинув 14 серпня 1950р. в гаю біля с. Чорний Острів. Згадана підпільниця Олена, на прізвище Філіпчук, уродженка с. Букавина, вийшла заміж в 1949р. в підпільних умовах за Куку Степана, кущового провідника ОУН. В 1950р. була засуджена більшовиками за підпільну діяльність. В тюремних застінках народила дочку Галину, яка на сьогодні проживає у Тернопільській області. Чоловік Олени – Кука Степан, 1924р.н., уродженець с. Заліски, загинув у бою з енкаведистами 6 вересня 1951р. за мостом р. Дністер біля Залісок. Також згадана підпільниця Стефа, на прізвище Могильна, уродженка с. Заліски, активна учасниця жіночої сітки ОУН. Її брат Федір, учасник збройного підпілля ОУН, був одружений з сестрою Степана Куки, загинув у більшовицьких таборах під Норильськом. Петро, на прізвище Кука, 1934р.н., уродженець с. Заліски, брат кущового провідника ОУН «Завзятого» - Степана Куки.\nІще одну історію з повстанських буднів «Смереки» і його побратимів розповіла автору уже згадувана «Орися» - Марта Підлісецька-(Салій):\n«З приходом весни 1950р. «Смерека» проводив перевірку стану кущових відділів після зимового постою на Ходорівщині. Супроводжували його побратими «Завзятий» та «Стефко» - Іван Лисак. Повертаючись із терену куща «Сойки» села Тужанівці, у с. Чортореї (Кам’яне) їх повідомили про облаву у с. Заліски. Вирішили направитись до найближчої криївки у лісок за заліщанським цвинтарем, мабуть це та криївка, яку описав повстанець «Явір». Через два дні раптом почули на поверхні біля вхідного люку шум та собачий гавкіт. Було зрозуміло, то енкаведисти, вирішили прориватись з боєм, навіть взуватись не було часу. Не гаючи ні хвилини, «Смерека» поспіхом знищував документи, а «Завзятий» і «Стефко» в цей час виривали затвор люка. Як тільки в очі вдарило сонячне світло, що потрапило у криївку, «Завзятий» зірвав кільце з гранати та жбурнув її у відкритий отвір. Пролунав вибух, за кілька секунд всі були на поверхні, по колу поливаючи простір автоматним вогнем. Напружуючи зір від сліпучого сонячного проміння, побачили неподалік куща мертвого енкаведиста, а біля люка криївки в смертельній агонії корчився собака. Уже далеченько між деревами, в сторону Ходорова біг ще один енкаведист. На дворі був березень місяць, ще подекуди лежав сніг. Не зважаючи на те, що були босі – швидко побігли в сторону поромної переправи на ріці. Діставшись берега Дністра «Завзятий» і «Стефко» пустились іти у брід, але «Смерека» не ризикнув з хворою ногою слідувати за ними, подався до порому і без перешкод дістався другого берега. Група направилась в сторону с. Рогізне, де партизани зігрілись у надійної родини, а з настанням ночі подались до своєї повстанської столиці – «Льондон», хутора поблизу Букавини. Рано вранці «Смерека» відрядив зв’язкового у Заліски до станичного Матвія Сомика (брата «Славка» - Олекси Сомика) з донесенням про небезпеку, яка загрожує Марті - «Орисі». «Смерека» поспішав, бо у криївці, з якої вдалось вирватися, залишилась частина документів, котрі свідчили про підпільну діяльність саме «Орисі». Отримавши повідомлення, Матвій Сомик через племінницю Стефу Гошовську передав наказ «Смереки» негайно залишити село, сховатись у надійному місці та чекати зв’язку. Повернувшись із Залісок, зв’язковий розповів «Смереці» що почув від станичного Сомика про енкаведистів, котрі викрили партизанську криївку. У цей день двоє енкаведистів з Жирова, прогулюючись із службовою собакою, забрели у лісок. Там вона почула запах криївки і це було початком її кінця і провідника. Військовий, що залишився живий, прибігши до Жирова повідомив Ходорівський райвідділ МГБ. Швидко прибула оперативна група, прочесала лісок, обстежила криївку, опитала людей із Залісок, але повернулась до Ходорова ні з чим. Застереження стосовно «Орисі» були не даремними, незабаром у Заліски прибула група МГБ, яку очолював оперуповноважений Грішін, розшукували Марту, та вона була уже недосяжна.\nП’ятдесятий рік для «Смереки», як і всього підпілля ОУН, став роком важких випробувань. До липня місяця 1950р. Євстахій Пацевко – співробітник референтури СБ ОУН Львівського краю, виконує обов’язки канцеляриста при референтові СБ ОУН «Степанові» - Богданові Прокопіву, а після його загибелі, з 9 листопада перейшов у підпорядкування новопризначеного референта «Яреми» - Євгена Пришляка. У липні 1950р. із «Смерекою» зустрічається провідник ОУН-УПА Львівського краю «Горновий» - Осип Дяків, він же «Цьвочок», при поверненні з Рогатинського району. Про свої враження від зустрічі та спілкування із нашим героєм «Горновий» розповів референту СБ ОУН Львівського краю «Яремі». Вони прийшли до думки про доцільність призначення «Смереки» референтом СБ ОУН Рогатинської округи, до складу якої входили три надрайони – Бібрка, Перемишляни та Рогатин, в сукупності це десять районів.\nЄвстахій розумів усю глибину відповідальності перед Проводом, що лягала на його плечі у зв’язку із цим призначенням. Впевненості у своїх силах, що справиться з дорученням, надавав багаторічний досвід роботи у даному відомстві. Він досконало вивчив підпорядковану територію, особисті якості провідників ОУН надрайонів, районів, включно до кущових відділів. З іншого боку, супротивник в образі каральної машини МГБ намагався будь якою ціною фізично знищити осередки опору непокірних українців, патріотів, готових віддати навіть життя в ім’я свободи свого народу. Для цього виділялись величезні військові та матеріальні ресурси, залучались до розробки каральних операцій найкращі професіонали, що набили руку на придушенні народного опору, починаючи з 20-30-х років. Створювались агентурні мережі сексотів і зрадників, формувались боєві відділи та боївки МГБ, котрі чинили масові злочини проти місцевого населення під виглядом українських націоналістів з метою скомпрометувати істинно народний спротив червоним окупантам, посіяти недовіру в народні маси. Результатом такого протистояння стали десятки тисяч убієнних галичан, в основному селян, що у вирішальний для нації момент поміняли плуга на гвинтівку. Нищили непокірних українців не тільки із зброї, ними заповнювали все нові і нові табори ГУЛАГу, де жахливими умовами і непосильною працею старались зламати до кінця дух свободи в жінок, старих і нащадках тих, хто поліг у відкритому бою.\nЗважаючи на складність ситуації, «Смерека» як ніколи розумів важливість своєї ролі командира і наставника, старався реалізувати всі можливі заходи для збереження життя своїх побратимів по зброї та продовження спротиву. На жаль, сили були явно не рівними, періодично поступають болючі повідомлення про втрати найкращих товаришів.\nТак, 22 січня 1950р. на рідній Ходорівщині, у селі Руда (тепер Рудківці) загинув один із багаторічних борців за свободу, член районного проводу ОУН, бувший співробітник СБ ОУН, кущовий провідник «Бук» - Вибранівський Гаврило із трьома побратимами. Як свідчать архівні документи МГБ, за отриманою інформацією від агента (н) із села Руда.\n9 травня 1950р. була арештована в селі Черемхів близька соратниця по ОУН, підпільниця «Орися» - Марта Салій.\nВ травні «Смереку» повідомили про депортацію у Сибір батька-інваліда, матері та сестри Ольги. На засланні батько незабаром помер.\nСидить справа мати Євстахія – Анна, у верхньому ряді друга справа його сестра – Ольга. Хабаровський край 1952 рік\n14 серпня 1950р. в гаю біля с. Чорний Острів смертю героя загинув районний провідник ОУН «Чугайстер» - Дмитро Думашівський із дружиною, котра була друкаркою районного проводу, та кущовий ОУН «Карпо» - Шарабура Дмитро з двома побратимами.\n6 вересня 1950р. у селі Бовшів на Івано-Франківщині загинув надрайонний провідник ОУН Рогатинщини «Семченко» - Михайло Кадюк, уродженець с. Новосільці, близький товариш «Смереки», котрий з 1944 року займав відповідальні посади у Львівському окружному проводі ОУН.\nЯк свідчать архівні документи МГБ, усі перераховані жертви з боку повстанців були наслідком донесень агентів-сексотів. Мабуть і сьогодні на них і їхніх нащадках висить карма важкого гріха за невинно пролиту кров.\nЗавершуючи життєпис та спогади очевидців про Євстахія Пацевка – «Смереку», «Євшана» варто наголосити, що історія визвольних змагань 40-50-х років минулого століття знає сотні, тисячі українських родин, сини і дочки котрих в лиху годину, годину вибору: з ким бути?, – вибрали боротьбу з ворогами свого народу, взявши за основу гасло: «Здобудеш Українську Державу, або загинеш у боротьбі за неї».\nСело Заліски дало багато таких родин, це сім’я Боднарчуків – батька Івана, синів Євстахія та Василя; родина Дубовських – братів Стефана, Григорія, Семена, Мирона; родина Салій – Дмитра, Володимира, Стефана, Петра; родина Куки – братів Стефана, Йосипа та усіх тридцяти одного героя-односельчан «Смереки», що віддали своє життя за Свободу і Незалежність України. Низький уклін Вам від вдячних нащадків!\nСалій Петро, пс «Мороз», 1913 р.н.\nЗначна частина українських родин за активну допомогу збройному підпіллю зазнала переслідувань та утисків від радянської влади, включно і тривалої висилки до Сибіру. Така доля не оминула уже згадувані родини Чаплаків – Василя і Михайла, сім’ї Степана Пацевка, Данила Олійника, Олексія Куки, Переговської Анни, Стефанії Ронської, Лашка Дмитра, Цибулі Володимира, родину Могильних. За співпрацю з підпіллям ОУН були запроторені у російські тюрми на довгі роки Марта Салій, Катерина Сомик, Кость Фенчин, Степан та Віра Пашко, Дарія Кебало, Дмитро Ляшко, Йосип Дубовський, Андрій Стручинський, Семен Чаплак, Олійник Микола. Усі вони заслужили на світлу історичну пам’ять та пошану від нашого народу.\nЖиття нашого героя «Смереки» - Пацевка Євстахія обірвалось у розквіті сил, коли природа очікувала життєдайного оновлення – 3 березня 1951р. недалеко від села Тужанівці, Ходорівського району (тепер Миколаївський). Згідно розробленої комбінованої операції МГБ, місцеві енкаведисти отримали агентурні дані про місцезнаходження криївки, де перебувала група повстанців. Операція розпочалась о 12-00 год 3 березня під керівництвом заступника начальника обласного управління МГБ полковника Литвинова, командира стрілецького полку внутрішніх військ МГБ полковника Лашманова, начальника Ходорівського райвідділу МГБ підполковника Буток. В результаті зав’язався запеклий двобій. Повстанці чинили відчайдушний опір, зробили спробу прорвати кільце оточення, та сили і диспозиція були не на їх користь. Прийнявши нерівний бій, всі вони загинули геройською смертю. Віддаючи за свободу і незалежність свого народу найдорожче – життя, вони сподівались, що їхня жертва не буде даремною, прийде час і їхні нащадки таки реалізують мрію попередніх поколінь про Незалежну Соборну Державу Україну.\nСеред загиблих героїв були:\n1. «Смерека», «Оршан» - Пацевко Євстахій, окружний референт СБ ОУН Рогатинської округи. 2. «Легінь» - Краївський Василь Купріянович, 1916р.н., уродженець с. Загіричко Ходорівського району, районний провідник ОУН Ходорівщини.\n3. «Вірний» - Балук Олексій Микитович, 1920р.н., уродженець с. Городище Королівське. В підпіллі з 1943р., референт СБ Ходорівського проводу ОУН.\n4. «Сойка» - Забавчук Степан Дмитрович, 1921р.н., уродженець с. Тужанівці. В підпіллі з 1943р., кущовий провідник ОУН.\n5. «Змієнко» - Сомик Петро Васильович, 1926р.н., уродженець с. Піддністряни Ходорівського району, бойовик куща ОУН.\n6. «Андрій» - Вербовський Григорій Гнатович, 1930р.н., уродженець с. Городище Королівське. В підпіллі з 1949р., бойовик куща ОУН.\nЗіновій Горін, дослідник українських визвольних змагань XX ст.


Купити квитки на автобус в Новолабинская - ціни, розклад на Tickets.ua\nКвитки на автобус в Новолабинская\nАвтобусні квитки до Новолабинская\nЗа вікном 21 століття, більше немає потреби гаяти час у чергах автовокзалів та автостанціях. Купити квиток на автобус до Новолабинская можна онлайн лише за декілька кліків. Сайт Tickets.ua має зручну систему пошуку, яка дозволяє знайти необхідні рейси, переглянути розклад маршруток та придбати автобусні квитки. Щоб ознайомитися зі всіма доступними пропозиціями, достатньо зазначити дату відправлення, кількість пасажирів та місце призначення. Оплата квитка здійснюється за допомогою банківських карт Visa/MasterCard.\nМаршрутка у Новолабинская\nЩоб замовити недорогі автобусні квитки в Новолабинская, варто переглянути розклад автобусів. Чим швидше ви почнете пошук, тим більшим буде вибір пропозицій від перевізників. Це можливість обрати та придбати найдешевші автобусні квитки з запропонованих. Для вашої зручності на сайті Tickets.ua система автоматично проставляє позначки «краща ціна» та «найшвидший». Щоб якомога краще спланувати поїздку, звертайте увагу на час і пункти відправлення та прибуття.\nЯк купити автобусні квитки у Новолабинская онлайн?\nУнікальний ідентифікатор користувача сесії для повідомлення в Cлужбу турботи про клієнтів: 2305909174


Торгівля відіграє значну роль у нашому житті. Всі ми щось продаємо і купуємо, або ж маємо інше ставлення в покупкам. Багато людей трудяться у сфері торгівлі, і в числі інших обов’язків пошук клієнтів займає далеко не останнє місце. Але знайти нових клієнтів не завжди просто, особливо якщо частина ринку, в якій ви працюєте, наповнена. Фахівці з продажу виділяють кілька способів, які допоможуть вам завжди отримувати прибуток.\nЛюди повинні знати, що вони купують. Тому дуже важливо грамотно потиснути своє товар — будь то новий сорт булки або нове плаття. Не сумнівайтеся — на будь-яку пропозицію знайдеться свій покупець, але тільки в тому випадку, якщо він буде знати, що у вас є те, що йому потрібно.\nПошук клієнтів може не бути тривалим і складним процесом, якщо потенційні покупці будуть бачити очевидну вигоду від придбання того, що ви їм пропонуєте. Якщо стрижку — то таку, щоб вона прикрашала. Якщо вікна — то нехай ті, які зберігають тепло і не пропускають шум, не пітніють і не заважають дихати. Якщо продукти харчування — то тільки свіжі та екологічно чисті. У будь-якому товарі можна знайти переваги, які і вплинуть на вибір покупців на вашу користь.\nКоли ви починаєте пошук клієнтів, не варто задивлятися тільки на широкі горизонти. Озирніться, можливо, те, що ви шукаєте знаходиться поруч з вами. Першими клієнтами можуть стати ваші друзі, близькі, родичі та колеги. Важливо тільки, щоб ваша пропозиція виправдовував.\nДля просування деяких продуктів найкраще працюють тільки адресні пропозиції. Тобто, це розсилки або телефонні дзвінки, але обов’язково тим потенційним клієнтам, про які ви щось знаєте. Ви можете звернутися до людини на ім’я та батькові і в декількох реченнях розповісти про свої послуги. Як правило, такий спосіб пошуку клієнтів працює найкраще.\nРеклама буде ефективною лише в тому випадку, якщо ви чітко уявляєте, хто ваш клієнт. Виявлення цільової аудиторії допоможе вам прорахувати бюджет рекламної кампанії, вибрати максимально ефективні засоби і сценарії. Приміром, для тих, хто займається продажами підшипників, мало ефективними будуть плакати, розклеєні біля дитячих магазинів або ресторанів. Чи не ефективними будуть ролики, випущені в ефір опівдні. Знання того, хто ваш потенційний покупець, що він любить, де буває, що хоче допоможе вам знизити витрати на рекламу і в той же час, не витратити даремно ні копійки.\nПошук клієнтів не повинен ставати головним завданням в роботі фахівців з продажу. Набагато важливіше утримати постійних покупців. Саме для них необхідні знижки, бонуси і приємні пропозиції, які дозволять їм повертатися за покупками саме до вас.\nГоловне правило будь-якого продавця — створювати приємне враження від отримання послуг саме у вас. Відомо, що задоволений покупець розповість про вас тільки 2 — 4 своїм знайомим, тоді як незадоволений — мінімум 10. Тому погана слава поширюється швидше. Важливо завжди стримувати свої обіцянки, відповідати заявленій якості і намагатися, щоб клієнт пішов не тільки з вигідною покупкою, але і з гарним настроєм.\nАктивний пошук клієнтів — складне завдання для тих, хто вважає, що товар досить просто показати потенційному покупцеві. Багато хто забуває, що на будь-яку пропозицію сучасний ринок уявити десяток більш вигідних. У кожної людини, який займається продажами, є інформація про конкурентів. Якщо вони використовують свої шанси по залученню нових покупців, їх буде менше у вас. А це означає, що впаде дохід, що неминуче відіб’ється на вашій кишені. Використовуйте всі доступні засоби, будьте чесними і намагайтеся пропонувати щось дійсно унікальне або дуже вигідне, тоді успіх супроводжуватиме вас завжди.


Я біжу для того, щоб люди не закривали очі на проблеми сліпих | Work.ua Kyiv Half Marathon\nЯ біжу для того, щоб люди не закривали очі на проблеми сліпих\nУ шестирічному віці Василь Закревський втратив зір. Дворічної шкільної програми вдома не вистачило для того, аби засвоїти запалювання газової конфорки без допомоги очей. Замикання в темноті вело до деградації. Мама Василя добре це розуміла, тому й привела сина до басейну. Василь зосередився на русі. Два роки вперто займався зі своїм тренером, який і запропонував займатися плаванням професійно.\nВже в 2002 році Василь виборює два других місця на чемпіонаті України — це мало означати місце у збірній країни, однак він його не отримав. Незряча людина тренується отримувати опіки – коли наливаєш чай, тримай мізинець у чашці, інакше окріп переллється. В 2010 році Василя бере новий тренер із плавання. Вона запропонувала рухатися вперед — до тріатлону. Тріатлон – це перегони з трьох дистанцій — уплав, на велосипеді, і зрештою біг. Це виснажливо. Не кожній людині таке під силу, та якщо ти в змозі впоратися із раптовим бордюром наосліп, то і з цим упораєшся.\nВ житті Василя з’явився гайд. Вони тренуються проходити дистанцію разом.\nВелосипед Василь опановує на закріпленому станку. Він готується до тріатлону в марафонах. Починає з коротких дистанцій — спочатку п’ять, через півроку – десять кілометрів. Люди на шляху підтримують Василя. Марафонці підтримують не тому що він незрячий, а тому, що він біжить поруч із ними. І він біжить упевненіше.\nВ 2015 році пара Василя Закревського й Романа Короля відплатила за підтримку золотом. Вони вибороли для України перше місце на чемпіонаті світу й очолили рейтинг тріатлоністів планети. Що далі?\nОлімпіада — ось їх мета, але колега пропонує збільшити ставки: «Те, що ти зробив — нереальне, тепер ти мусиш зрушити життя незрячих людей із мертвої точки».\n«Я звичайна людина, досі не навчився запалювати газ із першого сірника. Раніше я думав, що марафон не для мене. Й помилився. Якщо голос всередині продовжує переконувати вас, що біг вам не підходить, це перша ознака того, що час шнурувати кросівки.\nМедалі не змінили мене. Змінили люди, які тримали за руку на шляху. Мою вдячність не виміряти словами. Підкорення дистанцій також недостатньо. Заради всіх, хто допомагав мені, я мушу показати лінію старту незрячим людям.\nСпортивна група незрячих бігунів з’явилася в соціальній мережі. До нас приєдналися зрячі гайди. Ми зустрічаємося на стадіоні. Нас багато. Ми не біжимо за нагородами.\nМи біжимо разом, аби кожен подолав свою дистанцію й повірив у себе. 17 квітня ми біжимо Київський півмарафон»


Зернові маршрути «Компанії Грейнфілд»\n09:09 | Jan 17, 2019\nОптимізація перевезень зернових, що є одними із наймасовіших нині вантажів, – важливий напрям співпраці між «Укрзалізницею» та вантажовідправниками. Задля збільшення ефективності логістичних процесів в сучасних умовах оголошено курс на маршрутизацію. ТОВ «Компанія «Грейнфілд» успішно реалізує цей тренд, адже в її активі наявний потужний елеватор на регіональній філії «Придніпровська залізниця», що здатен відвантажувати повноцінні маршрути.\nСтанція Балівка входить до списку з кількох десятків на мережі «Укрзалізниці», що мають можливість формувати маршрутні відправки – 54 вагони-зерновози за добу. Елеватор, що знаходиться тут і належить ТОВ «Компанія «Грейнфілд», є одним із найпотужніших з перевалки зернових культур в Україні. За рік на підприємстві приймають, зберігають та відправляють залізницею 250 тис. тонн агропродукції. Така плідна співпраця з АТ «Укрзалізниця» вигідна обом товариствам.\nВідправлення прямих маршрутів з Балівського елеватора в порти України дає можливість скоротити простій дефіцитного рухомого складу на підприємстві під навантаженням. Також максимально зменшується час слідування до пункту призначення та зворотно, адже такі поїзди не потрібно переробляти на проміжних сортувальних станціях. Це дозволяє заощаджувати на маневровій роботі та пальному.\nТаким чином оборот вагонів зменшується в рази, максимально підвищується ефективність перевезення зернових культур залізницею.\nСьогодні у регіональній філії «Придніпровська залізниця» тільки Балівський елеватор ТОВ «Компанія «Грейнфілд» має технічні потужності завантажити і відправити маршрут лише за добу. Для досягнення такого показника в поточному році проведено суттєву модернізацію підприємства.\nЗокрема, створено унікальний вузол навантаження, який дозволяє одночасно працювати з двома вагонами на різних коліях. Підвищити ефективність роботи дають змогу й нові 150-тонні ваги. Для покращення швидкості подачі й забирання вагонів ТОВ «Компанія «Грейнфілд» придбала маневровий тепловоз ТГМ4. Йому оформлено право виїзду на станцію Балівка.\nКомпанія-власник елеватора на цьому не зупиняється. У подальшому планується встановити маневровий комплекс, який дозволить без тепловоза по кожній колії переміщати у двох напрямках під завантаження 12 зерновозів.\nДля якісної переробки та зберігання зернових культур на елеваторі встановили найпотужніший у світі сепаратор Buhler TAS 206. Він розрахований на продуктивність очищення від домішок 150 тонн кукурудзи на годину.\nОбладнали також два 80-тонні підйомники, що дають можливість вивантажувати одночасно автівку і причіп без розчеплення. Відтепер на опрацювання однієї машини потрібно лише кілька хвилин. До того ж переоснастили обладнання і транспортери, продуктивність яких становить 250 тонн на годину.\nОтже, загалом добове вивантаження з автомобілів збільшено до 6 тис. тонн.\nНа Балівський елеватор сільськогосподарські підприємства привозять такі культури, як пшениця, ріпак, кукурудза, ячмінь, соняшник, сорго, жито та ін. Логістика підприємства налагоджена таким чином, аби не лише обробляти й зберігати зерно, а й допомогти виробникам реалізувати його на вигідних умовах і за кращою ціною. Для цього проводиться постійна співпраця з провідними світовими трейдерами. Це такі великі гравці на ринку, як ДП «АДМ Трейдинг Україна» (Archer Daniels Midland Company), АТ «Державна продовольчо-зернова корпорація України», МХП «Миронівський хлібопродукт», АТ «Каргілл», ДП «Сантрейд» («Бунге Україна»), АТ «Кернел» і багато інших.\nКрім того, привабливим для сільгоспвиробників є те, що кошти перераховуються завчасно, до збирання урожаю. Це дозволяє інвестувати в закупівлю техніки, пального, добрив, вирішити інші нагальні питання та й загалом виживати в період міжсезоння.\nОтже ТОВ «Компанія «Грейнфілд» у своїй роботі дотримується стратегії, яка передбачає підвищення ефективності перевезень та підтримку вітчизняних аграрних підприємств.\nДиректор ТОВ «Компанія «Грейнфілд» Дмитро Кравченко:\n– Наша компанія є постійним і надійним партнером АТ «Укрзалізниця». За рахунок модернізації підприємства та розвитку залізничної інфраструктури ми збільшили приймання, переробку і відправлення зернових культур із 150 до 250 тис. тонн на рік. Це дозволяє постійно нарощувати перевезення залізницею і суттєво скоротити час простою вагонів-зерновозів на підприємстві та на шляху прямування за рахунок прямого слідування поїздів на вивантаження в порти України без додаткової переробки на проміжних станціях. Ми маємо намір продовжувати роботи з розвитку інфраструктури Балівського елеватора, за рахунок чого намічено збільшити перевалку зернових культур до 300 тис. тонн на рік та прискорити формування маршрутів. Крім того, проведена модернізація елеватора на станції П’ятихатки. Тут також здійснене технічне переоснащення підприємства і під'їзних колій, що дозволило вже у грудні минулого року відправити два зернових маршрути в порти України. Допомагає нам у цьому компанія ТОВ «ТЕП «Вертикаль», яка вчасно і в повному обсязі надає експедиційно-транспортні послуги.\nГенеральний директор ТОВ «ТЕП «Вертикаль» Олег Бурлаченко:\n– Коли замовник нарощує потужності підприємства і таким чином ставить перед тобою нові виклики як перед фахівцем, це зобов'язує підтягнутися й стати з ним поряд на один щабель. Ми працюємо з ТОВ «Компанія «Грейнфілд» вже чимало років і можемо підтвердити його прагнення до зростання, згідно з жорсткими вимогами ринку. Новий крок у модернізації підприємства гарантовано дає змогу замовнику доставляти у замовлений термін більші обсяги вантажу, а нам, як експедитору і власнику вагонів, – оптимізувати витрати на оборот парку зерновозів і маневрові роботи. Ми пишаємося довірою такої команди фахівців і хочемо побажати колективу успіхів у всіх починаннях!\nМенеджер із закупівлі зернових та олійних культур у Дніпропетровській області ТОВ «АДМ ТРЕЙДІНГ УКРАЇНА» Дмитро Ульянов:\n– Наша компанія, як один з партнерів ТОВ «Компанія «Грейнфілд», вважає за необхідне звернути увагу на той факт, що підприємство завжди іде назустріч поклажодавцям, відвантажує продукцію не тільки належної якості, а й у строки, що потрібні трейдеру. Адже всі ми знаємо, що кожен зайвий день простою судна класу Panamax або йому подібних коштує надзвичайно дорого.Тому час є однією з найважливіших цінностей! Елеватор має надзвичайний потенціал та використовує його в повній мірі, адже задоволені клієнти – це запорука успіху!!!


Проект співфінансується урядами Чехії, Угорщини, Польщі та Словаччини через Вишеградські гранти від Міжнародного Вишеградського фонду. Місія фонду полягає у просуванні ідей щодо сталого регіонального співробітництва в Центральній Європі.\nУ програмі Днів Вишеградського кіно зокрема – словацький фільм-відкриття "Перекладач" з презентацією від режисера Мартіна Шуліка, тріумфанти Венеційського кінофестивалю з Польщі та Угорщини, фільми чеського Золотого фонду та одразу три претенденти на Оскар-2020 від вишеградських країн.\nТак, від Словаччини у категорії "Найкращий фільм іноземною мовою" змагатиметься стрічка "Нехай буде світло" Марко Шкопа, від Польщі – "Тіло Христове" Яна Комаси, а Чехію представить робота Вацлава Марґоула "Розфарбований птах".\nБільше інформації про подію та фільми – на сайті КМКФ «Молодість» та на фейсбук-сторінці Днів Вишеградського кіно\n▪ Перекладач, 2018, режисер: Мартін Шулік, Словаччина, Чехія, Австрія;\n14 листопада 21:40\n▪ Зимові мухи, 2018, режисер: Олмо Омерзу, Чехія, Словаччина, Польща, Словенія, Франція;\n15 листопада 18:20\n▪ Нехай буде світло, 2019, режисер: Марко Шкоп, Словаччина, Чехія;\n▪ Розфарбований птах, 2019, режисер: Вацлав Маргоул, Чехія, Словаччина, Україна;\n16 листопада 17:10\n▪ Тіло Христове, 2019, режисер: Ян Комаса, Польща;\n16 листопада 19:30\n▪ FOMO, 2019, режисер: Аттіла Хартунґ, Угорщина;\n17 листопада 16:30\n▪ X – Викреслені , 2018, режисер: Кароль Уй Месарош, Угорщина;\n17 листопада 18:55\n▪ Камердинер, 2018, режисер: Філіп Байон, Польща\n18 листопада 19:10\n▪ Чортівня, 2018, режисер: Зденек Трошка, Чеська Республіка;\n18 листопада 21:20\n▪ Татова «Волга», 2018, режисер: Іржі Вейделек, Чеська Республіка;\n19 листопада 19:20\n▪ Дача на продаж, 2018, режисер: Томаш Павлічек, Чеська Республіка;\n19 листопада 21:10\n▪ Водяник, 2018, режисер: Ондржей Гавелка, Чеська Республіка;\n▪ Коля, 1996, режисер: Ян Св'єрак, Чеська Республіка;\n▪ Алоїс Небель, 2011, режисер: Томаш Лунак, Чеська Республіка.\nПАРТНЕРИ ДНІВ ВИШЕГРАДСЬКОГО КІНО


Archives for Червень 15th, 2018 |\nHome→Published 2018 → Червень → 15\nЗа ініціативою Мін’юсту на Житомирщині функціонує АНТИРЕЙДЕРСЬКИЙ АГРАРНИЙ ШТАБ, завданням якого є: забезпечення захисту аграріїв від спроб рейдерських захоплень землі чи врожаю; сприяння правоохоронним органам у фіксації вчинених правопорушень для подальшого притягнення винних осіб до; швидке та ефективне реагування на … Читати повністю –>\nУправління праці та соціального захисту населення доводить відома керівників, працівників фінансово-економічних служб підприємств, установ та організацій Радомишльського району, фізичних осіб-підприємців що 19 ЧЕРВНЯ 2018 року в приміщенні малого залу Радомишльської державної адміністрації о 10 годині відбудеться інформаційно-консультативний семінар з … Читати повністю –>\nШановні працівники медичної галузі! Щиро вітаємо вас, представників найблагороднішої, найшанованішої професії у світі, зі святом. Прийміть найтепліші слова вдячності за вашу працю, за врятовані життя, за повернуті здоров’я і радість. Ви ті, хто не жаліючи зусиль і часу, приймаєте на … Читати повністю –>\nЖитомирська ОДА на найближчій сесії обласної ради планує затвердити програму з енергоменеджменту. Про це сказав сьогодні, 14 червня, заступник голови ОДА Роман Щебетов під час відкриття семінару «Реформи у сфері енергоефективності – нові можливості для розвитку громад». «На найближчій сесії … Читати повністю –>\nПрезидент Петро Порошенко поставив завдання вже до кінця поточного року ввести у роботу до 500 нових амбулаторій у сільській місцевості. «Наголошую і ставлю дуже чітке завдання, що до кінця року близько 500 амбулаторій нового типу мають запрацювати в українських селах. … Читати повністю –>


Як «професор» Ковальчук Андрій Трохимович виявився тендітною Оленкою — Я Перший\n20.12.2016 22.12.2016 по ya-editor\nХто ж він Ковальчук Андрій Трохимович?\nОтже, службову кар’єру Андрій Ковальчук почав в 1998 році юрисконсультом АКБ «Національний кредит». До 2001 року він вже був начальником юридичного підрозділу АКБ «Національний кредит», закінчивши в 2001 році факультет міжнародного права Інституту міжнародних відносин Київського національного університету імені Тараса Шевченка. Саме так, спочатку юрист і начальник юридичного підрозділу, а потім вища освіта Інституту міжнародних відносин, де як відомо вчаться діти багатих і впливових батьків. Настільки впливових, що можна бути юристом без вищої юридичної освіти.\nУ 2009 Андрій Трохимович Ковальчук стає (і до 2010 року працює) професором кафедри цивільного та господарського права, завідувачем кафедри господарського і фінансового права Київського університету ринкових відносин. Відгуки про вуз різноманітні. Одні, кажуть, беруть хабарі, інші не беруть. Але один з відгуків 2011 року був дуже красномовним:


Kia оновила та гібридизувала хетчбек Rio - Motorcar\nKia оновила та гібридизувала хетчбек Rio\nАвтор: Редакція | 27 Тра, 2020\nПівденнокорейська компанія Kia презентувала оновлений хетчбек Rio, який отримав й гібридну версію.\nНещодавно Kia показала оновлений хетчбек Picanto, а тепер рестайлінг отримав й хетч Rio. Хоча зовнішність моделі майже не змінилась, головна новинка криється всередині: тепер існує версія «помірного гібриду» з новітньою коробкою передач.\nНинішнє покоління Kia Rio з’явилося на ринку близько чотирьох років тому й тепер пережило плановий рестайлінг. Ззовні відбулись лише мінімальні зміни: машині звузили решітку радіатора, оптику зробили світлодіодною за замовчуванням і розширили набір кольорів кузова.\nВ інтер’єрі з’явилась сучасніша мультимедійна система зі збільшеним до 8 дюймів екраном. Систему наділили доступом до безлічі онлайн-сервісів і можливістю спілкуватися через Bluetooth одразу з двома пасажирськими смартфонами.\nПід капотом змін більше\nKia Rio 2020 року\nХетчбек Rio отримав перероблені бензинові мотори і «помірно-гібридну» силову установку. Модернізація має зробити двигуни економічнішими й чистішими, тому їхня потужність майже не змінилася.\nМолодший – атмосферний мотор об’ємом 1,2 л – розвиває ті ж 84 к.с. та 118 Нм. Старший – турбірована літрова «трійка» – в базовому виконанні видає 100 к.с. і 172 Нм, а у його форсованій модифікації покращила тягові показники: вони виросли до 200 Нм при звичних 120 к.с.\nТрадиційним моторам також запропоновані ті ж п’яти та шестиступінчаста механіка і семідіапазонний робот. А перший в історії моделі гібрид отримає «інтелектуальну» iMT, щось середнє між механічною і роботизованою коробками з ручним перемиканням, але з електронним приводом зчеплення, тобто третя педаль у такого Rio все ж є.\nБазою для силової установки стала все та ж «турботрійка», якій на допомогу відрядили стартер-генератор із ремінним приводом. Максимальна потужність аналогічна – 120 к.с. і 200 Нм, але електрична надбудова знижує навантаження на двигун при розгоні та допомагає при русі накатом, що зменшує обсяги шкідливих викидів – за підрахунками Kia, до 10%.\nПродажі новинки в Європі Kia почне восени. В Україні поки доступні три комплектації Rio, які продуються з двома двигунами: 1,2-літровим двигуном та п’ятиступеневою механікою й 1,4 літровим мотором з чотириступеневою механікою.\nБестселером марки в Україні поки залишається кросовер Sportage, наступне покоління якого, до речі, може затриматись.\nГалерея Kia Rio 2020 року:\nЗ якого покоління випускається Kia Rio?\nПерше покоління Kia Rio з’явилось у 2000 році\nЯке покоління Kia Rio є актуальним?\nЗараз випускається Kia Rio четвертого покоління?\nЩо зміниться на оновленому хетчбеку Kia Rio?\nОновлений Kia Rio вперше отримав гібридний агрегат\nКоли оновлений Kia Rio з'явиться в Європі?\nОновлена версія Kia Rio з’явиться в Європі восени 2020 року


4 роки тому Апостольським нунцієм в Україні став архиєпископ Клаудіо Ґуджеротті | Матеріали | Синод Єпископів Української Греко-Католицької Церкви\nРівно 4 роки тому, 13 листопада, Апостольським нунцієм в Україні був призначений архієпископ Клаудіо Ґуджеротті. З цієї нагоди ми обрали 5 найкращих цитат нунція про Україну, молодь, діалог та майбутнє України.\n1.»Чому Папа відправляє мене до вас? Чому він не відправляє мене до якихось принців, королів, олігархів, представників влади? Тому що ви є саме тими, кого Бог любить найбільше», ‒ Апостольський нунцій під час Святої вечері для безпритульних Києва, 6 січня 2018 року.\n2. «Цієї ночі, дорогі брати і сестри, відчувайте близькість усієї Католицької Церкви до України і до тих, хто страждає… Я не хочу зіпсувати вам свята, але я живу в цій країні і відчуваю понегіднення, бо бачу прекрасну і дивовижну землю, яка стоїть на колінах.\nСьогодні Папа обіймає усіх вас. І кожному з вас каже: «Молись і придумай, винайди спосіб принести мир. Бо мир залежить також і від тебе». Це те побажання, із яким Папа звертається до вас цієї святої ночі. Щоб вибухи зброї змінилися на оплески щастя. Тоді будемо дивитися вгору й побачимо ангелів, які співають: «Слава во вишніх Богу, і мир на Землі людям, яких Він любить»» — з проповіді на Різдво Христове 2017 року, Київ.\n3.»Дорога молодь! Вам подароване небо! Що ви хочете ще більше? Небо означає безмежність. Безмежність всього того, що ви бажаєте. Вам подаровано Того, хто живе на небесах і Котрий прийшов на цю землю та прийняв на Себе всі наші страждання і труднощі. […] Як можна сказати, що мене більше цікавить мати більшу заробітну плату, ніж вічне життя?» — з проповіді до молоді в межах Дієцезіальної зустрічі молоді Закарпаття, 9 травня 2017 року.\n4.»Діалог народжується від переконання в тому, що до добра можна навернутися, і що мені треба діяти для досягнення цього навернення до добра. Це мистецтво, яке народжується від усвідомлення того, що і я зроблений із добра і зла. Я теж є потенційно монстром і ангелом. Убити — це моя поразка: значить, я не зміг перемогти у боротьбі зі злом у серці, і тому я вбив серце, я вирвав його з іншої людини. Я ж, навпаки, покликаний пробудити в собі та в іншій людині те добре життя, яке Бог у нас вклав. Це і є перемога», — з інтерв`ю про ставлення Папи до війни в України.\n5.»Ми вам довіряємо цих дітей. Ви є тими, хто має приготувати для них гідне майбутнє. Майбутнє України — Це не лише війна, не лише економічна криза, міжнародні проблеми… Україна народжується в очах цих дітей, вони є надією цієї країни», — слово до представників влади під час відкриття «Дому св. Йосифа» для самотніх матерів у с. Коротич, 19 жовтня 2019 року.\nНагадуємо, до свого служіння в Україні архієпископ Ґуджеротті був Апостольським нунцієм у Грузії, Вірменії, Азербайджані, Білорусі.\nАрхиєпископ Клаудіо Гуджеротті, Католицька Церква, Ватикан, Духовність


Код товару: DTO-1005CA\nDEX DTO-1005CA із внутрішнім об'ємом 100л і потужністю 2800Вт — не тільки найбільш містка й потужна електрична піч, з представлених в асортименті DEX, а й найбільш універсальна!\nЗавдяки максимальній гнучкості в керуванні, а також окремому регулюванню температури верхніх і нижніх ТЕНів, DEX DTO-1005CA підтримує 14 комбінацій різних режимів. Роздільне регулювання температури верхніх і нижніх ТЕНів надасть розширені можливості для того, щоби самостійно контролювати рівномірне пропікання страви і, за бажанням, дозволить отримати найбільш рум'яну скоринку зверху — без ризику пригорання страви знизу. Для цього, під час приготування, досить просто додати / прибрати температуру на верхніх або нижніх ТЕНах, залежно від того, на який саме результат Ви очікуєте. Ви, також, оцінете цю можливість під час приготування різних страв на декількох рівнях одночасно або технологічно складних страв, що вимагають контролю окремих температурних зон.\nЕлектрична піч DEX DTO-1005CA — це зручний і безпечний сучасний прилад, в якому Ви легко зможете приготувати Ваші улюблені страви в режимі традиційної духовки, конвекційної печі, в режимі гриль, а також обсмажити м'ясо, рибу, птицю на рожні, що обертається. Роздільне керування режимами нагріву, рожна й конвекції дозволить самостійно вибрати найбільш оптимальний режим для приготування будь-якої страви й комбінувати режими між собою, на Ваш розсуд. Також, за необхідності, за допомогою електропечі Ви можете розморозити, підсушити продукти або підігріти / розігріти страву. А широкий набір необхідних аксесуарів у комплектації забезпечить додатковий комфорт і безпеку під час використання!\nЗа допомогою спеціального режиму «Ферментація» у Вас є можливість приготувати йогурт та ін. кисломолочні продукти в домашніх умовах, самостійно ферментувати продукти й використовувати електропіч, як шафу для вистоювання тіста.\nБезпечний інфрачервоний нагрів ТЕНів забезпечить якісне пропікання страви й дозволить зберегти всі корисні властивості та поживні речовини продуктів у процесі приготування. Для циркуляції потоків гарячого повітря простором робочої камери в електропечі передбачений спеціальний конвектор, що допомагає ефективно підтримувати встановлений температурний режим і, при цьому, страва пропікається рівномірно з усіх боків. Якість випікання у режимі конвекционной печі особливо оцінять любителі випічки в домашніх умовах. І що зручно, за необхідності, Ви можете в будь-який момент відключити конвектор і готувати в режимі традиційної духовки.\nВнутрішнє підсвічування дозволяє спостерігати за процесом приготування страви, а своєчасність відключення електропечі легко контролювати завдяки функції автоматичного відключення таймера до 120 хвилин і звуковим сигналом по завершенню роботи, а якщо ви хочете встановити необмежений час приготування і контролювати процес відключення печі самостійно, просто встановіть ручку таймера в положення постійного нагріву «STAY ON».\nМЕГАоб'ём і розширені можливості електропечі DEX DTO-1005CA дозволять: готувати на декількох рівнях одночасно і, при цьому, страви будуть пропікатися рівномірно й приготуються своєчасно; запікати окіст, велику рибу або птицю, таку як гусак або індичка; приготувати МегаПіццу для всієї родини і, навіть, засмажити ціле поросятко на рожні. Тепер, Вам не доведеться обмежувати ваші кулінарних фантазії та вподобання!\nОб'єм духовки, л 100\nТип нагрівального елемента інфрачервоний (ТЕН)\nКількість режимів приготування 14\nДовжина шнура, м 1,50\nРежим "Нижні нагрівальні елементи" +\nРежим "Нижні нагрівальні елементи + конвектор" +\nРежим "Нижні нагрівальні елементи + вертел" +\nРежим "Нижні нагрівальні елементи + конвектор + рожен" +\nРежим "Верхні нагрівальні елементи" +\nРежим "Верхні нагрівальні елементи + конвектор" +\nРежим "Верхні нагрівальні елементи + рожен" +\nРежим "Верхні нагрівальні елементи + конвектор + рожен" +\nРежим "Верхні та нижні нагрівальні елементи" +\nРежим "Верхні та нижні нагрівальні елементи + конвектор" +\nРежим "Верхні та нижні нагрівальні елементи + рожен" +\nРежим "Верхні та нижні нагрівальні елементи + конвектор + рожен" +\nРежим "Ферментація" +\nРежим "Конвектор" (розморозка) +\nПлавне регулювання температури від 80 до 250°С +\nІндивідуальне регулювання температури для верхніх та нижніх нагрівальних елементів +\nПостійний нагрів +\nТаймер на 120 хв +\nАвтоматичне відключення +\nРожен, що обертається +\nДеко, шт 2\nРешітка, шт 1\nРожен, шт 1\nРучка для безпечного вилучення рожна, шт 1\nРучка для безпечного вилучення дека, шт 1\nРозмір дека (см) ШхВхГ 55,9х3х38,7\nЗовнішній розмір печі (см) ШхВхГ 72,3х46,05х50,9\nВнутрішній розмір печі (см) ШхВхГ 56х40,5х42 (розмір за висотою, між нижніми та верхніми ТЕНами)\nРозміри в упаковці (см) ШхВхГ 77,8х52,3х53,6\nВага в упаковці (кг) 19,62\n#електрична піч #електропіч DEX #техніка для кухні #купити електропіч