II. На Конградському (Константиноградському) напрямку. Настрої місцевого населення, добровільна поміч села, підхід Слобідського Коша. Бої під Лозовою та Понятином\nНочі Гордієнківці не прогаяли. Стежі виявили, що Селещина вільна, та що варта коло складів майна дуже ненадійна, інакше кажучи, склади покинуті на божу волю. Стежі доносили, що дороги дуже розмочені дощами, так що коням буде важко, головно на першій половині шляху, який проходить низиною.\nКоло села, де стояв полк, пихтів паротяг, що його направили наші зв'язкові. Вони же інжініри – уставили вже на ньому кулемет. Механік та ціла обслуга на тому паротязі була гайдамацька.\nРозібравшись у донесеннях, вирішено цілому полкові рушати на Селещину тими шляхами, що йдуть на північний схід від залізниці, вони хоч і не кращі, але дають змогу в разі чого вільно маневрувати врозріз між Харківським напрямком, по якому мала вирушити ешелонами наша піхота, та Конградським, де йшли поки що самі Гордієнківці, але обіцяно було, що піде ще Дорошенківський полк, коли будуть для його зібрані ешелони. Командір Гордієнківського полку з пішаками, скільки умістилося на паротязі, та з відділом зв'язку мав виїхати на паротязі до ст. Селещина, щоби докладніше зорієнтуватись, а також впорядкувати охорону складів, схоронення яких для наших військ мало величезне значіння не лише на сьогодняшній день, але й на майбутнє.\nКіннота вирушила раніше, а за нею запахкав небаром паротяг, весь увішаний пішаками, яких шлики як трехкутні прапорці мають від швидкого ходу по всіх боках паротягу.\nШвидко зникають під паротягом рейки, що пробігають мимо телеґрафних стовпів, далекі і близькі хати, дерева; проскакуємо крізь завісу весняного веселого дощику, що разом із швидко поспішаючою хмарою перебігає нам шлях, і перед нами стація Селещина, яка вже лежить не в долині, а на горбовинах, які повільно підносяться до містечка Карлівки, щоби знову круто обірватися в річку Орчик, а пропустивши її, знову лізти нагору до Конграду, обриваючись біля нього в річці Берестовій. Проти самої стації, відокремлений від неї залізничими торами, тягнеться трохи вгору високий пліт з колючим дротом поверху, який відгороджує низку деревляних сараїв з громозводами по дахах, у яких лежить оце дороге майно; широкі ворота зачиняють цей залізничий тор, що входить усередину огороженого простору. Зменшуючи біг, проходить паротяг вхідні стрілки та спиняється проти стаційного будинку, скидаючи з себе гайдамаків, які швидко займають телефонічні і телеграфні апарати, викочують робочу дрезину та гонять її з вантажем порогів та ремонтного приладдя у бік Карлівки розбирати шлях та лаштувати барикаду на випадок відвідин ворожого бронепотягу. Паротяг став під воду, до нього несуть поповнення, а залізничий персонал стації здивовано дивиться на те, як хазяйнують у них, нікого і нічого не питаючись, ці мов з весняної хмари упавші люди у чимерках, у шапках з шликами, з голеними головами і оселедцями.\nСклади дійсно стоять без охорони на ласку Божу. Посилаємо кликати селянських представників, щоби якось цю діру хоч тимчасом заткати.\nЗв'язкові швидко налагоджують зв'язок зі штабом дивізії, якому доношу, що я вже на ст. Селещина з відділом пішаків, щоправда, в силі лише 15 багнетів і з одним кулеметом і що за три годині підійдуть кінні стежі, але весь полк наспіє щойно до ночі, бо дороги дуже болотнисті і погані. Звідти мені відповідають, що кожної хвилини чекають навантаження куріня Дорошенківців, який піде під мою оруду. Знову значить організаційна помилка об'єднання мішаного відділу під орудою командіра кінноти. За деякий час включається в умовлений зарані дріт Андрієнко і каже, що вони йдуть дуже помалу, неповних п'ять кільометрів на годину, бо шлях дуже важкий, то глинувато-камінистий, то розмоклий чорнозем; друга сотня з власної ініціативи пробує прискорити похід, посуваючись залізничим насипом і сухішими стежками, та що тому вже виграла невеликий час і підійде першою.\nПоки все це діється, поки веду пертрактації з селом, зв'язкові не відходять від телефонічних слухавок. "Батьку" – раптом каже один із них – "цікава розмова, послухайте". Балакають два голоси по російськи, один – очевидячки близчий, чути добре, другий погано: якесь бурмотіння та окремі речення. – "Що це?" – питаю. "Індукція, не виключили добре. Це Карлівка балакає з Конградом".\nПрислухуюся: близчий голос нервово доводить, що не можна рушати на Селещину без панцирника, хоч вона і вільна, бо "кінський запас" з Карлівки утік і бунтує селян, так що не виключена їх ворожа акція, другий дальший, видко головно зі слів близчого, настоює на виправу, щось обіцюючи. А що буде, як цей Карлівський піде? Зі штабу дивізії міжтим передають, що наша піхота, що поїхала на Харківський напрямок, ввязалась у бій недалеко Валуйок, а тому нам належить не допустити ворога на праве крило.\nЗнову чути пертрактації Карлівки з Конградом, це вже лише умовляються обі сторони про деталі наступу.\nПитаю своїх зв'язкових, як це зробити, щоби в Карлівці почули те, що я казатиму. Вони щось мудрують і кажуть, що готово, можна говорити. В переданій слухавці ще чути чужу розмову. Голосно кажу: сотням і командірам Дорошенківців та Богданівців уважно слухати і нотувати. – "Готово"?... та починаю передавати неіснуючим співбесідникам наказ про рішучий наступ на Карлівку, щоби захопити її раніше, заки підійдуть німці, яких прибуття можна кожної хвилини надіятися. Деталізую наказ щодо бронепотягів, гармат і т. д. У перерві прислухуюся – мовчать, значить, слухають. Кінчаю свою розмову наказом виступити негайно.\nДеякий час тиша в апараті, а за хвилину дуже занепокоєний голос кличе: "Константіноґрад – гальо – Константіноґрад" – павза – "здєсь камандір Карлофки і начальнік Карловскаво аванґарда", а потім починає доповідати, страшенно нервуючись, що не можна не тільки наступати, але й держатись у Карлівці, бо йде страшенна сила гайдамаків, та ще за підтримкою німців. "Нє вєріте? Так нєт, нєт-же, правда! Гаваріл сам палковнік Пєтроф і атдал пріказанія! Я єво ґолос знаю єщо с фронта, слишал не раз і па телефону і на мітінґах! Нікакаво самнєнія, єто он і єво штаб уже в Селещіне! Нада атхадіть!" Довга павза, під час якої щось далеко і невиразно бурмотить і знову чуємо. "Панімаю, что нельзя атдать Константіноґрад, но прашу падкрепленія, іначе атступаю!"\nНу, значить, поділало, та ще маємо перед собою якогось знайомого, що, певно, ще не втратив поваги до свого бувшого начальника штабу дивізії та заступника голови дивізійного комітету.\nЩе декілька разів чути ворожу розмову, в якій все іде торг між Карлівкою та Конградом, чи наступати, чи ні, а міжтим приїздить і цей утікший бунтар "Конский запас" з Карлівки. Це є кадра в 20 козаків і 4 старшин, які провадили закупку коней в цих районах для одної з російських дивізій, всі вони українці частинно з місцевих мешканців – всі фронтові рубаки, яких відіслано в запас задля ранення.\nОдночасно і село дає варту для складів.\nКористуючись тим, що коні в запасі свіжі та є 5 коней зайвих, шлю негайно більшу стежу в 15 шабель на сусідній залізничий роз'їзд у 8 верствах убік Карлівки, з наказом донести з цього роз'їзду про прихід "аванґарду" відділу.\nЗа годину донесення дійшло, та обіцяно, що негайно буде висланий вперед бронепотяг та ешелон піхоти, а з черговим ешелоном підійде і штаб. Внаслідок цього знову паніка в Карлівці, а командант рішуче докладає, що він переходить до оборони та відкликає наступ, який вже був почався.\nДо 4-ої (16) години нарешті підійшли Гордієнківські передові стежі, а лише після 7-ої (19) з'явилася друга сотня на цілком зморених конях, а ще за годину підійшла і решта полку.\nНегайно же демонструємо далі. Командант полку їде на роз'їзд, звідки видає наказ дати трохи відпочати коням та людям і перед досвітком "атакувати Карлівку".\nКарлівка просто кричить, що далі не може "держатись", що застави погано несуть службу, що вони "больше іґрают в карти, чим ісполняют свой долґ і слушают пріказу". А перед досвітком ст. Карлівка вже телєґрафом запитує Селещину – про те, що нового, та каже, що від них большевики утікли чисто всі на Конград.\nПеремога дісталася дуже дешево, але треба її закріпити, ось чому ще досвіта вирушили вперед Гордієнківці, приспішуючи марш, бо дорога від Селещини вже йшла по височині та не перешкоджувала в рухах.\nГордієнківці прямували без ніяких перешкод, передавши охорону Селещини куріневі Дорошенківців, які під'їхали вже з Полтави ешелоном.\nПід час маршу під'їхав я до своїх скорострільців і поділився вражіннями з ними від цього пиру, який щойно довелося перебути.\nОповів про промову фон дер Ґольца та його бесіду зі мною.\n"Добре", – каже у відповідь Локтіонів, – "хотять у нас порядок наводити. Ну, а як за цей "порядок" доведеться з України полетіти, то що тоді заспівають? З народом погані жарти".\nО 10 годині ранком ми вже в Карлівці, куди втягається три сотні з батерією гармат, а 3-я сотня, яку вислано ще з походу, займає с. Федорівку, де залізничний міст через річку Орчик.\nПозиції на фронті Карлівка-Федорівка досить вигідні, бо тягнуться по такому же високому березі р. Орчика, як і беріг Сули під Лубнами, з тією тільки ріжницею, що в самій Карлівці та Федорівці цей беріг спускається до води дещо лагідніше і не круто.\nУ Федорівці, крім залізничого, є ще два деревляні мости, по яких легко пройдуть гармати.\nЦі всі дрібнички стали мені ясними лишень біля полудня, бо негайно же по приході я не витримав і мертво заснув. Прокинувся і сів на коня знову коло одинацятої години і до 12-ої проїхав цілу позицію під Федорівкою.\nПід час оглядин позиції виявилося, що зроблено катастрофальну похибку: в Карлівці величезний – може, більший чим у Селещині, склад вибухового майна і то легко вибухового – як тротіл, піроксілін, світляні ракети, мілінітові бомби до важких гармат тощо. Все це може бути зірване першим ворожим стрільном. Удержати Карлівку, не захопивши міцно Федорівки, не можна, бо ворог, перейшовши Орчик, відразу дістає позиції, з яких прямим прицілом можна бити з гармат по складах, в яких вибухи, безумовно, примусять звільнити Карлівку.\nОтже, єдина рада – це перенести усю оборону вперед на р. Ланову, яка впадає в Орчик низче Федорівки, але тоді треба боронити фронт понад 15 км, погано прикритий маленькою річкою.\nМожна ще покинути Карлівку, ризикувати складами, зібрати все до Федорівки та звідтам, обходячи залізницю з півдня, бити на Конград, але це вже гра на психіку.\nТреба її спробувати.\nЗараз же по залізничому телефоні передаю наказ Дорошенківцям йти до Карлівки змінити кінноту, – нашим усім сідлати та рушити у Федорівку. Але запізно. Там в далині, на залізничім шляху, від Конграду, швидко наближаючись до Федорівки, димлять чотири потяги, а першим із них є знайомий вже профіль Заамурця. З Карлівки доносить Андрієнко, що по шляху з Конграду йдуть піші ворожі частини, та що суконний завод, що на лівому східньому березі Орчика, не надається до впертої оборони, а залишення його дає всю перевагу ворогові для атаки самої Карлівки.\nНаказую прискорити виконання наказу, удержуючи завод за всяку ціну одною сотнею. Сам їду в Карлівку, щоби прискорити переташування, але сталося, що піхота підчинена кінноті: Дорошенківці докладають, що їм треба 4 години на завантаження в ешелон, бо треба зняти варти зі складів, підтягнути людей із села і т. п. А в Карлівці нова біда: в панському дворі безліч старої вишнівки і до двора належить завод цього суто національного напою, яким управитель на радощах почастував прибувше Гайдамацтво.\nХлопці, не сподіваючись нічого злого, випили по шклянці цього солодкого напою, але втома і незвичка поділали так, що декого довелося зливати холодною водою, щоби прокинувся та сідав на коня, найбільше шкода, що таким способом вийшли з рядів кращі наводчики гармаші.\nНарешті все на поготівлі і витягається вбік Федорівки, але перед нами мальовнича картина, яка нищить усяку надію на успіх.\nПо зелених озиминах, що вкривають весь простір між залізницею та шляхом з Конграду, двома групами прямують розстрільні, одна за одною в порядку, як на вправах. Частина розстрільної спрямована на Карлівку, але більшість на Федорівку. Проти останньої маневрує по залізниці "Заамурець", обстрілюючи росташування 3. сотні та видко в далекогляді, як ця сотня покидає ті хати, що при самій воді, та переходить у панський будинок зі садом та церквою на горі, але за хвилину від залізниці, крім панцирника, починають по панському дворі та по церкві стріляти три гарматні групи, з яких одна гавбічна.\n"Чотири польових і дві гавбиці", – каже до мене, виїхавший разом зі мною на горб шовковичої дослідної стації, полковник Алмазів, – "та Заамурець з трьома, усього дев'ять".\nЗа тою групою, що йде на Федорівку, чорніє шкіряними куртками ґрупа людей 200 до 300 чоловік. "Знайомі", – каже Алмазів, – "анархісти, ми з ними билися, коли відходили зі Слобожанщини, з-під Полтави. Добре б'ються і своїх не шкодують, коли спробують утікати".\nВорог, помітивши нашу групу, починає по ній пристрілюватись, стріляє також і по шляху, що йде з Карлівки до Федорівки, а "Заамурець" переїздить міст і починає підніматись по тому берегові до Карлівки.\nЯсно, що тим разом ми програли і то задля помилки у первісному росташуванні.\nТреба маневруванням дещо направити, але де вже маневрувати, не кидаючи Орчика: від фільварку, де засіла третя сотня, та від церкви піднімаються стовпи червоного пороху, так добре прицілились ворожі гармати. "Заамурець", піднявшись трохи вгору та очевидячки відчувши ту засідку, що йому готують наші гармати у придолі недалеко Карлівки, знову відійшов до моста і, знаходячись у мертвім просторі для наших гармат, починає бити по фабриці сукна, обстрілюючи на крилі, а навіть зади другої сотні, що його боронить, в той же час ворожа піхота переходить річку Орчик під Федорівкою, а коло фабрики сукна починається крісова стрілянина.\nШкода складів, але помилка примушує тепер вибирати, що втратити: полк і все одно склади, чи лишень одні склади.\nОтже, наказується відходити всім, – а лише 2-а сотня мала відходити повз залізницю на село Іванівку, зриваючи залізничий шлях, а решта полку мала скупчуватись на хуторах між Федорівкою та Дмитріївкою, надіючись на те, що ворог теж зробить помилку, та, посуваючись повз залізницю, відкриє нам своє ліве крило.\nПід час цього відвороту лише 2-ій та 3-ій сотням довелося тяжко, бо вони попали під гарматній вогонь.\nПід вечір підійшли до роз'їзду на схід від Іванівки, Дорошенківці змінили там 2. сотню, спинивши дальше посування ворога, а друга сотня приєдналася до полку.\nМоскалі зробили ту помилку, на яку я їх провокував, і головна маса їх піхоти розвернулася на північ від залізниці на Селещину. Виявилось також, що кінноти у них майже немає, а що ліве їх крило спинилося зараз-же перед Федорівкою, де стоїть їх сторожа, яка копає окопи.\nТож на 7-го дано наказ Дорошенківцям затримувати ворога повз залізниці, а Гордієнківцям, зблизившись ще в пітьмі до сторожі під Федорівкою, збити її, та атакувати ворога в напрямку на Карлівку чи повз річку Ланову, коли б він почав швидко відходити.\nДля нас було цілковито незрозумілим, чому большевики так рішуче перейшли проти нас в контрнаступ та ще висунули такі поважні сили, але зі штабу дивізії повідомили, що наша права кольона, Республиканці, Богданівці та курінь Дорошенківців, звели бій під Мерефою та тиснуть ворога на Харків, а підслухані телефонічні ворожі розмови виявили, що ворог користується шляхами на Конград і Лозову для контрманевру проти цієї нашої лівої групи, а тому наступом силкується їх забезпечити.\nУночі, коли вже почалися пересування у зв'язку з виконанням пляну нового наступу, трапився випадок, який яскраво підкреслив усю небезпеку принціпу найманства, який тоді був висунений. 3. сотня замітінгувала та відмовилася виконати наказ під тим претекстом, що їх не підтримала у Федорівці решта полку тому, що, мовляв, як полк, так і його командір вважає 3. сотню контрреволюційною і свідомо наражує її на зайві небезпеки та свідомо залишає без підтримки.\nДоносячи про це, командір 3-ої сотні додає, що він уважає, що це є наслідком перевтоми та першого неуспіху та що, виключивши із сотні декількох розкладових агітаторів, він поведе сотню далі вперед, тому просить на якийсь час призначити сотню в резерву.\nЦікаво, що замітінґувала та частина, в якій був найбільший відсоток старшин звичайними рядовиками.\nДруга сотня та кулеметчики надіслали повідомлення, що вони зброєю готові заставити 3-у сотню іти в бій, так що довелося їх уговкувати. Добре, що хоч стояли вони далеко один від одного.\nНа рано 1 і 2. сотні несподіваним наскоком збили ті сторожі, що стояли перед Федорівкою, а 4-ій, що наступала між Федорівкою та залізницею, не пощастило; її зустріли вогнем і вона почала вже відступати, аж поки не спинив її рішучий наказ команданта полку, а потім допомога 3. сотні, що до того часу вже уговкалася: з неї вийшло тільки 8 люда, які вернули до Лубен і там, як побачимо далі, відіграли певну ролю.\nТой шум, що підійнявся під час цих сутичок, сполошив "Заамурця", що стояв тоді на стації Карлівка, та він швидко відійшов за р. Орчик, зірвавши міст через неї так, що одна з двох його форм упала в воду.\nОдночасно з цим вибухом, вибух і склад у Карлівці. Раптом здрігнулася земля та з глухим гуком виріс високо в небо широкий, з великою шапкою на горі, гриб чорного диму, весь прорізаний ріжноколіровими блесками освітлюючих ракет – по боках його чорними, білими, зеленуватими хмаринками вибухають ріжноманітні набої, які своїм гуркотом продовжують протяжний, грізний гук, а над усім цим хаосом згуків, барв і форм пливуть долі дрібними зірками світлинки освітлюючих ракет.\nЧорний гриб повільно нахилюється, випускає довгі пасма, які витягає вітер, і перетворюється повільно в посуваючуся на захід хмару, долішня частина якої лежить на великій площі вогню догоряючих решток сараїв, ешелонів та стаційних будинків.\nЗ цього вогню раз-у-раз вилітали нові хмари ріжнобарвних димів з яркими блесками, продовжуючи безпереривний гуркіт, який робить вражіння запеклої гарматньої борні тзв. "барабанного вогню".\nБольшевицькі піші частини, що почали посуватись на Іванівку, раптом відходять на захід, усе прискорюючи швидкість цього відходу та розсиплюючись як на фронті, так і в глибину на дрібні гуртки. Дорошенківці починають їх переслідувати, а ми швидко переходимо Орчик під Федорівкою та йдемо в перейми долиною річки Ланна. "Заамурець" щойно побачив наші передові стежі, як повною парою зник в напрямку Конграду, а ми, захопивши роз'їзд над Ланною, мали нагоду почути в телефоні страшну лайку якогось начальства, яке загрожувало всіма карами і тортурами тим, хто посміє без наказу відступати. Перервав я цю "філіпіку" та порадив йому якнайскорше забиратися з Константинограду, бо гайдамацька кіннота ось-ось вже застукає. Начальство попереду не повірило, але потім з прокляттям кинуло трубку, не завдавши собі труду її вилучити, так що деякий час ще чути було схвильовану розмову про проклятих гайдамаків і необхідність впорядкованого відвороту. А гайдамаки між тим наспіли поганими розмитими доріжками до села Верхня Ланна, щоби там переняти тих, що тікають з Карлівки, але це не дуже то вдалося і ворожі гармати та "анархісти", які частинно їхали на возах, уже встигли проскочити, а решта чкурнула на північ в сторону села Берестовенька, де були переправи через річку Берестову, що тече через Конград.\nПовертаємо великим шляхом на Конград і коло полудня вже входимо в розлоге, розкинене по яру, величезне село Піщанку, більше кількістю населення як Конград.\nНаші стежі в Конграді і у цьому селі, а також по всіх інших, вже роздали та порозклеювали наш "заклик", який читає по одному та гуртами селянство та вітає полк, що проходить.\nЩе більше радісне привітання в Конграді, з якого сердите московське начальство повтікало вже давно ешелонами на Лозову, туди же подалися, навіть не спинившись у Конграді, анархісти, туди повернув якийсь повний вояків ешелон, що прийшов від сторони Харкова, туди же відступив "Заамурець", що забезпечував відворот штабу чи то "армії", чи то "фронту" – тяжко було розібрати з радісних оповідань місцевих громадян про цю втечу.\nПісля гіркого досвіду з програної під Карлівкою, яка трапилась із-за прогаяного часу внаслідок втоми від трохи несвоєчасного "братання" в Полтаві, тут, ні хвилинки не гаючись, ведемо розвідку, підшукуємо позиції, щоби мати змогу боротись у трьох напрямках – на північний захід на Харків, на захід на Лозову та на південний схід на Катеринослав, з яких то напрямків підходять до нас залізниці. Стежі йдуть по всіх цих напрямках розбирати тор. Одночасно зв'язкова сотня нав'язує зв'язок із запіллям, що дуже швидко вдається, бо телефонічні дроти попри шлях Конград-Карлівка непопсовані. Викликуємо Карлівку і чую голос Олекси Григоріїва. Він каже, що приїхав з рештою одностроїв у Карлівку, що до стації не можна й думати підійти, бо у недогорівших складах ще вибухають стрільна та ракети, та що він перевантажує однострої на селянські вози у полі, та що скоро буде зі всіма паперами, що йому передав штаб, у нас. Повідомляє, що до Полтави прийшов Слобожанський Гайдамацький Кіш, кінна кулеметна ватага "смертників", яких, як одних, так і других, виправлено з Києва за "неблагонадійність", що з ними приїхала чета гірських гармат, формування якої зарядив Алмазів з Лубнів, що ця чета має вже все, крім коней.\nПісля Григоріїва зголошується командант Дорошенківського куріня та каже, що його курінь дістав наказ не посуватись далі Карлівки та що Дорошенківці виходять з-під моєї руки в безпосереднє розпорядження штабу дивізії.\nЗнову кличу до телефону Григоріїва та команданта "Кінського запасу", який я ще з Федорівки післав, вже як складову частину полку, в Карлівку з наказом продовжувати свою діяльність, а саме далі купувати коні для полку та вишколювати їх.\nНаказую: гарматну чету пересунути потягом до Карлівки, де "Кінський запас" має їй дати потрібні коні, чета має взяти з собою з полтавських складів якомога найбільше сідел для "Кінського запасу". Просити штаб дивізії, щоби ватагу "смертників" приділено до полку, щоби в Конград висунено піший відділ, бо інакше це зв'яже кінноту та не дозволить їй швидко посуватися вперед.\nПоки все це діється, забіраючи звичайно доволі часу, розташовуються гайдамаки по Конграді.\nЩе не скінчив я всіх розмов і розвідок, як з'явився переді мною післанець від місцевого самоврядування з проханням завітати до Думи, що саме зібралась на раду та бажає почути деякі інформації від команданта українських військ. Майже одночасно з'явився і представник від місцевої організації Української Партії Соціял-Революціонерів і запитав, коли командант полку може заглянути до управи організації для висування можливости контакту та співпраці на підставі того "Заклику", який ще передвчора одержали вони від своїх товаришів із сіл.\nЯ сказав, що зайду туди негайно, як тільки покінчу справи в Думі, яка зголосилася першою.\nВже коли я йшов до Думи, зустрів мене якийсь добродій та сказав, що він післаний від організації учителів тутешніх гімназій та семінарії (здається, якихсь евакуаційних) за інформаціями про сучасний стан та в справі поповнення полку Гордієнківців у зв'язку з одержаним "Закликом". Я призначив і йому годину для побачення з організованими учителями.\nОце тобі не Хорол. Тут нікого не треба умовляти, ані з ніким не треба умовлятися, а самого беруть в "оборот", ну так як в Олевську (див. І. частина Споминів).\nЗасідання Думи відбувалося в помешканню недалеко площі при вулиці, що йде до с. Піщанки. Прийшовши там, мене просять сідати та починають ставити цілу низку запитів про сучасний стан, про майбутню політику уряду, про взаємини з німцями і т.д.\nЗ'ясовую, як і що можу, бо що ж я знаю крім тих уривчастих інформацій, які мені дав міністр Жуковський та які я зібрав з власного почину межи членами Центральної Ради, бо штаб дивізії не дав мені ніяких доручень, крім бойових наказів.\nГостро відчуваю вимогу широкого політичного освідомлення, бодай кермуючих військових чинників, яка щоправда відчувалася вже і в часі світової війни, але не так дуже. Наприкінці цього орієнтаційного розпиту один з членів самоврядування, по зовнішньому вигляді та вимові, мабуть, жид, запитав, чи не міг би полк зупинитись у місті декілька днів чи бодай на завтра, бо завтра у місті ярмарок, а в Піщанці храм, тому, мовляв, не виключена можливість ексцесів, а зокрема тому, що ті війська, які щойно відійшли, внесли таке обопільне подратування між ріжними верствами населення, що відношення між ними дуже загострене.\nЩойно він закінчив свою промову, як у салю засідання увійшла група селян під проводом якоїсь жінки, років може 40, з надзвичайно суворим і гарним обличчам та очима, які нібито гнівно позирали на кожного.\nВона, обминаючи всіх, підійшла просто до мене та привітала мене як представника тих військ, що обстоюють селянські інтереси, якщо все це правда, що в "Заклику" написано. "Тільки, – каже вона, – треба прочистити ось те самоврядування та з нього повиганяти таких панків, – тут вказує добродія, що якраз промовляв – бо від них і вся та біда! А від нас візьміть подарунок селянський – хліб наш, ковбасу та ще горілочки – побавить душу гайдамацьку!" Притому подала мені хліб, ковбасу та пляшку самогону. Загальна сензація...\nЯ дякую їй за привітання, але кажу, що "чистити" – це вже справа не наша, а справа тих законів, які має видати Центральна Рада і які мають подбати, щоби у цій салі сиділи лише ті, що боронитимуть інтересів народу, а нашою справою є такий уряд боронити. – За хліб святий щиро дякую, але цей "чортів подарунок" – самогон – не є ознакою приязні, лише знаком зневаги, а тому йому шлях ось який і... кидаю цю пляшку крізь вікно, так що аж бризки полетіли.\nДелєґація трохи змішано на це все дивиться, але потім виявляє бажання, щоби гайдамацтво завітало на храм до Піщанки.\nЗакінчилось засідання конкретним запитанням щодо приділення до місцевого самоврядування декількох гайдамаків у кадр місцевої міліції, яка мала бути впорядкована. Приділив я до міліції кількох менше здатних до походу.\nТільки я вийшов з місцевого самоврядування, як побачив валку навантажених селянських возів, попереду яких їхав Олекса Григоріїв з декількома їздцями. Це приїхали наші однострої.\nОлекса передає мені плік паперів зі штабу дивізії, які переглядаю тут же, бо час вже йти до Соціялістів Революціонерів, від яких чекав вже на мене провідник.\nЗ паперів довідуюсь, що мені підчинено Слобожанський Гайдамацький Кіш в складі двох піших курінів, одної кінної сотні та гарматної польової батерії, під орудою Генштабу полковника Сікевича.\nШтаб дивізії повідомляє, що як Слобожанський Кіш, так і вислані "смертники" є такими частинами, в яких важко запровадити карність, а тому я уповажнений в разі потреби їх розформувати та розіслати по інших частинах Запорожців, головно в найбільше карний Республиканський полк.\nНа словах Григоріїв передав мені, що Слобожанці нині вночі приїдуть у Карлівку, а завтра мають виступати на Конград, що кінна гарматна чета приїде з ними, та що "кінський запас", якому ми дали досить гроша, веде горячкову акцію купівлі та платної реквізиції коней.\nОдночасно повідомив він, що наші авта і "Партизан" думають їхати в ешелоні на Харків, щоби звідтам шукати з'єднання з нами. А що, як "призвичаються" до штабу дивізії? Шкода...\nЙду до Соціялістів Революціонерів, куди ведуть провідники, але для цих розмов беру з собою Андрієнка, який все більше мав до діла з партійцями, як я.\nЇсти хочеться страшенно, тому починаємо йдучи заходитися коло "подарунків", які взяв під охорону Андрієнко.\nВедуть нас у півпідвал будинку та раптом опиняймось у великій ясній кімнаті, в якій десятеро людей, з того дві жінки; всі досить ще молоді.\nНас вітають, але ані я, ані Андрієнко, не можемо відповісти нічого, бо мусимо раніше дати раду з селянською ковбасою, від якої ми, не сподіваючись, що вже дійшли, відкусили по доброму таки кусникові, тому починаємо з вибачення, що мусіли обідати йдучи та не поспіли скінчити, на що одна з дівчат під загальний добродушний сміх пропонує товаришам гайдамакам цукорок чи соняшникових зерен на "десер".\nПісля такого вступу бесіда наша набирає відразу такого щирого товариського характеру, що я не соромлючись відповідаю на запитання про передбачення щодо земельної політики Уряду, що я про це нічогісінько не знаю, та лише можу переказати те, що сказав мені товариш Жуківський, виправляючи нас із Києва, а саме, що вони вжиють усіх зусиль, щоби не було правих змін курсу, але моя така думка, що по настроях верховного військового командування нашого, а головно німецького, ухил направо є неминучий, лише як далеко він піде.\nПереказав їм також думку Жуківського про утворення міцних військових об'єднань, вихованих у соціялістичному дусі як підпори політики Уряду, та висловив свою думку про необхідність впорядкування народніх мас для неминучої, може й збройної, боротьби проти тої реакції, яка може прийти.\nДоповідь вислухали дуже уважно та після довгої мовчанки один з присутніх запитав, показуючи наш "Заклик": а хто це вам склав?\nВідповідаємо, що це колективна праця старшин штабу. І знову запитання: а хто з нас партійний соціял-революціонер? Кажемо, що в штабі є лише один партійний і то галицький радикал, а тому від участи у складенню "Заклику" стримався.\nПитають: а чому в заклику спопуляризовані головні засади програми С. Р. та ще лівих ґруп, щоправда їм надано не лише популярної, але й поетичної форми, – але всеж це може скласти лише партійний. Відповідаємо, що хоч із програмою У. П. С. Р. ми обзнайомлені, але не її брали за основу нашого заклику, лише ті бажання малозаможнього селянства, які могли спостерігти під час нашого походу.\nДалі уважно та досить докладно розпитують вони про настрої в наших озброєних силах, про їх склад, про взаємини з німцями так, що на деякі з запитань годі й дати відповідь, бо того, про що нас питали, ми не спостерігли чи не мали змоги спостерігти.\nНарада закінчилась тим, що управа С. Р-ів Конграду сказала, що вони мають усе, про що чули, обговорити та про свої постанови повідомити штаб полку негайно по їх прийняттю.\nВід С. Р-ів йду безпосередньо до Спілки учителів, бо вже година 5. по полудні, але перед дверима вже ждуть на мене звідомлення стеж, телефонограма з Карлівки, телеграма з Полтави, яку привіз вершник з "Кінського запасу" разом із запискою від Корніяша.\nВибачаюсь перед представниками учительства, що зібрались в учительській кімнаті реальної школи чи то гімназії, вже не тямлю де, влаштовую тутки же в сусідній кімнаті штаб, бо там зібралися Григоріїв (ад'ютант) з паперами, начальник служби зв'язку, заступник господаря, післанці і т. д.\nРішуче необхідно при частинах у часи громадянського типу війни, а міждержавної обов'язково бажано мати референта в громадських справах, бо інакше бойові операції якось відсуваються на другий плян.\nСтежі доносять, що дійшли до призначених місць, що ті ворожі частини, які йшли на Берестовеньку, звернули до залізниці на Лозову, де в околицях перестанку Кегічівки чекають на них ешелони та "Заамурець", що біля стації Голуби (10-12 кільом. від Конграду) стежа сполошила анархістів, які від'їхали на схід на дрезині, що по відомостях залізничників зі ст. Зачепилівки ворожа сторожа стоїть на мості через річку Берестову біля стації Осипівка.\nОтже, треба ніби гнати далі, щоби не дати ворогові опам'ятатись та використати до кінця легку перемогу під Карлівкою, що вдалася самим лише маневруванням. Коні відпочали, люди поїли, можна і вночі йти, але з Карлівки повідомляють, що туди прийшли "смертники" і кінна сотня Слобожанців разом 120 люда та гармати без коней, які зараз поповнюються та вчать коней, Дорошенківці пішли на зади, на Селещину, та що Карлівка, властиво кажучи, порожня від озброєного люду, а повна майна.\nШтаб дивізії пише, що ешелон із Слобожанською піхотою вийде може вночі, а з Карлівки, звичайно, треба йти пішки, щоби я з кіннотою не заривався, бо у Катеринославі австрійські війська задержуються, тому мушу берегти південні напрямки, але все ж кажуть, що моєї ініціятиви не вяжуть, Корніяш просить вказівок, куди їхати з господарським ешелоном.\nНаказую "смертникам" і Слобожанській кінноті задержатись у Карлівці до підходу цілого коша, командантові "кінного запасу" формувати при собі піші та кінні частини, яких би вистарчило на самооборону, причому "смертникам" тимчасом залишитись у цій залозі.\nНаказую зв'язкові наладнати телефонічну сполуку з Харківською ґрупою та розібрати залізничий тор на Лозову і на південь. Полковникові Сікевичу посилаю через Карлівку наказ якнайскорше дігнати кінноту.\nТепер до панів учителів, цікаво, чого вони від мене хочуть. Ну, а якщо питатимуть про майбутню освітну політику Уряду? Їй Богу про це нічогісінько не знаю, то так і скажу.\nПомилився. Вони кажуть, що абсольвенти всіх мужеських шкіл в Конграді солідарно заявили учительству, що вони впишуться до гайдамаків і вимагають видати їм свідоцтва покінчення школи; одначе їм залишалося ще декілька іспитів, з яких найважніших не можна пропустити, тому то учительство просить вияснення, чи може полк дати цим хлопцям який речинець для скінчення іспитів? Притому запитують ще, чи полк залишається на завтра, бо місцеві організації мають намір вітати його сніданком.\nПояснюю, що у воєнні часи полк потребує швидкого поповнення, але тому, що не маємо ще вистарчаючої кількости коней, а хлопці невивчені, то думаю, що зможу їх залишити на тиждень-два в Конграді для прискореного вишколу, і цей час можуть вони використати для іспитів. Та скоріше хотів би я переглянути цих охотників, щоб виявити їхню здатність до воєнних трудів. На завтра ж все одно залишаюсь у Конграді, щоби підождати на свою піхоту.\nХлопців негайно викликали на перегляд. Ну і добір! Все це переважно діти сільських інтелігентів або духовного походження – моторні, зокрема семінаристи. Всі від 18 до 22 років. Деякі зобов'язуються ставитись із власними кіньми. Зголосилося разом 108 хлопців.\nЯ наказав негайно видати однострої та шапки. Хай кінчають науку вже гайдамаками. Видано їм, скільки було, шабель, до Корніяша пішов наказ вислати як можна більше зброї та сідел.\nВже цілковито вечором прийшли до штабу С. Р-и та попросили, щоби полк залишився деякий час у Конграді, бо вони рішили причинитись до його поповнення надійним елементом, а для цього бажана певна агітація і тому придався би парад під час ярмарку та гостина гайдамацтва в Піщанці на храмі.\nВночі було спокійно. Усталено зв'язок з Харковом, який вже заняли наші разом із німцями. Група, що стояла в Осипівці на Катеринославському напрямку, не виявила ніякої активности, а також ґрупа, що була в районі Лозової, отже, можливо було спокійно агітувати і парадувати.\nЯрмарок випав не дуже вдатно, бо зранку перепадував дощ так, що наші зв'язки з населенням обмежилися гостиною 1-ої та 2-ої сотні на храмі в Піщанці, а решта сотень була на приняттю у місцевого самоврядування, яке так ріжнилося від фестівалю в Полтаві, що про це варт згадати. По-перше, не було переваги військових, бо було нас майже рівно з присутніми цивільними, по-друге, припрошували та гостили панночки, місцеві інтелігентки та дочки членів місцевого самоврядування, по-третє, не було надміру алькоголю, бо лише по чарці доброї наливки, по-четверте, не було гучних промов, тільки щира балачка та дві лише промови – одна від війська, одна від громадян. По сніданні пішли не на танці, а на параду, бо прояснилося і площа почала наповнятися возами, прийшли і наші сотні з Піщанки з юрбою селян, а разом з ними прийшла і кінна сотня Слобожанських гайдамаків, 60 їздців з цим веселим, гарненьким хлопчиком на чолі, який своїми русявими кучерями звертав мою увагу в Києві під час дефіляди українських військ. Він доклав, що Слобожанська піхота вже в Карлівці, що вона везе нам зброю та що збірає там вози і внедовзі буде тут.\nНаша дефіляда пройшла майданом дуже гарно, причому в кінці її машерував пішки, але вже з оселедцями, наш новий актив.\nПо дефіляді зголосилися нові добровольці, теж понад сто молодих хлопців, переважно з селян і з тих великих осель, що були довкруги Конграду. Частину цих новобранців привела до полку та сама жінка, що вітала мене в місцевому самоврядуванні та яка, по словам наших гайдамаків, є найвпливовішим агітатором не лише на Піщанку, але й на цілу округу і яку то уважають ворожкою, чи то відьмою, вже не знаю чим, але і найповажніші господарі її побоюються.\nЯрмарок собі йшов і по його майдані ходили, красуючись новими одягами, наші нові охочекомонники, бо старі сиділи по домах чи коло них, бо ще на параді їм заповіджено дальший похід, коли підійде наша піхота.\nТі наші старшини, переважно зі складу другої сотні, що залишилися з "маршовими", гаряче працювали, підготовляючи стайні для нових коней, спільні помешкання для нового активу, манеж (уїздню) для вправ і т. д.\nКоло 3-ої години явився в мене командант кінної сотні гайдамаків і доклав, що піхота коша зараз підходить і що він теж ладнав сотню, бо полковник Сікевич наказав по приході усього полку до Конграду виладнатись для перегляду командуючим групою.\nТрохи мене здивувала така велика швидкість, бо між Карлівкою та Конградом було 35 кільометрів шляхом, який двічи переходить через глибокі яри з досить таки крутими підйомами.\nВиходжу назустріч піхоті. Повз широкої вулиці, що йде на Піщанку, стоїть виряджена кінна сотня, а з боку Піщанки швидко котиться валка возів, на яких сидять якісь люди, а на першому з возів повіває невеличка малинова хоругва.\nКомандант кінної сотні чвалує раптом попри мене і підлітає до першого воза, з якого в бігу зіскакує першою якась струнка постать у сірій селянській свитині, за нею спиняються інші і зіскакує хоруговка.\n"З возів, вставай"!.. – звенить, покриваючи згуки, металічний, трохи охриплий голос і раптом цілий шлях вкривається підбігаючими людьми з крісами в руках, в сірих свитинах, подібних до свитки того першого, що зіскочив. Дядьки, що залишилися на возах, швидко від'їздять в протилежний бік шляху, – уставляючись на самім його краю лавою, та відкривши цим рухом скорострільні двохколки та гармати, які теж за поспішаючою бігцем піхотою ідуть і собі займати місце в рядах. Кінна сотня бігом проїздить назустріч пішакам, що біжать, щоби стати на їх лівому крилі, так що весь шлях – це жвавий рух, весь повний коней, людей та возів.\nХвилина, і зі всього цього хаосу виростають два нерухомі мури озброєного пішого та кінного люду з одного, та порожніх в два ряди возів – з другого боку.\n"Струнко"!.. – звучить команда, але це цілком непотрібно, бо й без неї усе завмерло нібито вирубане з мармуру.\nЧітко, рівномірним і повільним кроком підходить до мене той перший, шо зіскочив з воза, очевидячки командант полку, та докладає про стан полку. Переді мною вище середнього росту людина з обличчам правильних та гарних рисів, на якому малюється вираз міцної волі, що вироблюється у людей лише постійною звичкою командувати; русява борідка та вуса ще більше якось підкреслюють це вражіння, надаючи цілому обличчу поважний вигляд. Ясні очі дивляться прямо, але ніби десь поза вас і в них блискають рідким блеском ті вогники, що знайомі тим, хто бував у боях, і які являються познакою хоробрости.\nСтискаю комендантові Слобожанських гайдамаків руку і раптом, якось несподівано, обіймаємось.\nПереходжу попри ряди нерухомої лави на правому крилі і бачу вже знайому з боїв під Арсеналом (див. I. частину Споминів) постать Волоха з його рябим кам'яним обличчам, а за ним ріжноманітні обличча "Червоних гайдамаків", а позаду чорніє масою коней батерія, далі більше людяні, якісь ніби миліші обличча "Чорного куріня", за яким блискає усмішкою комендант кінної сотні.\n"Здорові були, брати Гайдамаки!" "Здоров, Пане Отамане!" І враз за одностайно відрубаною відповіддю неголосно та не поспішаючи звенить спів: "Ми Гайдамаки, всі ми однакі, всі ми ненавидим пута і ярмо, йшли діди на муки, підуть і правнуки, ми за народ життя своє дамо!" На цьому змовкає пісня та знову мертва тиша. Проходжу попри ряди, вітаючись окремо з декількома знайомими, й висловлюю радість, що зі собою будемо мати піхоту теж гайдамацьку.\nКажу полковникові Сікевичові – командантові, що я гадаю ниньки ще продовжувати марш на Лозову та що й він також, давши відпочити людям, нехай рушає слідом, бо в Конграді залишиться тільки маршова сотня.\n"Так, значить, рушати зараз же далі?" – питає він. – "Як можеш". – "Звичайно, можу, лиш трохи людей погодуємо, бо ми тільки снідали, а обід у кухнях, з нами". "Кухні вперед, – кричить, – обідати!". Швидко виїзджають вперед ці необхідні знаряддя війни, коло них збираються гайдамаки усуміш з дядьками з возів, а Гордієнківська сурма кличе сідлати і виходити.\nЗа годину вже спускається в долину р. Берестової довга кольона кінноти з гарматами, яку вітають мешканці Конграду і наші маршові, які вже дістали зброю та кінний наряд – бракує тільки коней.\nКоли ми почали підніматися на плоску височину, що йде на село Андріївку, зачорніла за нами група вершників. То вже йшла Слобожанська кіннота з пішою Слобожанською артилерією; вони вийшли трохи раніше, щоби у разі потреби нас підтримати.\nУ повній темряві дійшли ми до с. Чорнолозки та "Подарунок Надії", де й остали на ніч, а піхота заночувала в 10 кільометрах за нами в районі Андріївки, висунувши до самого нашого розташування бронепотяг та ешелон з десантом. Це вони докінчили направу двох паротягів, що залишили нам відходячі большевики та над приведенням яких до порядку добре попрацювали ще наші інжініри.\nМаючи 1000 баґнетів такої піхоти та ще з 8 скорострілами та 4 гарматами, можна було ризикувати.\nВорожий бронепотяг та його прикриття без жадного стрілу чкурнули до стації Орелька.\nНа ранок 9-го квітня пішли ми далі.


Бінокль Praktica Pioneer R 8x42 WP Blue: продаж, ціна у Києві. Біноклі, монокль, телескопи від "Фрегат" - 1216754096\nПодібно до багатьох світових лідерів у виробництві оптики, компанія Praktica більш відома, як виробник високоякісних фотокамер. Заснована в 1949 році в Дрездені (Східна Німеччина), компанія випустила більше 100 різних моделей фотокамер, досі продовжуючи отримувати безліч нагород за інноваційність і якість продукції. Сьогодні Praktica розширила асортимент, вдало використавши багаторічний досвід розробки фотооб'єктивів, для виробництва спортивної оптики.\nНа всі оптичні поверхні бінокля (лінзи і призми) нанесено кілька шарів просвітлюючого покриття, здатного в значній мірі збільшити світлову пропускну здатність оптичного приладу до 95-96%. Баритові призми (скло BAK4) мають певний коефіцієнт заломлення, що дозволяє видати однаково світле і незатемненное зображення по всьому полю зору. Додатково призми мають покриття для фазової корекції і срібне покриття, що відбиває, що відносить цю модель до більш високого класу оптики.\nПолікарбонатний корпус приладу повністю герметичний, наповнений сухим азотом, і гарантує 100% водозахисту з міжнародного класу IPX7, а також не допускає запотівання оптики зсередини. Короткочасне занурення приладу у воду жодним чином не позначиться на його роботі.\nБінокль має всі необхідні регулювання для комфортного використання. Завдяки особливостям конструкції, міжосьова відстань може змінюватися в досить широкому діапазоні. Різкість встановлюється великим і інформативним центральним колесом. При необхідності можна провести діоптрійну корекцію кільцем на правому окулярі. Поворотно-висувні наглазники фіксують максимальний винос зіниці на відстані 17.3 мм. Не дивлячись невелике збільшення, бінокль має сокет для кріплення штативного адаптера.\nУ комплектації бінокля особливо хочеться виділити те, що кришки об'єктивів надійно закріплені гумовими поясками, вони не спадуть і не загубляться, але при необхідності можуть бути зняті. Широкий нашийний ремінь значно додає зручність використання особливо під час тривалих переходів, коли бінокль висить на шиї. А напівжорсткий кейс на блискавці забезпечить максимальний захист бінокля.\nБінокль: колір корпусу - темно-синій\nРозмір бінокля, мм: 146x135x55\nРозмір в упаковці, мм: 220x165x85\nВага в упаковці, кг: 1.000\nВинесена окулярна крапка 17.3 мм\nГабарити 146 x 135 x 55 мм\nГерметичність конструкції Водостійкість: IPX7 (100% водозахист) Захист від запотівання: завдяки герметичності й заповненню корпуса азотом\nДіаметр вихідної зіниці 5.25 мм мм\nДіаметр об'єктиву 42 мм мм\nДодаткові характеристики Діапазон діоптрійної корекції: +5/-5 Діапазон зміни міжзіничної відстані: 56-76\nМінімальна дистанція фокусування 1.8 м\nОправи окулярів поворотно-висувні типу Twist-Up\nОсобливості Призми: BAK4 з фазокорректирующим покриттям і срібним відбиваючим покриттям\nПоле зору на 1000 м 124 м\nРеальний кут зору 7.1 °


На Житомирщині посилено безпеку кордону | Новини\nНа Житомирщині посилено безпеку кордону\nСьогодні в місті Овручі за участі начальника 9 прикордонного загону імені Січових Стрільців полковника Антона Квятковського відбулась нарада силових структур та правоохоронних органів щодо ситуації на державному кордоні. Участь в нараді, що пройшла під керівництвом голови Нацполіції Ігоря Клименка, також взяли голова Житомирської ОДА Віталій Бунечко, голова місцевої державної адміністрації та голови територіальних громад.\nГоловною метою наради стала тема безпеки на кордоні з Білоруссю та координація всіх сил і засобів для посилення держрубежу у разі можливого перенаправлення потоків мігрантів від кордону з країнами ЄС в напрямку України.\n«Прикордонники готові та патріотично налаштовані до виконання завдань за призначенням», - наголосив під час виступу командир 9 прикордонного загону полковник Антон Квятковський.\n«Кордон з Республікою Білорусь посилено. Ситуація контрольована. Основні напрямки можливого руху незаконних мігрантів перекриті. Відбувається збільшення сил та засобів. Активно застосовуються пілотована авіація та безпілотні авіаційні комплекси. Також проведено взаємодія з іншими правоохоронними органами для збільшення щільності охорони кордону. Наразі ми не фіксуємо скупчень нелегальних мігрантів біля українського кордону», - зазначив він.\nПо завершенню наради учасники відвідали міжнародний пункт пропуску для автомобільного сполучення «Виступовичі», що функціонує на Житомирщині, в якому виконують покладені завдання та забезпечують безпеку прикордонники відділу «Овруч».\nТут таки, на кордоні, Антон Борисович зауважив, а присутні могли переконатись, що ситуація стабільна й контрольована. Прикордонники спільно з правоохоронцями та силовиками готові до можливих дій.\n#кордон #прикордонники #житомирщина #житомирська #область #новини #інформація #порушення кордону #новини житомирщини #новини житомира #ситуація на кордоні


ТРАНСПОЗИЦІЙНІ ФОРМИ ВІДМІНКІВ - ІМЕННИК\nТранспозиція відмінків пов'язана з особливим класом назв граматичної предметності, до якого належать абстрактні іменники — деривати. Як опорні компоненти субстантивних словосполучень, вони з'являються внаслідок синтаксичної деривації присудка, вираженого дієсловом або прикметником, пор.: Учень прийшов — прихід учня; Господиня рада — радість господині. Синтаксична деривація поповнює парадигму засобів вираження, відтворюючи зв'язки між формами слів.\nУтворення субстантивних словосполучень викликане умовами актуального членування речення (поділ на тему і рему), що супроводжується обов'язковою трансформацією тексту, внаслідок чого відбуваються міжкатегоріальні переходи слів, або транспозиція, спричинені позиційними зміщеннями членів речення і відповідною зміною синтаксичних функцій слів, напр.: Спів артиста порадував усіх. Це речення є згорнутою структурою двох речень: Артист співає і Усі раді (пораділи). При конденсації тексту перше речення трансформується. Присудок, перетворений на віддієслівний іменник-дериват (співати — спів), переміщується в позицію підмета, підмет — суб'єкт першого речення у формі родового відмінка переходить у присубстантивну позицію: спів артиста.\nІменник — абстрактна назва дії — є наслідком трансформованої номіналізації, оскільки номінує те, для чого в мові немає назви. Синтаксичний дериват вжитий у вторинній номінативній функції назв властивостей і дій. Трансформованої ад'єктивації, яка виявляється у зміні синтаксичної функції, зазнає постпозитивний іменник у родовому відмінку: спів (чий?) артиста. Паралельно з вторинною, атрибутивною функцією іменник є носієм первинної функції додатка: спів (кого?) артиста.\nНазваний перехід відбиває ситуацію, коли мовний знак, повністю зберігаючи своє семантичне значення, може змінити граматичне значення, взявши на себе функцію якої-небудь іншої лексичної категорії, до якої він не належить У такий спосіб мова поповнює арсенал засобів номінації, що сприяє витонченості і гнучкості її виразів. Ш. Баллі писав: «Замкнені у своїх основних категоріях, знаки були б надто обмеженим джерелом засобів для численних потреб мовлення. Завдяки міжкатегоріальним замінам думка звільняється, і вислів збагачується і набуває різноманітних відтінків». Л. Теньєр зазначав, що транспозиція не тільки корисна, а й необхідна, і навіть невідворотна3. На відмінкових формах простежуються обидва ступені: синтаксична транспозиція, коли іменник, виконуючи роль іншої частини мови, зберігає свою категоріальну форму, і морфологічна транспозиція, коли іменник разом з переходом в інший функціональний клас набуває його морфологічних ознак, напр.: небо осені й осіннє небо.\nУ відмінках існує кілька типів трансформаційних переходів з подальшою транспозицією залежного іменника субстантивного словосполучення у відповідну частину мови. Так, функції ад'єктива-атрибута набуває іменник на позначення суб'єкта дії в словосполученнях, утворених від дієслова та прикметника, напр.: «Здійснилася давня мрія Шевченка: нарешті він одержав можливість повністю присвятити себе мистецтву» (з газ.); «Ця розмова тільки збільшила інтерес Сахно до мети її подорожі» (Ю. Смолич); «Мені так жалко було гасити радість молодої хазяйки» (М. Коцюбинський).\nТут лексична наповненість родового відмінка іменника у ролі атрибутивного суб'єкта не виходить за межі класу назв істот, для суб'єкта названого типу характерна чітко визначена синтаксична транспозиція, яка лише в окремих випадках поступається завершеною морфологічною транспозицією, напр.: «Бригадиром будівельників тут теж товариш Дорошенкової молодості — Андрій Бойко» (О. Гончар); «Гуменний підвівся їм назустріч, нетерпляче вислуховуючи кухарів рапорт» (О. Гончар); «Теличко розреготався: видно, Сагайдина скарга прозвучала для нього зовсім комічно» (О. Гончар). Однак повна транспозиція не є визначальною для такого типу словосполучень. Для конструкцій з родовим атрибутивного суб'єкта характерна чітко виражена синтаксична валентність, яку мають тільки іменники, що перебувають у складі словосполучень, еквівалентних реченню, тобто такі іменники, які називають процеси і властивості.\nЗ родовим відмінком у функції посесивного об'єкта пов'язана передача мовними засобами значення належності особі, відношення до чогось, зв'язок з чимось. Існуючі формально-граматичні конструкції утворилися шляхом конденсації тексту до рівня словосполучень, напр.: гніздо пташини — гніздо належить пташині — пташина має гніздо.\nЛексико-граматична характеристика словосполучень передбачає відповідний набір лексичних значень обох компонентів. Функція посесивності актуалізується тоді, коли опорний іменник — назва конкретного предмета — приєднує іменник, що позначає істоти, переважно особи, зрідка персоніфіковані поняття. Про належність конкретного предмета повідомляється змістом підпорядкованого постпозитивного іменника, який поєднує в собі семантично імпліцитний предикат стану і залежний аргумент. Таким чином, родовий належності (посесивний) характеризує предмет, позначений опорним іменником, напр.: «Тоді він [Черниш] вперше почув ім'я Брянського» (О. Гончар); «...дядько Леван вивів Нателлу на шлях і посадив у попутну машину будівників траси» (О. Гончар); «Патку, мій патку! — чується голос Хаєцького» (О. Гончар); «В городу «свинку» ми ковіньками ганяли у материнських кофтах, чоботях батьків» (В. Сосюра).\nФункція родового посесивного становить перший етап міжкатегоріального переходу — синтаксичну транспозицію, яка ще не набула морфологічної завершеності, як це видно на прикладах присвійних прикметників, напр.: «Підігнати підкову Чернишевому коневі можна було тільки в кузні» (О. Гончар); «За кілька день... Черниш мав змогу подивитися нові Ференцеві альбоми» (О. Гончар); «Хомині очі каламутні, як вода з милом» (М. Коцюбинський); «В пень загнана сокира татова по топорище» (Д. Павличко); «Чом ви не розділили пасіки! — сказала вона. — Адже пасіка батьківськая (І. Нечуй-Левицький); «Хома, перш ніж кинути блаженківську торбу, ряди цікавості зазирнув туди» (О. Гончар).\nМорфологізовані присвійні прикметники і словосполучення з родовим посесивного об'єкта в позиції ад'єктива не можна вважати семантично рівноцінними, оскільки для прикметника сема належності є первинною, а для іменника — атрибута — вторинною.\nНа комунікативному рівні набір лексичних значень родового посесивного розширився: до семи належності додається сема послабленої належності, яка зумовлена використанням у функції посесива іменників на позначення установ, організацій, підприємств тощо, напр.: «Майора вони [Черниш і Блаженко] застали на терасі будинку, де розташувалася політчастина полку» (О. Гончар); «Попід плавнями розкинулися пишні городи, поливні господарства радгоспів» (з газ.).\nФункція належності, відтворена формою давального відмінка, не транспозиційного походження. На відміну від присвійно-відносного прикметника, родового відмінка іменників, які утворюють парадигму засобів вираження належності, давальний називає особу, яка зацікавлена в дії і бере в ній участь, тобто давальний належності виражає посесивно-адресатні відношення, що існують між об'єктами навколишньої дійсності. Утворені внаслідок складних семантико — синтаксичних перетворень, на формально-граматичному рівні словосполучення з давальним належності не зазнають позиційних зміщень, тому їх належність не переходить у похідну належність прикметника, напр.: Мені болить голова — Голова болить + Моя голова (Голова належить мені), аналогічно «Коса сповзла їй на груди» (О. Гончар); «Йому обличчя геть перекосило» (М. Стельмах); «Ввійшла в хату [наймичка]. Катерина їй ноги умила» (Т. Шевченко). Відмінкова форма давального називає особу, зрідка персоніфіковане поняття, щодо якої відбувається дія до предметів, належних або властивих особі.\nЗалежно від присудка — предиката словосполучення з давальним належності є дво- або трикомпонентними. Присудки, виражені дієсловами дії або стану, утворюють трикомпонентне словосполучення; третій його член, виражений іменником, позначає ті предмети, які є власністю особи, об'єктом її володіння (сюди відносяться частини тіла, особисті речі тощо), напр.: «Сердиться, як би йому пес ковбасу з'їв» (прислів'я). Присудки — іменники утворюють двокомпонентне словосполучення, напр.: «Я тобі не пара: я в сірій свитині, а ти титарівна» (Т. Шевченко). Оскільки у двокомпонентних словосполученнях послаблена закріпленість давального належності (у трикомпонентних — вона подвійна), то тут функція посесива у давальному відмінкові виражена найчіткіше, пор.: Я тобі не ворог і Я не твій ворог. Однак факти міжкатегоріального переходу частин мови є вкрапленнями у загальній системі відмінкових форм.\nЗалежний іменник у похідних віддієслівних словосполученнях, який позначає знаряддя або засіб дії, може набувати вторинної синтаксичної функції атрибута, напр.: «Хвою сосни можна згодовувати тваринам не розмеленою, але перед вживанням потрібна обробка водяною парою» (Дари лісів); «Після обрізування кореневища дріоптериса секатором або ножем сировину прив'ялюють під відкритим небом» (Дари лісів); «На курорті Куяльник застосовують лікування радоновими ваннами» (з газ.). Десемантизація в іменникові первинної функції інструменталя і синтаксична транспозиція його в ад'єктив спричинені зміщеннями в структурі лінійного речення, в результаті чого іменник втрачає семантично вмотивовану залежність від дієслова і набуває формально-граматичної залежності від іменника-деривата, пор.: обробляти (чим?) водяною парою і обробка (яка?) водяною парою. Здебільшого існує перший ступінь міжкатегоріального переходу іменника із семою інструменталя в ад'єктив, хоча у мові наявні факти завершеної морфологічної транспозиції, напр.: кульова рана<рана від кулі<рана нанесена кулею, аналогічно ножова рана або ножове поранення.\nФункція атрибутивного локатива, яку виражає залежний іменник у родовому відмінкові, фіксує початковий міжкатегоріальний перехід, напр.: «Чернишеві з його спостережного пункту відкривалася панорама (яка?) великого міста» (О. Гончар); «Ну, чумаче, давай карти (які?) об'єктів» (О. Гончар). Визначальною особливістю словосполучень із залежним іменником у ролі означення — локатива є наявність просторової семи в іменниках, які називають місця локалізованої дії, напр.: дорога, шлях, село, поле, місто, домна, будинок, річка тощо. Іменники на позначення місцезнаходження об'єкта або явища перебувають не в придієслівній правобічній позиції, що властиве лексемам адвербіальної семантики, а в правобічній, але приіменниковій, позиції, напр.: «Невже він, живий і невбитий Хома, крокуватиме ланами (якими?) рідного Поділля» (О. Гончар), аналогічно: «Кілька годин ішли лощиною по дну міжгір'я (О. Гончар), Неузгоджене означення, відтворене аналітичними формами, вказує на зміни граматичного значення родового відмінка у напрямі до повної ад'єктивації, закріпленої морфологічними формами, напр.: польова дорога, гірський пейзаж, лісовий горіх, болотяне латаття, дорожна пригода, міський фестиваль, приміська зона.\nВпливом позиційних зміщень у зовнішній структурі речення зумовлений перехід іменника їз семою темпоральності у присубстантивну позицію ад'єктива-атрибута. Трансформація згаданого типу охоплює дві вихідні структури власне семантичного рівня, одна з яких визначає фактор часу, напр.: «Останні серпня дні...» (М. Нагнибіда) <Серпень+Останні дні (минають). Опорним іменником словосполучень з атрибутивно-темпоральними відношеннями може бути назва пори року, явища природи, якогось часового проміжку, тобто назва ситуації. Родовий присубстантивний відмінок визначає час ситуації або факту дії, напр.: «Небо ранньої осені, німе і сліпобеззоряне, висіло неймовірно низько» (Є. Гуцало); «Наближалось до кінця незабутнє літо тисяча дев'ятсот дев'ятнадцятого року» (О. Довженко). Іменник у вторинній синтаксичній ролі атрибута допускає власні залежні ад'єктиви, напр.: «Гори ... були прозорі й легкі в ці останні дні гірського літа» (О. Гончар). Словосполучення із семою темпоральності часто набувають форм завершеної морфологічної транспозиції, де часова віднесеність дії передана іншим частиномовним класом слів, напр.: «Мені осіння ніч короткою здається» (Леся Українка); «Ліс ще дрімає в передранішній тиші» (М. Коцюбинський). У нічному небі розлягається спів соловейка.\nЗалежні іменники у ролі означення наділені широким обсягом часових понять. Крім часової визначеності (дефініції) дії, частина з них містить вказівку на тривалість дії, опорний іменник є віддієслівним дериватом, напр.: «Клопоти робочого дня вернули йому [Тихоновичу] енергію» (М. Коцюбинський). Тривалість дії, як правило, відтворюється в конструкціях з керуванням, мова віддає перевагу словосполученням з родовим відмінком. Початок функціонального переходу в інший граматичний клас набуває морфологічної завершеності лише в частині словоформ, напр.: «Цілодобова атака нарешті стишилась» (О. Гончар); «...сьогодні буде відзначено збір першого післявоєнного винограду» (О. Гончар); «Цьогорічний урожай порадував трудівників» (з газ.).\nВживання відмінків у ролі означення — атрибута і перехід іменників у категорію прикметника зумовлений впливом плану вираження на план змісту. З погляду мовної семантики тут простежується явище семантичної перехідності, яка розглядається як проміжний ступінь переходу від старої якості до нової, від однієї мовної одиниці до іншої. Перехідність виявляється через субстантивно-ад'єктивні значення відмінків і свідчить, що останні характерні для периферії категорії іменника.\nПоряд з ад'єктивацією у мові існує адвербіалізація — набуття іменником граматичних ознак і властивостей прислівника. Адвербіалізація відмінкових форм подібно до ад'єктивації має синтаксичний і морфологічний ступені вираження, однак функціонування відмінків обставинної семантики має свої особливості. Перехід граматичних форм іменника до категорії прислівника викликається не позиційними зміщеннями іменників-підметів або... - додатків на місце неузгодженого означення — атрибута, а диктується їх лексико — семантичними особливостями. Суть цього процесу полягає в тому, що відмінки з обставинним значенням за змістом корелюють з препозитивною номінацією, яка «співвідносна з реченням за типом свого номінативного значення», напр.: «Другого дня Нимидора вийшла на панщину» (І. Нечуй-Левицький) <Другий день (настав) + Нимидора вийшла на панщину. Відмінки в ролі обставини стосуються всього речення, а не його окремих членів, тому позиційні переміщення їх усередині вислову не впливають на їх синтаксичну функцію, відмінки адвербіального змісту не стільки залежать від присудка — предиката, скільки супроводжують останній, конкретизуючи особливості вираженої ним дії. Адвербіалізація виявляється у своєрідному «застиганні» відмінкових форм, які, втрачаючи словозмінні ознаки іменника, переходять у категорію прислівника, напр.: весною, літом. Дуже швидко морфологізуються прийменниково-відмінкові форми, напр.: навесні, восени. Початковий етап адвербіалізації — синтаксична транспозиція — простежується у словоформах темпоральної семантики. Тут відмінок з погляду синтаксису займає позицію детермінанта, його семантика стосується всього речення, напр.: «Хвилину (скільки? як довго?) Василь постояв» (Панас Мирний); «...завдяки туманам, ворожа авіація останніми днями (коли?) не діяла» (О. Гончар). Синтаксично іменник виконує роль обставини, яка для прислівника є основною, первинною функцією. Набуваючи обставинних функцій, відмінок не втрачає власне іменникових ознак: здатності мати при собі залежне означення, яким можуть бути займенники, числівники, прикметники, напр.: «Майже цілу ніч (як довго?) підіймалися в гору» (О. Гончар); «За селом (Тимко) зупинив коня і деяку хвилину (як довге?) прислухався» (Г. Тютюнник); «Мати всю зиму пряла і людям, і собі» (М. Стельмах); «Вже третю добу сіє на полонині... дощик» (М. Коцюбинський); «Вони мовчали (скільки?) довгу незабутню хвилину» (О. Довженко); «Другого дня (коли?) Ярина ледве звелася з постелі» (М. Коцюбинський); «Раннім ранком (коли?) Туровець добрався до своєї землянки...» (М. Стельмах); «Кожний вечір (як часто? скільки?) на небі пожарами умирають розстріляні дні» (В. Сосюра).


Чорна кам’яниця. Найзагадковіша споруда площі Ринок -\nЧорна кам’яниця. Найзагадковіша споруда площі Ринок\nЗ поміж усіх архітектурних перлин львівського середмістя так звана Чорна кам’яниця посідає особливе місце. Вишуканий ренесанс, багаті подіями історії знаменитих власників будинку і, врешті, його незвичний колір уже давно перетворили споруду на один із символів Львова.\nЧорна кам’яниця – один з символів Львова\nПопри популярність і неодноразове дослідження Чорної кам’яниці, в історії її зведення є певна плутанина. Так, з огляду на різні думки різних дослідників, навряд чи можна на 100 відсотків стверджувати, кому з легендарних львівських архітекторів-італійців належить основна заслуга у створенні розкішного будинку. Існує щонайменше три пояснення загадкового чорного кольору споруди, яка початково була цілком навіть світлою.\nЩоб не погрузнути у розгадуваннях історичних ребусів, далі будемо дотримуватися найбільш поширених версій. Отож, як припускають, на місці нинішнього шедевру колись стояв будинок, який був знищений у полум’ї пожежі в 1511 році. Спустошений пляц у 1519 році купує якийсь Андрій з Києва, що приїхав до Львова, очевидно, робити певні торговельні оборудки. Він будує на згарищі новий будинок, який через 8 років знову горить. Господар береться за нову відбудову.\nЦе все передісторія. Історія ж будинку, яким ми можемо милуватися сьогодні, розпочинається у 1574 році. Саме тоді до Львова з острова Хіос, що в Егейському морі, прибув італієць Томазо Альберті, котрий за прикладом багатьох співвітчизників планував здобути тут статки.\nРозкішний декор першого поверху кам’яниці\nСкупивши у нащадків Андрія їхні частки кам’яниці, Альберті розпочинає зведення фактично нового будинку, залучивши до роботи одного з найавторитетніших італійських архітекторів Петра Барбона. Однак жодному з них не судилося побачити задуманого. Барбон помирає у 1588 році і його справу продовжує не менш шанований архітектор Павло Римлянин. Проте через рік у кращі світи відійшов уже сам Томазо Альберті, а його спадкоємцем став небіж Андреа Гарго.\nТой, на відміну від дядька, підприємницьким хистом не володів і швидко вплутався у борги. Аби поправити фінансові справи, у 1592 році Гарго позичає 1200 злотих у поважного аптекаря Яна Лоренцовича – батька знаменитого Яна Юліана, котрий прославився порятунком від розбійників львівського війта Уберовича (за це його ім’я було увічнено на щиті лева, що стояв біля Ратуші). Взамін Лоренцович-старший отримав на 4 роки частку будинку, а згодом, доплативши 4,5 тисячі золотих, повністю викупив кам’яницю. Тож називати її почали Лоренцовичівською.\nСвятий Мартин відрізає полу свого плаща. Скульптура на фасаді кам’яниці\nОтримавши будинок у власність, Лоренцович замовив ще одному з великих львівсько-італійських архітекторів Петру Красовському зведення третього поверху. Власне поява «на горизонті» Красовського ввела деку плутанину щодо авторства споруди. Варто відзначити, що розмір будівлі на Ринковій площі не тільки служив показником соціального стану його господаря, але й вигідно працював на його імідж, значно розширючи комерційні можливості.\nОнука Яна Лоренцовича Регіна вийшла заміж за шанованого львівського патриція Мартина Никанора Анчевського, який в різні часи був медиком і секретарем короля Яна ІІІ Собеського та бургомістром Львова. Власне за Анчевського будівля набула свого витонченого шарму. У 1677 році під час реконструкції кам’яницю оздобили аттиком та низкою імпозантних скульптур. Їх виконав цех майстра Мартина Грабовського на прізвисько «Вигідний».\nОчевидно, що Грабовський з превеликою радістю виконував скульптуру свого покровителя і, зрозуміло, покровителя замовника – святого Мартина. Скульптуру святого – захисника від бідності та пияцтва, встановлено над середнім вікном першого поверху. Зображено класичний сюжет, коли св. Мартин відрізає для жебрака полу свого плаща.\nСкульптури Богоматері з Дитям Ісусом та св. Станіслава Костки на фасаді кам’яниці\nПеред тим, як перейти до детальнішого опису архітектурних принад Чорної кам’яниці, вартує розповісти, що Мартин Анчевський у своєму преклонінні перед Собеськими ледь не наробив Львову біди. Після того, як він побував представником міста на весіллі Яна ІІ та згодом на коронації Яна ІІІ, так розчулився, що запропонував перейменувати Львів на Йоаннополіс. На щастя, вінценосна родина на лестощі не відреагувала.\nОтож, якщо говорити майже математично, то Чорна кам’яниця – це витягнутий в глиб кварталу чотириповерховий прямокутник (8м х 45м) з невеликим внутрішнім двориком, що впритул прилягає до сусідніх будівель і своїм центральним фасадом в три вікна знаходиться на східному боці площі Ринок.\nСкульптури Яна з Дуклі та євангеліста Луки на фасаді кам’яниці\nЙого асиметричний зовнішній фасад виділяється від інших будівель багатством орнаментного декору: брильянтовий руст вапняку, високі шпилі стовпчиків аттика, вінчаючі волюти, наличники вікон з рослинним орнаментом, бічні лопатки зі скульптурним зображенням, пишна обробка зміщеної вліво арки дверного отвору, витіюватий малюнок карниза міжповерхового простору і, звичайно ж, скульптурні зображення.\nРізьблений декор вікна першого поверху\nОкрім згаданого образу святого Мартина, над порталом чітко виділяється горельєф Богоматері з Дитям Ісусом – покровительки кам’яниці та її мешканців. Справа над вікном розміщено фігуру святого Станіслава Костки, одягненого в єзуїтську рясу, якому ангел вкладає на голову вінок із квітів. Святий Костка вважався одним з покровителів Львова та, безпосередньо опікуном родин Лоренцовичів і Анчевських. На капітелях бічних пілястрів на рівні другого поверху – фігури ще одного покровителя Львова Яна з Дуклі та євангеліста Луки, що патронував художників і лікарів.\nПротягом століть будинком на нинішній площі Ринок,4 володіла не одна шанована у Львові родина. Серед них – Шимоновичі, Вешньовські, Нікоровичі. На щастя, всі вони бережно і з любов’ю ставилися до ренесансної перлини, не нищачи її і, за потреби, вчасно та обережно реставруючи.\nТак, у 1883 році був розроблений, а через кілька років і успішно втіленний в життя план масштабної реставрації Чорної кам’яниці А. Піотровським і М. Фехтером. Тоді між третім поверхом і аттиком добудували четвертий поверх і усунули неестетичну ринву, яка звисала просто по центру фасаду. Нинішнього виду споруда набула після реконструкції 1911 року, яка здійснювалася архітектором Едмундом Жиховичем під наглядом Грона консерваторів. Тоді з фасадів кам’яниці були видалені пізніші нашарування, що відкрило розкішний скульптурний декор раніших часів. Робилося це за часів власності над будинком доктора права Еміля Роїнського, який у 1926 році продав його місту. Відтак тут було розміщено зали Історичного музею, які урочисто відкрили 22 вересня 1929 року. Власне Історичний музей перебуває у кам’яниці й по нині.На жаль, з колишньої внутрішнього пишноти до наших днів збереглися лише мармурові міжкімнатні портали на першому та другому ярусах, прикрашені філігранною різьбою, різьблені дерев’яні сволоки і мармур обробки віконних прорізів другого поверху.\nЕкспозиція історичного музею в одному із залів Чорної кам’яниці\nІ нарешті, головна загадка Чорної кам’яниці – колір. За найекзотичнішою, але найнеймовірнішою версію, чорний колір кам’яниці надало втирання протягом багатьох років у фасад чорного соку від шкірок зелених грецьких горіхів. Найпопулярніша версія натомість каже, що чорний колір – це наслідок закопчення білого каменю пісковику сажею внаслідок багаторічного опалення кам’яниці дровами та вугіллям. Проте більшість фахівців нині схиляються до третьої, найбільш прозаїчної версії: протягом століть свинцеві білила, які наносилися як ґрунт для поліхромії, окислювалися під дією повітря і світла і таким чином утворився чорний колір. Уже потім його зберігали під час нових і нових ремонтів, як головну родзинку легендарної кам’яниці.


завантажити Camera through wallpaper 1.9.00.11280 для андроїд iBall Slide 3G 6095-Q700\nВсі функції вашої камери завжди під рукою, завдяки цим живим шпалер. Можна змінювати розмір зображення, вмикати / вимикати звук затвора, змінювати баланс білого, режим спалаху, застосовувати різні ефекти. Є можливість перемикатися на фронтальну камеру. Знімок робиться просто: подвійним тапом по екрану.\nзавантажити Camera through wallpaper 1.9.00.11280 для iBall Slide 3G 6095-Q700\nверсія 1.9.00.11280 (24)\nдата завантаження 2014-12-01 20:45\nРозмір 267 KB\nдата перевірки 2014-12-01 20:54:16\nУсі додатки Chikashi Yajima на mob-core.com.ua


На Харківщину чекає страшне пекло. Прогноз Харківського гідрометеоцентру - «СЛОБІДСЬКИЙ КРАЙ»\nНа Харківщину чекає страшне пекло. Прогноз Харківського гідрометеоцентру\nКлімат стає більш різким та посушливим. Місячні температури повітря зросли на 4 градуси. Опадів випадає значно менше норми.\nПро таку невтішну ситуацію з кліматичними умовами розповіла керівник Харківського обласного гідрометеоцентру Валентина Андрієнко.\nЗа словами фахівця, у 2012 році випало 491 мм опадів при нормі у 525 мм. Літо вже другий рік поспіль починається значно раніше. У квітні цього року середня температура повітря вже на 3 градуси вище норми.\nНа сьогоднішній день, за словіами жінки, синоптична ситуація є вкрай важкою через відсутність достатнього випадіння опадів.\n- Опади сьогодні мають локальний, зливовий характер. Часто харакетризуються наявністю граду і навіть смерчів. Це, звісно, завдає великої шкоди сільському господарству, - зазначила на черговому засіданні обласної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій Валентина Андрієнко.\nУ квітні на Харківщині опадів випало 6,3 мм при нормі 40 мм. Харківський обласний гідрометеоцентр також займається окрім прогностичної діяльності розрахунком рівня пожежної небезпеки. На сьогоднійшній день, за словами фахівців, рівень пожежної небезпеки сягнув п'ятого класу із п'яти існуючих.\nПомер чоловік Тіни Кароль\nП'яний батько застрелив сина через гроші під Харковом


Розділ земельних ділянок | Forteco | Незалежна експертна оцінка будинку квартири кімнати - Forteco\n«Необов'язково конфісковувати землю; досить конфіскувати ренту »\nГлавная > Розділ земельних ділянок\nПоділ земельної ділянки може виявитися складною процедурою, враховуючи трудомісткість підготовки документації і той факт, що навіть незначне відхилення може загрожувати судовими позовами. Щоб спростити цю процедуру, швидко оформити на розділ земельної ділянки документи та отримати гарантії, зверніться до професіоналів нашої компанії.\nПоділ земельної ділянки від 4 тижнів від 9000 грн ЗАМОВИТИ\nПоділ земельної ділянки – відрегульований законодавством процес, що включає кілька послідовних дій. Відповідаючи на питання про те, з чого почати поділ земельної ділянки або розділ частини земельної ділянки, ми завжди звертаємо ювагу на те, що процес цей поетапний, і від якості проведення підготовчих робіт залежить безпроблемна реєстрація отриманих наділів.\nПерший етап – виконання кадастрової зйомки, а також встановлення в натурі межі поділу земельної ділянки. Для цього до вас виїдуть інженери-геодезисти нашої компанії, в розпорядженні яких є все необхідне обладнання.\nДії на другому етапі залежать від кількості власників ділянки. Якщо господар ділянки землі єдиний, складається заява, яку треба завірити у нотаріуса. При наявності часткової власності, необхідне укладення договору про розподіл земельної ділянки між власниками.\nНа третьому етапі, після перевірки всіх отриманих документів на достовірність фахівці приступають до створення технічної документації по розділу земельної ділянки.\nДалі наділи,що утворилися, реєструються в Державному земельному кадастрі, і їм присвоюються нові кадастрові номери. Після цього розділ земельної ділянки між співвласниками можна вважати майже завершеним.\nНа останньому етапі залишається зареєструвати право власності на отримані наділи землі. Коли проведено розділ земельної ділянки між двома власниками або власників кілька, право розпорядження окремою ділянкою оформлюється на кожного з них, і відтепер вже не існує пайової володіння.\nВарто відзначити, що саме правом власності визначається, хто саме господар землі і, відповідно, має право на проведення різних операцій з нею, включаючи продаж ділянки, дарування або, наприклад, здачу ділянки в оренду.\nРезультатом поділу земельної ділянки стає можливість утворити окремий повноцінний надів з клаптика, отриманого у власність.\nРозділи земельних ділянок часто стають затребуваними з таких причин:\nбажання всіх співвласників ділянки одноосібно розпоряджатися своїми частками;\nрішення про відділення від решти тільки одного власника землі;\nпотреби в продажу, обміні або даруванні тільки частини своєї ділянки.\nГоловною умовою успішного поділу земельної ділянки є наявність повного пакету документів власника, який ініціював цей процес. Важливо, щоб були підготовлені\nтехнічні документи, які підтверджують нові межові знаки, встановлені після виділення меж ділянки в натурі;\nзаява / договір - документ, який підтвердить, що один або кілька власників землі хочуть виконати поділ ділянки;\nдля фізичних осіб - копії всіх сторінок паспорта, для юридичних осіб - копії статутних документів, завірені уповноваженими співробітниками.\nзавірена копія документа про право власності на ділянку, що розділяється.\nВажливі умови та правила\nПісля поділу ділянки, якщо власників кілька, кожен отримує право на розпорядження своєю частиною землі, і ніхто не має право порушувати права власників-сусідів. При цьому варто знати, що всі отримані наділи повинні зберегти те цільове призначення, що і ділянку до розділу. Всі землі, які отримані шляхом відчуження, будуть мати одне і те ж призначення.\nКоли всі процедури завершені, у кожної земельної ділянки з’являється власний кадастровий номер, то є спеціальний ідентифікатор, за яким можна дізнатися дані про власника землі, розташуванні ділянки, її розміри.\nПоділ, як і об’єднання ділянок, займає кілька тижнів, так як доводиться готувати досить великий пакет документів. Процес буде швидшим, якщо довірити розділ земельної ділянки між власниками фахівцям, що мають досвід роботи з нерухомістю та володіють нюансами, що стосуються землі, про які непрофесіонал може навіть не здогадуватися.\nЄдиної відповіді на питання про те, скільки коштує розділити земельну ділянку в Україні, немає, так як остаточна вартість залежить і від обсягу документів, яких не вистачає, і від числа новостворених наділів, і від складності виконання геодезичних робіт, і від площі ділянки.\nОдна справа – розділ земельної ділянки сільгосппризначення, розташованої в чистому полі, і зовсім інше – розділ земельних ділянок в Києві, де можуть бути різного роду спірні моменти. Розділ ділянки між двома власниками або для потреб одного власника з повним пакетом документації – менш трудомістка процедура, ніж дроблення землі на догоду великій кількості бажаючих.\nПри правильній підготовці документації нові ділянки в Державному земельному кадастрі зареєструють безкоштовно за чотирнадцять робочих днів. Але якщо з першого разу не вийшло, далі може послідувати кілька нових подач і нові витрати на те, щоб усунути зауваження. Зверніться в нашу компанію, і ми детально прорахуємо, скільки коштує розділ земельної ділянки в вашому випадку. Ми приймемо на себе відповідальність за те, щоб процедура була завершена в оптимальні терміни.\nУ вас не вистачає документів для поділу земельних ділянок?


Книжкова планета: жовтня 2014\nЗ учнями 4- х класів пройшла літературна вікторина\n"У казки на гостинах"\nАвтор: КНИЖКОВА ПЛАНЕТА на 15:43\nДо бібліотеки завітали учні 1-А класу.\nОзнайомились з правилами поведінки у бібліотеці.\nПереглянули презентацію "Екскурсія до бібліотеки",\nмультфільм "Як поводитись у бібліотекі"\nАвтор: КНИЖКОВА ПЛАНЕТА на 18:17\n14 жовтня День Україського козацтва\nЗародження і формування української народності відбулося в XII-XV ст. на основі південно-західної частини східнослов’янського населення, яке входило раніше до складу Київської Русі (IX-XII ст.). На основі давньоруської народності сформувалися три східнослов’янські народи - український, російський і білоруський. Починаючи з XIII століття українці зазнали угорського, литовського, польського та молдавського завоювань. З кінця XV століття почалися набіги з татарських ханів, що затвердилися в Північному Причорномор’ї, які супроводжувалися масовим полоном і викраденням українців.\nУ XVI-XVII ст. в ході боротьби з іноземними завойовниками українська народність істотно консолідувалася. Найважливішу роль зіграло при цьому виникнення особливих військових формувань - козацтва (XV століття), яке створило державу (XVI століття) зі своєрідним республіканським ладом - Запорізьку Січ, яка стала політичним оплотом українців.\nЗ початку відродження козацтва на Україні президентом України були підписані укази: «Про координаційну раду Українського козацтва», «Про національну програму розвитку Українського козацтва на 2002-2005 роки.» І, звичайно ж, «Про день Українського козацтва».\nУчні 8-х класів переглянули відеоролік\nАвтор: КНИЖКОВА ПЛАНЕТА на 22:05\n14 жовтня учні 2-х класів завітали до бібліотеки.\nБібліотекар розповіла дітям про найкращі бібліотеки\nсвіту, про правила поведінки у бібліотеці та\nАвтор: КНИЖКОВА ПЛАНЕТА на 17:24\n7 жовтня пройшла виховна година у 4 - Б класі.\nУчні переглянули відеоролік " Як переробляють макулатуру".\nАвтор: КНИЖКОВА ПЛАНЕТА на 21:11\nМіжнародний місячних шкільних бібліотек\nУ 2014 році з 1 по 31 жовтня перший Всеукраїнський місячник шкільних бібліотек проходитиме під гаслом «Шкільна бібліотека - стратегічний партнер освіти».\nАвтор: КНИЖКОВА ПЛАНЕТА на 19:14\nОдин з найбільш шанованих професійних свят усіх працівників освітньої сфери звичайно ж завжди був і залишається улюблений нами ще зі шкільних часів - День вчителя. Багато хто називає професію вчителя особливим покликанням і з цим не можна не погодитися, адже враховуючи масу складнощів, що встають перед учителями кожен Божий день, мимоволі задаєшся питанням - як вчителю вдається, не дивлячись на більш ніж скромну матеріальну зацікавленість і ряд супутніх, часто найскладніших проблем, справлятися на ряду з цим з величезним психологічним навантаженням, залишаючись при цьому людиною мудрою і толерантною, чуйною і відповідальною, впевнено і послідовно ведучи свою вірну освітню лінію в нашому житті і житті наших дітей.Підтримуючи цю добру традицію, в професійне свято працівників освітньої системи - День вчителя, ми поспішаємо приєднатися до привітань на адресу всіх вчителів та педагогів. Бажаємо їм міцного і непохитного здоров’я, трепетного ставлення їх учнів і найкращих успіхів у будь-якому освітньому процесі до якого нас приводить наше багатогранне життя! Зі святом вчителя Вас!\nАвтор: КНИЖКОВА ПЛАНЕТА на 13:47


Повідомлення про результати проведених громадських слухань щодо врахування громадських інтересів під час розроблення детального плану забудови території для проектування та будівництва будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства\nРішення виконавчого комітету № 120 "Про організацію та проведення призову громадян України на строкову військову службу на території Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради"\nРозпорядження № 104 "Про відновлення роботи ДНЗ комунальної форми власності на території Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради"\nРозпорядження № 105 "Про внесення змін до розпорядження виконавчого комітету Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради № 93 /1 від 19 червня 2020 року"\nПовідомлення про результати проведених громадських слухань щодо врахування громадських інтересів під час розроблення детального плану забудови території для проектування та будівництва будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства в селі Петропавлівська Борщагівка по вул. Макарівська, 6,8, Києво-Святошинського району Київської області\n06 грудня о 16:00 в актовій залі Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради відбулися громадські слухання щодо врахування громадських інтересів під час розроблення детального плану забудови території для проектування та будівництва будівель і споруд автомобільного транспорту та дорожнього господарства в селі Петропавлівська Борщагівка по вул. Макарівська, 6,8, Києво-Святошинського району Київської області.\nВ рамках громадських слухань перед учасниками зібрання виступила розробник проекту містобудівної документації, архітектор – Крило Т.С., яка презентувала ТОВ «Центр архітектурного проектування та ландшафтного дизайну». Вона, зокрема, наголосила, що земельна ділянка загальною площею 0,2000 га розташована по вул. Макарівська, 6,8 в с.Петропавлівська Борщагівка Києво-Святошинського району Київської області.\nПроектом передбачається будівництво наступних будівель і споруд:\n- Ангар (одноповерхова будівля прямокутної форми);\n- Парковка для вантажних автомобілів ;\n- Очисні споруди стічних вод "Rainpark ПБМО-700";\n- Контейнер для сміття;\nВільну від забудови територію планується озеленити, використовуючи газони звичайного типу та насадження декоративних дерев.\nЗагальна територія ділянки наближена до форми прямокутника з примиканням до вул. Макарівська. Основний під’їзд до території передбачається з північної частини земельної ділянки. Рух транспортних засобів регулюється за допомогою дорожніх знаків і горизонтальної розмітки проїзної частини вулиць.\nДля зберігання автотранспорту на території підприємства передбачені майданчики для тимчасового зберігання легкового транспорту, а також майданчики для розвантаження та стоянки вантажних автомобілів.\nПроектом передбачено основний під’їзд з північно-західної сторони з дублюючого проїзду траси М 05 та другорядний – з південної сторони. Ширину воріт автомобільних в'їздів на майданчик підприємства слід приймати по найбільшій ширині застосовуваних автомобілів плюс 1,5 м, але не менше 4,5 м. На території майданчика передбачені під’їзди до всіх будівель і споруд.\nОскільки в ході громадських слухань зауважень і пропозицій не надходило, учасники громадських слухань одноголосно проголосували за погодження детального плану та рекомендували подати матеріали містобудівної документації на сесію Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради для затвердження.


ᐉ Протектор MUL-T-LOCK SL3 (48-53 мм) нержавіюча сталь по ціні 850 грн. в «Світ замків» — купити Протектор MUL-T-LOCK SL3 (48-53 мм) нержавіюча сталь з доставкою по всій Україні\nНакладні броненакладки ⚡\nПротектор MUL-T-LOCK SL3 (48-53 мм) нержавіюча сталь ⭐\nПротектор MUL-T-LOCK SL3 (48-53 мм) нержавіюча сталь\nОпис Протектор MUL-T-LOCK SL3 (48-53 мм) нержавіюча сталь\nПротектор (або броненакладка) є обов'язковим аксесуаром вхідних дверей для захисту Вашої оселі. Оскільки їхньою найслабшою точкою є замок з серцевиною, то дуже часто злочинці намагаються потрапити всередину приміщення просто вириваючи їх. Для протидії такому методу взлому і потрібна броненакладка. Дана модель MUL-T-LOCK SL3 встановлюється на вхідні двері разом із замками і серцевинами стандарту EURO DIN. Це захисний протектор з 3-м класом зламостійкості. Виготовлений із гартованої сталі. Монтується накладним методом. Він простіший за врізний та не потребує висвердлювання отворів для посадки броненакладки. Проте в такому випадку вона не утворює із замком монолітну конструкцію, через що легше дістатись до стяжних гвинтів і зрізати їх. Чашка дозволяє трохи втопити протектор, але всерівно простір між ним і серцевиною залишається. Саме кріплення здійснюється стяжними гвинтами М8х65. Довжина гвинтів дозволяє ставити броненакладку на дверні полотна товщиною від 48 до 53 мм. Ці цифри вказані з урахуванням того, що гвинти закручені на всю довжину кріпильного отвору. Таким чином, протектор захищає серцевину від фізичних та силових методів злому — свердління та вибивання. Висота (або товщина) протектора складає 14,5 мм, діаметр - 55 мм. В кольорі нержавіючої сталі найкраще буде доповнювати двері світлих відтінків - від тепло-сірих до бежевих.\nНакладна– встановлюється поверх дверного полотна на циліндр, або сувальний замок. Недолік – її можна збити, приклавши грубу силу. Щоб обійти цей мінус накладну броненакладку встановлюють у спеціальне кільце – чашку. У дверному полотні фрезерується отвір, вставляється чашка, яка своїми бортиками закриває дефекти фрезерування і в неї монтується броненакладка. Такий спосіб монтажу накладного протектора кращий, порівняно з накладним монтажем. Але і тут присутній ризик виламати броненакладку, оскільки є доступ до гвинтів кріплення.\nВисота (або товщина) - 14,5 мм.\nДіаметр - 55 мм.\nНа двері товщиною від 48 до 53 мм.\nСерцевина входить в броненакладку на 7,5 мм.\nСпосіб монтажу - накладний.\nКолір - нержавіюча сталь.\n3-й клас зламостійкості.\nКраїна-виробник - Ізраїль.\nВнутрішня декоративна накладка.\nГвинти кріплення М8x65 (2 шт.).\nМодель броненакладки MUL-T-LOCK SL3\nТовщина 14,5 мм\nКлас зламостійкості 3\nПротектор DISEC BD54 DIN ROUND 13мм Бронза PVD\nЦіна 580 грн. В кошик Детальніше\nНакладка сувальдна KEDR ET 08 зовнішня+внутрішня BLACK MAT матовий чорний\nЗробила замовлення на сайті. Протягом 5хв передзвонили. Менеджер Павло люб’язно допоміг в моєму питанні і в той же день відправив замовлення! Дуже дякую!\nРучки на розеті цинковий сплав Ручки для дверей та вікон TUPAI 4164 5S Серцевини (личинки) замків, колір нікель сатин Сейфи для дому 1 Дверні ручки для вхідних дверей Серцевини для врізних замків нікель матовий