Японія у другій половині ХХ століття\nімені академіка Манаша Козибаева\n"" ------------ 2004\nгр. І - 02 В\nк.і.н. Заити В.І.\nТема даної випускної роботи - "Японія в другій половині ХХ століття". Робота складається з вступу, чотирьох розділів, висновків і додатку.\nМетою роботи є аналіз матеріалів щодо Японії ХХ ст. Особлива увага приділяється історії країни після другої світової війни. У цих розділах роботи міститься інформація по основних етапах повоєнного часу - період окупації, 50 - 70 рр.. ХХ ст.; 80 - 90-і рр.. ХХ ст. Окремо розглядається історія сучасної Японії (розвиток промисловості, сільського господарства та політичний устрій). У кінці роботи є додаток - розробка уроку історії "Японія після другої світової війни".\nWe analyzed material of Japan in XX century. Especially we saw on history of country after Second World War. This part consists information of the main after the war time-period of the occupation; 50-70 years of XX century; 80-90 years of XX century. We looked the history of modern Japan (industry, agriculture and politic). The end of our work has unit of history "Japan after Second World War".\n2. Японія в першій половині ХХ ст.\n2.1 Японія в 20 - 30-х рр.. ХХ ст. Початок процесу фашизації\n2.2 Японія у другій світовій війні\n3. Японія у другій половині ХХ ст.\n3.1 Перший період окупації\n3.2 Другий період окупації\n3.3 Економічні розвиток країни в другій половині ХХ ст.\n4. Сучасна Японія\n4.1 Промислове виробництво\n4.3 Політична система сучасної Японії\nПрограми і я\nСправжня робота присвячена історії японського народу в ХХ ст. Цей період в історії країни виявився надзвичайно насиченим різного роду фактами і подіями. У першій половині століття Японія являла собою суспільство, в якому панувала абсолютна влада японських імператорів. Практично все інше населення було позбавлене будь-яких прав і свобод. Соціально-економічна база суперечливо поєднувала в собі феодальний аграрний сектор і сучасне капіталістичне міське виробництво монополістичного типу. Японські монополії (дзайбацу) були тісно пов'язані з урядом і імператорським будинком; чинили величезний вплив не тільки на економіку, а й внутрішню і зовнішню політику.\nПошуки нових ринків збуту і джерел сировини ще з кінця Х1Х ст. штовхали японські правлячі кола на територіальні захоплення. У зв'язку з цим вся перша половина століття пройшла майже у безперервних війнах з близькими і далекими країнами. Це ж підштовхнуло Японію на пряму участь у другій світовій війні на боці гітлерівського блоку.\nУчасть у всіх цих війнах дорого обійшлося японському народу. Протягом усього післявоєнного часу Японія являє собою зовсім інше суспільство - зараз вона входить до десятки найрозвиненіших країн сучасного світу. Дуже велике значення в цих досягненнях зіграли повоєнні реформи в період окупації країни. За безпосередньою участю американської військової та цивільної адміністрації була проведена дуже радикальна земельна реформа, що поклала край феодальним відносинам; ліквідована і підірвана влада дзайбацу - великих фінансово-промислових компаній, що є базою японського фашизму; в країні була ліквідована абсолютна влада японських імператорів і встановлена система демократичного правління ; передбачена ціла система заходів, які повинні перешкодити відродженню націоналістичних і профашистських організацій.\nІсторія Японії ХХ ст. вивчається в рамках шкільного курсу "новітньої історії". Одна з тем присвячена історії країни в першій половині ХХ ст. Друга тема присвячена Японії 40 - 70-х рр.. ХХ ст. Розробка цієї теми представлена в заключній частині цієї випускної роботи.\nЯпонія - острівна країна. Японські острови утворюють гігантську дугу уздовж Східній частині Азіатського материка, звернену в бік Тихого океану, загальною протяжністю близько 3400 км. Територія Японії (369,6 тис.кв.км) включає в себе чотири великі острови - Хонсю, Хоккайдо, Кюсю і Сікоку, а також більше 900 дрібних островів, омиваних з півночі Охотським морем, зі сходу і південного сходу Тихим океаном, з заходу Японським і Східно-Китайським морями.\nЗагальна протяжність берегової лінії Японських островів складає близько 27 тис. км. Береги сильно порізані і утворюють багато зручних заток і бухт. Територія переважно гориста. Острови підносяться над рівнем моря до 3 км і вище. 16 вершин мають висоту понад 3000 м.\nЯпонія являє собою район дуже високої сейсмічної активності і частих землетрусів. Значна частина гірських вершин Японії - вулкани - всього близько 150 вулканів, з них 15 діючих. Щорічно реєструється близько півтори тисячі землетрусів / Сучасна Японія, 1973, с. 1-2 /.\nНайважливішим фактором, від якого залежить клімат Японії, є періодично змінюються мусони. Літні мусони з боку Тихого океану, що несуть тепло і вологу, нерідко супроводжуються тайфунами і зливами. Зимові мусони з Азіатського материка несуть маси холодного повітря і супроводжуються снігопадами.\nОднак у цілому клімат Японії м'якше, ніж під відповідними широтами на Азіатському материку. Це пояснюється пом'якшувальну дію океану і теплими течіями, які тут мають місце. У найхолоднішому місяці роки = січні - середня температура в Саппоро на Хоккайдо -6,2. На півдні Кюсю + 5,6. Таким чином, вегетативний період навіть в самих північних широтах триває півроку, а в багатьох більш південних регіонах триває практично весь рік.\nУ Японії з її переважаючим гірським рельєфом і рясними опадами багато гірських стоків і річок. Більшість річок представляє собою швидкі гірські потоки, непридатні для постійного судноплавства. Долини річок вузькі, пройми обмежені, басейни невеликі. Режим річок пов'язаний із сезонним випаданням дощових опадів і таненням снігів у горах. Річки в основному використовуються як важливе джерело для отримання гідроенергії. Більшість з рік має невелику протяжність і рідко перевищують 300 - 350 км / там же, с. 10-12 /.\nВнаслідок особливих географічних умов грунтовий покрив відрізняється великою строкатістю, але в основному переважають грунти бідні на поживні речовини. Тому для збереження родючості грунтів японським селянам доводиться систематично вносити велику кількість мінеральних добрив.\nГеографічно Японія відноситься до поясу змішаної рослинності, де є зони помірного, тропічного і субтропічного клімату, з відповідним набором рослинного і тваринного світу.\nЯпонія дуже бідна корисними копалинами. Деяке значення мають лише запаси кам'яного вугілля.\nНаселення. В адміністративному відношенні Японія розділена на 47 префектур. Низовий ланка адміністративної системи утворюють міста ("сі"), селища ("мати") і сільські громади - "мура". Столиця Токіо-близько 12 млн. За чисельністю населення (близько 130 млн.) Японія займає одне з провідних місць у світі після Китаю, Індії, США, Індонезії та Бразилії. За останні сто років населення країни збільшилося в 3 рази з 35 млн. у 1875 р. 130 млн. зараз. У Японії майже найбільша щільність населення - 328,3 чол. на 1 кв. км. / Японія, 1992, с. 22 /.\nНаселення країни відрізняється винятковою національної однорідністю. Особи неяпонської національності становлять там менше 1% населення. Однією з таких груп неяпонського населення є айни - аборигени японських островів. Останнім часом їх налічувалося не більше 20 тис., проживають компактно на острові Хоккайдо. Більше ¾ населення складають городяни. Сільське населення, починаючи з 30-х рр.. ХХ ст. (Тоді воно становило близько 80%) постійно скорочується. Гострою проблемою сучасної Японії є процес "старіння" як наслідок зниження народжуваності і зростання тривалості життя.\nСпосіб життя японців (що стосується служби або виробництва) майже повністю європеїзований. Те ж саме спостерігається на вулиці і на транспорті. Але в домашньому побуті значно більше збереглися національні традиції. Особливо це стосується кухні.\nЯпонська дієта, незважаючи на зростання споживання м'яса, молока і молочних продуктів, значно відрізняється від кухні європейських країн і Америки. Основою японської їжі продовжує залишатися рис, зварений без солі. До нього подаються різні приправи з овочів, риби і м'яса. Рис входить в якості компонентів в багато блюд і кондитерські вироби. Як і раніше значне місце в раціоні харчування займають риба і морепродукти - восьминоги, кальмари, каракатиці, трепанги, краби. Особливістю японської кухні є широке вживання свіжої сирої риби. Дуже багато вживається і овочів / там же, с. 27-28 /.\nУлюбленим напоєм населення є зелений чай без цукру. Національним алкогольним напоєм є рисова брага саке, т яку п'ють в підігрітому вигляді. Останнім часом дуже поширеним стало пиво.\nСвята. Свята - невід'ємна частина життя японського народу. Важко знайти країну настільки багату святами, де майже нап кожен день припадають якісь свята. Одним з основних і найбільш популярних є Новий рік, а точніше новорічний святковий комплекс, який як і в інших країнах Південно-Східної Азії, є святом свят. За часом він охоплює практично весь зимовий сезон і включає багато свят, які знаменують початок нового життєвого циклу.\nЗначне місце серед календарних свят займають свята сільськогосподарського календаря з властивою їм древньої і багатої обрядовістю. І перш за все - це свята, пов'язані з обробітком рису ...\nВелика кількість свят в Японії присвячено дітям. Для кожного віку і статі є свої особливі урочисті дні, що пов'язано зі специфічно японським ставлення дорослих до дітей, як до продовжувачів роду / там же, с. 29 - 32 /.\nРелігія. Сучасна Японія - яскравий приклад сучасної розвиненої капіталістичної країни, з високим рівнем економіки і науково-технічного прогресу, зі збереженням релігійних традицій у переважної кількості дорослого населення. Релігійна ситуація в країні відрізняється надзвичайною строкатістю, наявністю численних течій і традицій. Це перш за все з і н т о і із м (синто) - національна релігія японців; традиційні школи б у д д і із м а, що сформувалися на японському грунті в період раннього середньовіччя; християнство, вперше проникло сюди в ХУ1 ст.; Нові релігії.\nКрім перерахованих течій, поза рамками організованих релігійних груп, зберігаються багато народні вірування, висхідні до глибокої давнини. Саме ці вірування і висхідні до них забобони і забобони найбільш широко поширені в масі японського народу. Релігійні уявлення японців сформувалися в процесі тривалої взаємодії місцевих культів з буддизмом, конфуціанством і даосизмом. Все це створює особливий японський релігійний синкретизм, коли різні релігійні традиції існують не відокремлено, а мирно уживаються в релігійній практиці однієї і тієї ж родини.\nШироко поширені релігійні за своїм походженням місцеві свята та індивідуальні культи, сповідувані без посередництва священнослужителів. Більшість японців, включаючи багатьох з тих, хто вважає себе невіруючими, пов'язані із зовнішньою обрядової стороною релігії, періодично вдаються до посередництва релігійних інститутів, часом не усвідомлюючи їх релігійного характеру. Типовими прикладами цього служать масові новорічні паломництва в синтоїстські святилища і буддійські храми, в яких бере участь до 2 / 3 населення, обов'язкові синтоїстські обряди при проведенні будівельних робіт, відкриття підприємств, магазинів і т.п. Значна частина весільних обрядів проходить за участю синтоїстських священиків. Обряди поминально-заупокійного культу в основному відправляються в буддійських храмах / там же, с. 34 - 36 /.\nПобут і звичаї. Майже всі японські міста мають дуже схожий вигляд. У центрі розташовується ділова частина, забудована сучасними багатоповерховими будинками. Окраїнні частині представлені в основному житловими будинками (одно-або частіше двоповерховими). У житлових масивах проїзди дуже вузькі, без тротуарів. Будинки, відокремлені від вулиць високим парканом, в основному відносяться до традиційного типу дерев'яних жител з залізним або черепичним дахом. У заможних людей при будинку зазвичай є садок, у кварталах бідноти майже немає дворів і вдома розділені лише вузькими проходами / Сучасна Японія, 1973, с. 56 /.\nПол житлових приміщень майже повністю покритий товстими солом'яними матами (татамі). Поверхня татамі підтримується в повній чистоті. Частина стін робиться не суцільними, а розсувними: по краю житла в підлозі і стелі проходять пази, по яких пересуваються з е д з і - розсувні стінні рами, обклеєні напівпрозорим папером. Такі інженерні конструкції дозволяють господареві за бажанням міняти внутрішнє планування будинку, наприклад на день перетворивши його в один великий зал без перегородок, а на ніч розгородити на кілька спалень-клетушек. Центральною частиною інтер'єру є токонома - ніша в торцевій стіні, де розташовуються нечисленні прикраси - сувій живопису, ваза з квітами або фотографії.\nОстаннім часом в Японії стали рости квартали багатоповерхових житлових будинків стандартної забудови. Живуть у них в основному середньооплачуваних службовці та частина кваліфікованих робітників. Внутрішнє планування і обстановка квартир у таких будинках значною мірою європеїзована. Тим не менш і в таких квартирах в деяких кімнатах, особливо в спальнях, підлога застелена татамі.\nПри вході в будинок взуття зазвичай знімають. Меблів в японських будинках мало. Сидять японці на підлозі, підклавши під себе спеціальні подушки. Обідають за дуже низьким столиком. Взимку в японських будинках дуже холодно, їхні легені стіни майже не тримають тепла. Зате задушливим і вологим літом в них свіжо й прохолодно / там же, с. 56-59 /.\nЗа винятком жител найбільш бідних верств, в будинку обов'язково буває ванна. Японська ванна коротка і глибока, в ній не лежать, а сидять на корточках.\nНа роботу японці - як жінки, так і чоловіки - одягаються переважно по-європейськи, але вдома, на відпочинку, у святковій обстановці воліють національний костюм. Він складається з прямокройного правозапашного халата кімоно з мішкоподібних рукавами соде. Кімоно перев'язується широким верхнім поясом, що зав'язується на спині. Жіночі кімоно шиються з тканин світлих і яскравих забарвлень візерункових, чоловічі з темних або одноколірних.\nКімоно в поєднанні з обі дуже комфортабельна одяг, яка добре зберігає тепло і при бажанні забезпечує хорошу вентиляцію тіла в задушливу погоду. Кімоно цілком зручно для роботи для роботи з ручними знаряддями, наприклад в домашньому господарстві. Однак воно не пристосоване для сучасної канцелярської та машинної роботи, мало зручно і при користуванні сучасним транспортом / Сучасна Японія, 1973, с.59-60 /.\nУ побуті японців до теперішнього часу збереглися багато явищ самобутньої національної культури. Яскравим прикладом такого роду може служити добре відома чайна церемонія. Виникнення чайної церемонії відноситься до ХУ ст. і тісно пов'язане з ідеологією буддистської секти Дзен, що проповідувала зокрема, ідею релігійно-естетичного осмислення повсякденної дійсності. Чайна церемонія являла собою не що інше, як осмислений у подібному плані прийом гостей (звичайно не більше п'яти осіб) та частування їх чаєм. Церемонія була побудована так, щоб викликати складні асоціації, що допомагають зосередитися на самозаглибленим спогляданні і роздумі.\nДля заварки використовується чайний лист, подрібнений в порошок, причому сортів тільки зеленого японського чаю. Перш ніж пити, чай збивають бамбуковій пензликом в піну / там же, с. 63-64 /.\nІкебана - існуюча з давніх часів і широко поширена в усіх верствах населення традиційне мистецтво розстановки квітів і гілок у вазах. У ХУ1 ст. ікебана сформувалася як особливий вид мистецтва, що має певну естетичну теорію і підрозділяється на ряд шкіл. Найбільш поширеними формами в нових школах є морибана - квіти в низьких широких вазах - і нагеіре - квіти у високих вузьких вазах. Останнім часом мистецтво ікебани вийшло далеко за межі японських островів і має багато шанувальників і послідовників у багатьох країнах в тому числі і європейського кола.\nЕтнічні риси. Серед загальноетнічних рис сучасні фахівці виділяють наступні - працьовитість, сильно розвинене естетичне почуття, прихильність традиціям, схильність до запозичень і практицизм. Працьовитість і пов'язане з ним старанність у всіх сферах трудової діяльності - найважливіша риса японського національного характеру. Японці віддаються праці самовіддано, з насолодою. Своє почуття прекрасного вони висловлюють насамперед у процесі праці. Якщо він обробляє землю, то це не просто розпушування землі, посадка і догляд за рослинами, а це - естетика праці, милування працею, насолоду трудовим процесом. Навіть на самому маленькому клаптику землі японець старіє розбити садок, облагородити його зовнішній вигляд. створити у людей сприятливе враження про все, що його оточує.\nЛюбов до прекрасного властива всім народам, але у японців підвищена тяга до прекрасного - це невід'ємна частина національної традиції. Традиціоналізм проник в поведінку, помисли і сподівання японського народу і став важливою рисою національного характеру. Ця риса національного характеру допомогла японцям вистояти проти культурного натиску Заходу і "зберегти своє обличчя". Хоча японці жадібно переймають всі, хто входить до них ззовні, вони пропускають нововведення через сито своїх традицій, тим самим залишаючись самими собою.\nУ побуті і в сім'ї для японців характерно також ввічливість, акуратність, самовладання, ощадливість і допитливість / Японія, 1992, с. 40 /.\n2. Японія в першій половині ХХ століття\nДо початку 20 ст. Японія підійшла бистроразвівающимся державою зі значним капіталістичним сектором і зберігаються пережитками феодальних відносини в сільському господарстві.\nЗа азіатським традиціям японські монополії були тісно пов'язані з феодальними поміщиками і монархією. Ще на початку ХХ ст. Буржуазія використовувала численні докапіталістичні форми експлуатації - кабальний наймання женщін6 і дітей, система примусових гуртожитків полутюремного типу і т.д. Рівень життя робітників був набагато нижчим, ніж в інших країнах.\nСвітова економічна криза 1900 р. торкнулися і японську економіку. Результатом його стало розорення дрібних і середніх капіталістичних підприємств і поглинання їх великими, в результаті чого в Японії стали з'являтися численні монополії. Переважною формою монополістичних об'єднань фінансового капіталу були трести (д з а і б а ц у). У цей час в країні з'явилися такі найбільші монополії як Міцуї, Міцубісі, СУМІТОМО, Ясуда, які сконцентрували левову частину національних багатств.\nШвидкий розвиток капіталізму на рубежі 19 і 20 ст. стало стримувати деякими об'єктивними обставинами і, зокрема, практично повною відсутністю своєї власної сировинної бази ... Одночасно з цим Японія стала гостро відчувати необхідність у ринках збуту своїх товарів і застосування капіталу ...\nНамагаючись вийти за рамки своєї території Японія на рубежі століть починає вести активну підготовку до майбутніх воєнних дій. В якості таких об'єктів Японія стала розглядати відносно близько розташовані країни і території - Корею, Китай і потім Росію. На підготовку до цих захоплень пішло кілька років. Йшла активна мілітаризація країни, підкріплена значними фінансовими вливаннями держави і приватних компаній.\nУ війні 1904 - 1905 рр.. Японія завдала Росії важкі поразки на суші і на морі. Подальша боротьба Росії була перервана внутрішніми революційними потрясіннями. Але і сама Японія виявилася сильно виснажених і не змогла значно розширити і закріпити свою перемогу. За Портсмутським договором - 1905 р. - вона отримувала "виняткові права" у Кореї, отримувала орендували Росією землі на Ляодунском півострові, Південно-маньчжурську ж.д. і південну частину острова Сахалін.\nРезультат війни розв'язав Японії руки в Кореї. У 1905 р. Корейського уряду був нав'язаний договір про японський протекторат, а з 1910 р. Корея взагалі стала японської колонією.\nУ 1909 р. Японські війська висадилися в Південній Маньчжурії (Квантунская область) і фактично змусили Цинский двір погодитися з цією анексією.\nРосійсько-японська війна і триваюча мілітаризації країни сприяли ще більш швидкому розвитку важкої індустрії, концентрації капіталу і зміцненню позицій монополій. Але сама стран6а по раніше залишалася аграрною.\nУ 1901 р. У Японії була створена Японська соціал-демократична партія, яка в той же день була заборонена. Практично вся перша половина століття була ознаменована постійними виступами робітників. Уряд вкрай жорстоко розправлявся з цими явищами та їхніми керівниками - репресії, численні страти ...\nУ серпні 1914 р. Японія вступила у війну з кайзерівської Німеччиною на стороні країн Антанти, але військових дій не вела. Скориставшись ситуацій Японія стала по черзі захоплювати Німецькі володіння на Далекому Сході і стала активно витісняти з ринків Азії представників західного капіталістичного світу ... Головні зусилля Японії були спрямовані на експансію Китаю. У 1915 р. Вона захопила провінцію Шаньдун і ультимативно пред'явила Китаю ряд вимог, що порушують його суверенітет. Але Китай змушений був їх прийняти.\nПісля закінчення Першої світової війни Японія зробила масштабні дії по захопленню російського Примор'я, Східного Сибіру і Північного Сахаліну. Почалася інтервенція на Російський Далекий Схід, яка супроводжувалася жорстоким ставленням до мирного населення ... Однак дії Червоної Армії і розгорнувся партизанський рух призвів до того, що японці в 1922 р. Були змушені вивести свої війська.\nНа Версальській мирній конференції 1919 р. Японія домоглася передачі їй крім китайського Шаньдуна, мандата на Каролінські, Маршаллові та Маріанські острови, які до цього були володінням Німеччини - плата союзників за інтервенцію на радянський Далекий Схід ...\n2.1 Японія в 20-30-х рр.. ХХ ст. Початок процесу фашизації\nУ 1927 р. До влади приходить кабінет генерала Танака - прихильника агресивної зовнішньої політики і реакційної внутрішньої політики. Відразу після приходу до влади генерал сформулював своє бачення зовнішньої політики, документ, який пізніше отримав назву "меморандум Танака". У цьому документі докладно викладалися плани майбутніх завоювань Японії - країни Південно-Східної Азії, Індії, захоплення китайських територій (Маньчжурії та Монголії), а потім і всього Китаю. Потім передбачалося захоплення Росії, війна з Європою і з США ...\nПотрібно зазначити, що прихід до влади Танака і підтримуючих його реакційних кіл Японії був продиктований глибокою економічною кризою кінця 20 і поч. 30-х рр.. Велика кількість збанкрутілих і особливо серед середніх міських шарів і середньої буржуазії.\nВибори 1928 Взагалі перетворилися масовий тиск на виборців. Вибори проводилися в обстановці корупції, відвертого підкупу депутатів, найжорстокішого поліцейського тиску на демократичних депутатів. Були закриті всі ліві і профспілкові організації. Важливим фактором активізації всього лівого крила робітничого руху була участь у виборчій кампанії легальних пролетарських партій. Передвиборна кампанія Роното, тісно пов'язаної з Комуністичною партією Японії, викликала ненависть правлячих кіл. Поліція розганяла мітинги, здійснювала арешти і висилку агітаторів. І тим не менш, незважаючи на нечуваний терор і свавілля, пролетарські партії одержали на виборах близько півмільйона голосів Єдиний представник КПЯ, який пройшов до парламенту був убитий на другий день після свого першого виступу ...\nУ березні 1928 р. депутатами пролетарських партій для викриття політики уряду був створений комітет спільних дій, який, по суті, повинен був діяти як парламентська фракція в нижній палаті парламенту. Успіх демократичних сил на виборах показав правлячому табору, що в країні зростає сила, здатна вести боротьбу проти його агресивної політики. На світанку 15 березня 1928 одночасно були проведені арешти у великих центрах - Токіо, Осака, Кіото, а потім по всій країні. Ці поліцейські репресії офіційно були спрямовані проти компартії компартії та інших опозиційних організацій. Всього у в'язницю потрапило 1600 робітників та профспілкових активістів / Історія Японії, 1988, с. 234-235 /.\nСвітова економічна криза 1929 - 1933 рр.., Що почався в жовтні 1929 р. з біржового краху в США, в силу тісних зв'язків між японським і американським ринками особливо боляче вдарила по економіці Японії. Це ускладнювався також загальної економічної слабкістю Японії в порівнянні з іншими країнами, розхитаність економіки, хронічний кризою в промисловості і сільському господарстві. Сільське господарство, що грало в Японії значно більшу роль, ніж в інших капіталістичних країнах, виявилося в числі перших галузей економіки, які зазнали на собі вплив кризи. Особливо важким було становище шовківництва, яким в Японії було зайнято близько половини всіх селянських господарств. До 1930 р. шовк-сирець, переважно вивозимо в США, складав близько 30% японського експорту. У результаті кризи в США різко скоротився вивіз японського шовку, і як наслідок цього відбулося катастрофічне падіння цін на нього.\nЗниження цін на шовк, рис та інші продукти дало скорочення обсягу сільськогосподарської продукції на 40%. Значно зменшився і обсяг промислової продукції, особливо у вугільній, металургійній, бавовняної промисловості. Звуження внутрішнього ринку, а також скорочення експорту призвело не тільки до зниження рівня виробництва, але і до накопичення величезних товарних запасів.\nЗіткнувшись із серйозними економічними труднощами, правлячі класи Японії спробували перекласти всю вагу кризи на трудящі маси. Почалися масові звільнення і зниження заробітної плати. Кількість безробітних зростає в цей період до 3 млн. Все це супроводжувалося масовим розоренням дрібних і середніх підприємств / Історія Японії, 1988, с. 236 /.\nФашизація Японії. Світова економічна криза привела до різкого погіршення становища багатьох верств населення. Особливо було незадоволене селянство. Не витримувала конкуренції і середня буржуазія, і в цих шарах зростало невдоволення "старими концернами" Міцуї, Міцубісі, Ясуда. Природно дуже багато було незадоволених політикою уряду, яке частіше за все формувалося з партій, пов'язаних з цими ж концернами ...\n"Нові концерни" - виникли відносно недавно в роки Першої світової і пізніше. Особливо швидко стали підніматися на хвилі військових замовлень 20 - 30 рр.. Найчастіше це галузі кольорової металургії, літакобудування, військові заводи і т.д. Вони були тісно пов'язані з військовими колами, мали, правда, слабку фінансову базу і тому вели гостру боротьбу зі старою фінансовою олігархією.\n"Молоді офіцери" - офіцерські кадри молодшого та середнього ланки, швидко зростаючих армії і флоту ... За своїм соціальним складом відрізнялися від генералітету, пов'язаного зі старою аристократією, найбільшої бюрократією і "старими концернами". В основному походили з середовища дрібних і середніх підприємців та сільської верхівки - всі ці шари терпіли особливі труднощі в роки кризи ...\nСоюз "молодого офіцерства" і "нових концернів" став японської різновидом фашизму. Широку соціальну базу фашизації представляли дрібнобуржуазні верстви - представники дрібної і середньої міської та сільської буржуазії. Їхні програми і гасла часто містили ідеї захисту імператора від засилля бюрократії і фінансової олігархії. У їхньому арсеналі було багато "демократичних" закликів ... Часто зустрічалися антикапіталістичні і антиамериканські заклики ...\nПідкреслюючи свою відданість імператорові вони вимагали обмеження діяльності "старих концернів", виступали проти парламенту, буржуазно-поміщицьких партій, влаштовували змови і терористичні акти ...\nАле саме "нові концерни", не володіючи достатньою фінансовою базою були кровно зацікавлені в якнайшвидшій мілітаризації і фашизації країни, розраховуючи в майбутньому на державні замовлення ...\nПутчі. Союз цих "нових" сил вирішив позбавити Японію від "партократів" шляхом їх фізичного знищення. Однією з перших жертв став прем'єр-міністр Ханагуті, а потім президент - Сейюкай і глава кабінету ІнАУ.\nУ 1931 р. Представники "молодого офіцерства" входили до складу дислокованої в Китаї Квантунської армії спровокували в Маньчжурії інцидент і почали військові дії в Північно-Східному Китаї. Дуже скоро Маньчжурія була захоплена і там було створено "незалежне" від Китаю держава "Маньчжоу-Го, на чолі з імператором Пу І. Одночасно ці частини японської армії зайняли так звану Внутрішню Монголію і мали намір під видом" автономії "теж відокремити її від Китаю ...\nПочатку військових дій у Північно-Східному Китаї передувала наклепницька компанія проти СРСР і Китаю в японській пресі, інспірована, головним чином, мілітаристськими організаціями і реакційної бюрократією. Оперативний план війни проти СРСР, розроблений японською вояччиною в 1931 р., припускав організацію провокацій на радянських кордонах, з метою створення приводу для майбутніх військових дій.\nЗахоплення Північно-Східного Китаю дав можливість японським мілітаристам спільно з військами Маньчжоу-го і білогвардійськими бандами здійснювати провокації і напади на кордонах і в прикордонних районах СРСР і МНР. Об'єктом нечуваних беззаконь японської влади стала КВЖД. Руйнування шляху, викрадення рухомого складу, обстврели і нальоти на потяги, арешти радянських службовців і робітників зробили нагальним для Радянського уряду вирішення питання КВЖД. Прагнучи покласти кінець напруженості, припинити смугу безперервних конфліктів у цьому районі, добитися встановлення мирних відносин з Японією, Радянський Союз у березні й935 р. підписав угоду про продаж владі Маньчжоу-го КВЖД.\nЦі події різко погіршили відносини Японії з країнами Заходу. Ліга Націй засудила цю агресію і в 1933 р. Японія вийшла з неї, що фактично в світі було розцінено як виникнення майбутнього вогнища світової війни, що насправді і станеться ...\nНа виборах до парламенту в 1936 р. Значного успіху добилися робітничі партії. Це послужило приводом для нового путчу, організованого "молодим офіцерством" і фашистськими колами. У ньому взяли участь 1500 чоловік на чолі з генералом Аракі. Був убитий прем'єр Сайто, міністр фінансів Такахасі і деякі інші видні чиновники. Було захоплено декілька великих адміністративних пунктів. Однак цей путч не був підтриманий армією і скоро був пригнічений.\nУ 1937 р. До влади приходить кабінет Коное, який був тісно пов'язаний з військовими і фінансовими старими концернами та придворними колами. Він зміг домогтися консолідації правлячих кіл на базі втілення в життя глибокої військової програми і жорсткої внутрішньої політики. Були розпущені всі політичні партії, багато керівників компартії та інших демократичних сил посаджені у в'язницю. Одночасно почалася широка компанія поклоніння імператору ...\nКабінет уклав у 1937 р. Так званий "антикомінтернівський пакт" з фашистською Німеччиною. Перш за все, він був спрямований проти СРСР, а також проти США й Англії в разі протидії їх у разі нападі Японії на Китай.\n1937 р війна з Китаєм. 7 липня 1937 почалося японське збройне вторгнення в Північний Китай. Потім військові дії були поширені на всю територію Китаю. Економіка країни була поставлена на службу війні, яка поглинала величезні кошти - військові витрати стали складати 70 - 80% бюджету. Е то стало причиною серйозних матеріальних труднощів. Активний розвиток важкої, особливо військової промисловості на шкоду галузям, що працюють на внутрішній ринок, не могло не привести до деформації економіки, до все більшого пристосуванню її до потреб агресивної війни. Зростання військової промисловості, мобілізація в армію, поревелі, правда, до певного скорочення безробітних. Офіційно встановлений робочий день тривалістю 12 - 14 годин, як правило, затягувалося до 14 - 16 годин.\nВажке становище було і в японській селі. Кризовий стан, характерне для сільського господарства, ще більше загострилося у зв'язку з війною. Мобілізація селян в армію позбавляла село самого працездатного шару населення, припинення надходження промислових товарів і товарів хімічного виробництва призвело до різкого падіння врожайності.\nРазом з тим, почавши війну в Китаї, кабінет Коное посилив боротьбу з антимілітаристські і антивоєнними настроями в країні. Офіційно це називалося "рух по мобілізації національного духу". Всі демократичні організації, які напередодні японо-китайської війни виступали з антивоєнних позицій, були розгромлені. 15 грудня 1937 поліція провела масові арешти комуністів, профспілкових лідерів, представників прогресивної інтелігенції. Число заарештованих перевищувало 10 тис. людей / Історія Японії, 1988, с. 257, 258 /.\nСША і Великобританія своєю політикою невтручання фактично заохочували Японію до подальших військових дій, сподіваючись, що вона почне війну проти СРСР. Влітку 1938 р. Японські війська спробували вторгнутися на радянську територію в районі озера Хасан (поблизу Владивостока), але після лютих боїв були відкинуті. Навесні і влітку 1939 р. - новий конфлікт тепер на території МНР, з якою у СРСР був договір і радянсько-монгольські війська завдали поразки японцям біля річки Халкин-Гол ...\n2.2 Японія в роки другої світової війни\nПісля окупації Німеччиною в 1940 р. Франції і Голландії Японія скористалася зручною ситуацією і захопила їх колонії - Індонезію та Індокитай.\n27 вересня 1940 Японія уклала військовий союз (Троїстий пакт) з Німеччиною та Італією, спрямований проти СРСР. Англії і США. Одночасно в квітні 1941 був укладений договір про нейтралітет з СРСР.\nПісля нападу Німеччини на СРСР у червні 1941 р. Японці багаторазово підсилили свій військовий потенціал на кордоном у цьому районі - Квантунську армію. Однак провал германск4ого бліцкригу і поразки під Москвою, а також те, що Радянський Союз постійно тримав на східних рубежах боєздатні дивізії - не дозволило японському керівництву почати тут військові дії. Вони були змушені направити свої військові зусилля на інших напрямках.\nЗавдавши поразки військам Англії японці в короткий термін захопили багато територій та країни Південно-Східної Азії і підійшли до кордонів Індії. 7 грудня 1941 Японська армія без оголошення війни раптово атакувала базу ВМС США Перл-Харбор (Гавайські острови).\nРаптовий напад на військово-морські об'єкти США, розташовані на відстані більше 6тис км від Японських островів, завдало величезної шкоди американським збройним силам. Одночасно японські війська вторглися в Таїланд, почали військові операції по захопленню Бірми, Малайї та Філіппін. Перший етап війни розгортався успішно для японських мілітаристів. Після п'яти місяців війни ними були захоплені Малайя, Сінгапур, Філіппіни, основні і острови Індонезії, Бірма, Гонконг, Нова Британія, Соломоновими островами. За короткий час Японія захопила територію в 7 млн. кв. км з населенням близько 500 млн. чоловік .. Поєднання факторів раптовості і кількісної переваги забезпечило японським збройним силам успіх і ініціативу на перших етапах війни.\nГраючи на прагненні цих народів звільнитися від колоніальної залежності і представляючи себе подібним "визволителем", японське керівництво насаджувало в окупованих країнах маріонеткові уряди. Однак ці маневри Японії, нещадно грабувала окуповані країни, встановлюючи тут поліцейські режими, не могло обдурити широкі народні маси цих країн.\nГоловними причинами, які утримали Японію від нападу на СРСР, були його військова міць - десятки дивізій на Далекому Сході, важке становище японських військ, безнадійно застрягли у виснажливій війні в Китаї, народ якого вів героїчну боротьбу проти загарбників; перемоги Червоної Армії у війні з гітлерівською Німеччиною.\nПроте незабаром ситуація почала змінюватися. Командування Японії недооцінило важливість використання підводних човнів і великих авіаносців і незабаром американські та англійські частини почали наносити їм суттєві поразки. У 1944 р. Після втрати Філіппін почалися масовані бомбардування самій Японії авіацією США. Токіо був зруйнований майже повністю. Така ж доля спіткала і більшість великих міст. Проте навіть в 1945 р. Японія не збиралася здаватися і війська чинили опір дуже запекло. Тому США і Великобританія змушені були відмовитися від планів висадки своїх військ безпосередньо на територію Японії і Америка зробила атомне бомбардування Хіросіми і Нагасакі - 6 і 9 серпня 1945\nСитуація кардинально змінилася лише після вступу у війну СРСР. Радянський Союз 9 серпня 1945 Почав військові дії проти Квантунської армії. Вона була розгромлена в короткий термін і вже 14 серпня 1945 Імератор був змушений оголосити про капітуляцію. Акт був підписаний 2 вересня 1945 р. На борту американського лінкора "Міссурі" ... / Новітня історія країн Азії та Африки, частина 1, 2003, с. 51-70 /.\n14 серпня 1945 уряд і військове командування беззастережно прийняли умови Потсдамської декларації і капітулювали перед союзними державами в особі Китаю, США, Англії та Радянського Союзу. Це була тривала і несправедлива війна. Вона тривала 14 років з моменту початку агресії в Маньчжурії, з часу агресії в Китаї 8 років, з початку військових дій проти інших народів - чотири роки. У ході цієї війни було знищено мільйони людей в Китаї, на Філіппінах, В'єтнамі, Сіамі, Бірмі, Малайї і в Індонезії.\nЗдійснюючи підготовку до війни, правлячі класи Японії поступово позбавляли свій народ його прав і, врешті-решт, відібрали в нього будь-яку свободу. Спочатку, до інциденту в Маньчжурії, незаконних арештів, тортур, тюремного ув'язнення і розстрілів піддавалися комуністи, передові робітники і селяни. Потім, після 1933 р. репресії поширилися на лібералів і демократів. Свобода слова, зібрань, союзів була знищена. Люди, які до 1936-1937 рр.. думали, що гонінням піддаються лише "червоні", що ці репресії їх не торкнутися, що пожвавлення економіки, викликане війною, рятівно, в ході війни зрозуміли свою помилку. Багатьох з них змусили змінити свою професію і насильно відправляли на роботу у військову промисловість.\nВся економічна життя регламентувалася вояччиною, чиновниками і великими капіталістами. Безробітних дійсно не стало. Нор це сталося тому, що кілька мільйонів чоловік було приречене на рабську працю на військових підприємствах. Більше 3,5 мільйонів молодих людей, включаючи студентів і 12-річних школярів (хлопчиків та дівчаток) були мобілізовані у військову промисловість і сільське господарство. Коротше кажучи, 80 мільйонів японців прирекли на підневільну працю у величезній військовій в'язниці / Іноуе Кійосі та ін, 1955, с. 257, 258 /.\nДо кінця війни переважна частина японської території знаходилася повністю в зруйнованому стані. Бомбардуваннями союзників були практично знищені основні міські центри, в тому числі і багато міст, які не мали військового або стратегічного призначення. Ще більш трагічною була доля Хіросіми і Нагасакі, які були фактично стерті з лиця землі. За роки військових дій японська армія втратила більше 2 млн. чоловік / там же, с. 259, 260 /.\n3. Японія у другій половині ХХ століття\n3.1 Японія в перший період окупації\nПолітика союзних держав щодо переможеної Японії була сформульована в Потсдамської декларації від 26 червня 1945 р. Декларація містила вимоги про викорінення мілітаризму, усунення всіх перешкод для розвитку демократичних тенденцій, встановлення в країні свобода слова, віросповідання та поваги основних людських прав. Декларація була загальною програмою антифашистської коаліції союзних держав. У ній знайшли своє відображення ті цілі, які ставили перед собою демократичні сили всього світу у другій світовій війні. У деяких її розділах зокрема говорилося наступне.\n"6. Назавжди повинні бути усунені владу і вплив тих, які обдурили і ввели в оману народ Японії, змусивши його йти по шляху всесвітніх завоювань, бо ми твердо вважаємо, що новий порядок світу, безпеки і справедливості буде неможливий до тих пір, поки безвідповідальний мілітаризм не буде вигнаний зі світу.\nДо тих пір, поки такий новий порядок не буде встановлений, і до тих пір, поки не будуть існувати переконливий доказ, що здатність Японії вести війну знищена, - пункти на японській території, які будуть вказані союзниками, будуть окуповані для того, щоб забезпечити здійснення основних цілей, які ми тут викладаємо.\nЯпонським збройним силам, після того, як вони будуть\nроззброєні, буде дозволено повернутися до своїх осель з можливістю вести мирну і трудове життя.\nМи не прагнемо до того, щоб японці були поневолені як раса або знищені як нація, але усі військові злочини, включаючи тих, які вчинили звірства над нашими полоненими, повинні понести суворе покарання.\nОкупаційні війська союзників будуть відведені з Японії, як тільки будуть досягнуті ці мети і як тільки буде засновано мирно налаштована і відповідальний уряд у відповідності зі вільно вираженою волею японського народу "/ там же, с. 261-262 /.\nБезсумнівно, що ця Декларація була справедливою і, перш за все, відповідала сподіванням самого японського народу ...\nПитання післявоєнного устрою.\nПісля вступу Радянського союзу у війну і розгрому їм Квантунської армії правляча верхівка Японії прийняла умови Потсдамської декларації про беззастережну капітуляцію. Слідом за цим Японія була окупована американськими військами, що діяли від імені союзних держав.\nВідразу ж після капітуляції Японії розгорнулася боротьба пір питань її післявоєнного устрою. З одного боку виступали правлячі кола США, які побоювалися посилення руху народних мас Японії на захист своїх прав, наполягали на окремих обмежених реформ, не зачіпають основ існуючого ладу. Протилежні позиції займали деякі міжнародні демократичні сили, які вимагали проведення широких прогресивних перетворень, що забезпечують перетворення Японії в сучасну демократичну державу.\nПри цьому правлячі кола США з самого початку окупації прагнули обійти принцип одноголосності чотирьох великих держав (СРСР, США, Китаю та Англії) при вирішенні японських проблем. У жовтні 1945 р. США в односторонньому порядку створили у Вашингтоні Далекосхідну консультативну комісію з Японії, що викликало різкий протест з боку Радянського Союзу та інших країн. В кінці кінців в грудні 1945 р. на Московському нараді міністрів закордонних справ, скликаному за ініціативою СРСР, після тривалих переговорів США були змушені дати згоду на розпуск Далекосхідної комісії та прийняти план, згідно з яким у Вашингтоні засновувалася Далекосхідна комісія з представників 11 країн. Ця комісія проголошувалася директивним органом, який визначає основні принципи окупаційної політики і по ідеї була поставлена над головнокомандувачем американськими окупаційними військами.\nОднак через загострення відношення між СРСР і США призвели до того, що на практиці Далекосхідна комісія не зіграла відведеної їй ролі ... / Історія Японії, 1978, с. 11 - 13 /.\nАмериканська окупаційна політика почалася в умовах різкого загострення загальної кризи капіталізму, розпаду колоніальної системи. У цей час народи всього світу, в тому числі і американський, в результаті перемоги у війні, що носила антифашистський, визвольний характер, переживали демократичний, революційний підйом. У цих умовах США не могли не рахуватися з умовами Потсдамської декларації і змушені були проголосити політику демократизації і демілітаризації Японії. При цьому вони переслідували свої власні цілі - послабити свого вчорашнього конкурента на світовому ринку, встановити політичний, економічний і військовий контроль над ним.\nОднак для того, щоб усунути небезпеку відродження японської загрози Америці, необхідно було, перш за все, підірвати позиції абсолютистської монархії, воєнщини, поміщиків, бюрократії, послабити вплив монополістичного капіталу. Сполучені Штати розуміли, що здійснити такі важливі завдання силами тільки окупаційної армії не можна, і тому намагалися використовувати соціальні і політичні сили всередині самої Японії - пацифісти, представники середньої та дрібної буржуазії, робітники і селяни, ліберали і т.д.\nПерші кроки окупаційної влади. На відміну від окупації Німеччини, у результаті чого її уряд був повністю розпущено і управління країною здійснювалося безпосередньо союзними державами, які створили Союзну військову адміністрацію для Німеччини, в Японії США в основному зберегли старий державний апарат на чолі з японським імператором, лише кілька перебудований і оновлений в ході чищення, і доручили цьому апарату проведення в життя американських директив про післявоєнні перетвореннях.\nРазом з тим США привласнили собі ряд державних функцій. Вони повністю взяли в свої руки область фінансів і зовнішньої торгівлі, поставили під свій контроль всі органи правосуддя, поліцейську владу, складання державного бюджету, обмежили законодавчу владу парламенту. У сфері дипломатії японський уряд було позбавлено права встановлювати і підтримувати зв'язки з іноземними державами / там же, с. 15, 16 /.\nВідразу ж після капітуляції США вжили низку заходів, спрямованих відродження в країні деяких демократичних норм, які або взагалі були відсутні в Японії, або були обмежені в ході світової війни. Було офіційно оголошено про розпуск ультранаціоналістичних товариств, секретних правих організацій, які своєю діяльністю сприяли обмеження свобод японського народу.\nВже у вересні 1945 р. відповідно до Потсдамської декларації окупаційні власті видали директиви про розпуск збройних сил країни, про заборону військового виробництва, про арешт головних військових злочинців. 4 жовтня 1945 була ліквідована таємна поліція (Токко), аналогічна німецькому гестапо, одночасно були випущені політв'язні.\nЗ метою ослаблення культу імператора 1 січня 1946 відбулося його публічне зречення від міфу про його божественне походження.\n4 січня окупаційні власті видали декрет про чистку державного апарату і політичних організацій від осіб, пов'язаних в минулому з фашистською і мілітаристської діяльністю і про розпуск 27 шовіністичних організацій. У результаті цих чисток від громадської і політичної діяльності було відсторонено більше 200 тис. чоловік.\nБули заарештовані і віддані Міжнародному військовому трибуналу 28 головних військових злочинців, у тому числі колишні прем'єри Тодзі, Койсо, Хирота, Хиранума, генерали Аракі, Дойхара, Ітагакі, Кімура, Мінамі, Мацуї, і деякі дипломати. Хоча окупаційні власті таким чином мали намір позбутися від неугодних їм осіб, переслідували тільки свої інтереси, тим не менше було завдано серйозний удар по старій бюрократичній системі, на яку спирався імператорський режим.\nУ грудні 1945 р. був опублікований Закон про профспілки, вперше в історії Японії надав всім робітникам, у тому числі працівникам державних підприємств та установ, право на організацію профспілок, на колективні переговори і страйки. Закон передбачав також участь профспілок в обговоренні питань про кадри, найом і звільнення, виплату зарплати звільненим профпрацівників.\n22 жовтня 1945 вийшов меморандум окупаційних властей щодо народної освіти. У ньому передбачалося заборону культивування мілітаристської ідеології та викладання військових дисциплін у звичайних школах. Вказувалося, що виховання дітей повинне вестися в с урахуванням виховання у дітей поваги до гідності особистості, її прав, поваги прав та інтересів інших народів. Меморандум передбачав також реабілітацію працівників освіти, звільнених свого часу за ліберальні або антивоєнні погляди. Одночасно заборонялася будь-яка дискримінація по відношенню до вчителів, учнів та працівникам освіти на грунті расової або релігійної приналежності і політичних переконань. Надалі до виходу нових підручників заборонялося викладання в школах історії Японії / там же, с. 16-18 /.\nЕкономічний стан. Виробничо-технічна база японської промисловості порівняно мало постраждала від військових дій. Найбільше скорочення виробничих потужностей відбулося тільки в легко промисловості - харчової, текстильної - які задовольняли споживчий попит населення на товари першої необхідності.\nЩо ж стосується потужностей важкої промисловості, то вони збереглися на досить високому рівні. Руйнуючи та зраджуючи вогню малозахищені мирні міста і села, американці майже зовсім не торкнулися головну вугільно-металургійну базу Японії на острові Кюсю. Зокрема цілком зберігся найбільший в Японії металургійний комбінат "Явата". Тим не менш виробництво в Японії різко впала. Імпорт сировини, палива і продовольства по суті припинено внаслідок заборони підтримувати торговельні зв'язки з іншими державами.\nПротягом перших двох років окупації Японія займала останнє місце у світі за темпами відбудови промисловості. Тим не менш Сполучені Штати в початковий період окупації були змушені надавати Японії економічну допомогу. Робилося це більше з політичних, ніж з економічних міркувань - з метою попередження гострих соціальних конфліктів, а також для досягнення самоокупності японської економіки.\nУ результаті припинення військового виробництва, демобілізації армії і флоту, репатріації японців з колишніх колоній і окупованих територій (Корея, Маньчжурія, Тайвань, острови Південних морів) виникла масове безробіття. Близько 10 млн. безробітних були кинуті напризволяще.\nДля того, щоб дещо згладити насувається фінансова криза, уряд стало на шлях масового випуску паперових грошей для погашення своїх численних зобов'язань перед монополіями, для виплати допомоги офіцерському складу армії і флоту, для покриття дефіциту державного бюджету. У результаті цих заходів виникла гостра інфляція і різко знизилася реальна заробітна плата і без того дуже низька.\nОсвіта політичних партій. Відразу ж після капітуляції Японії стали відновлюватися старі і виникати нові партії.\n10 жовтня 1945 були звільнені з в'язниці комуністи в тому числі і керівники партії, що знаходилися в ув'язненні 18 років. Компартія Японії вперше отримала можливість легального існування і негайно розгорнула свою роботу серед мас. 1 грудня 1945 відкрив свою роботу 1У з'їзд До П Я - перший легальний з'їзд японських комуністів. На ньому була прийнята програма і статут. У своїх програмних документах комуністи закликали до здійснення в країні глибоких демократичних перетворень, ліквідація імператорської системи і утворення демократичної республіки, проведення аграрної реформи і викорінення мілітаризму.\n2 листопада 1945 на установчому з'їзді було проголошено про створення Соціалістичної партії Японії (СПЯ). До неї увійшли соціал-демократи всіх відтінків. Програма партії висувала гасла демократії, миру і соціалізму. При чому під соціалізмом СПЯ мала на увазі не знищення капіталістичних відносин, а проведення глибоких соціальних реформ в рамках капіталістичного ладу.\n9 листопада 1945 була утворена Ліберальна партія (дзиюто), основне ядро якої склали члени довоєнної буржуазно-поміщицької партії Сейюкай. Ця партія стане в майбутньому відображати інтереси великої монополістичної буржуазії.\n16 листопада 1945 з'явилася Прогресивна партія (Сімпото). Вона відображала інтереси певної частини великої буржуазії, поміщиків і верхівки японського селянства / там же, с. 24-26 /.\nРозпуск японських монополій - д з а і б а ц у. В економіці довоєнній Японії панували великі монополістичні об'єднання, іменовані "дзайбацу". Зазвичай вони носили закритий або замкнутий характер і контролювалися однією сім'єю. Використовуючи систему "особистої унії" та інші засоби. Головні компанії дзайбацу контролювали десятки і сотні дочірніх акціонерних компаній, зайнятих в галузі промисловості, торгівлі, кредиту, транспорту та в інших галузях господарства. Ці дочірні компанії, у свою чергу, г7осподствовалі над різними іншими компаніями і т.д. Таким шляхом порівняльне невелике число могутніх дзайбацу - Міцуї, Міцубісі, Сумітомо, Ясуда - за підтримки підтримує їх урядового апарату охоплювало своїми щупальцями буквально всі галузі японської економіки. Крім усього, дзайбацу були головними натхненниками й організаторами імперіалістичної агресії Японії і під час війни ще більше посилили свою роль.\nПитання про розпуск цих об'єднань висувався демократичними силами як першочергове завдання. Ліквідація всевладдя дзайбацу розглядалася ними як необхідна передумова справжньої демократизації і демілітаризації Японії. Ситуація в якійсь мірі полегшувалося ще й тим, що вже давно дискредитували себе в очах громадськості і заважали відновленню позицій великої японської буржуазії.\nУ директиві американського уряду від 6 вересня 1945 р., переданої Макартуру, крім деяких економічних проблем, у тому числі і вказувалося на необхідність "розробки програми розпуску великих промислових і банківських об'єднань, які здійснюють контроль над більшою частиною промисловості і торгівлі Японії", і про заміні їх організаціями підприємців, які можуть забезпечити "більш широкий розподіл доходів і власності на засоби виробництва і торгівлі" / Історія Японії, 1978, с. 40-41 /.\nУ лютому 1946 були обмежені в правах займати керівні посади в компаніях 56 членів сімей керівних діячів дзайбацу, що мало сприяти усуненню панування дзайбацу над іншими компаніями за допомогою особистої унії.\nВідповідно до вказівок окупаційної влади японський уряд розробило план розпуску головних концернів "Міцуї", "Міцубісі", "Сумітомо" і "Ясуда", а їхні активи були заморожені.\nПравда, дзайбацу отримали повну компенсацію за цінні папери у вигляді урядових боргових зобов'язань, які підлягали сплаті через 10 років. Згодом головні компанії цих великих концернів оголосило про свій саморозпуск. Дещо пізніше окупаційна влада і саме японський уряд прийняв кілька законодавчих актів, які передбачали низку економічних і юридичних заходів, які повинні були перешкодити відродженню дзайбацу в майбутньому ...\nАграрна реформа. Аграрне питання давно належав до числа найбільш гострих соціальних проблем Японії. До війни в японській селі панувала феодальна поміщицького землеволодіння, яка сформувалася після перетворень Мейдзі в 70-80-х рр.. Х1Х ст. Більше половини оброблюваної землі належало поміщикам, які здавали її селянам в оренду на кабальних умовах. Орендна плата доходила до 60% з урожаю і в основному збиралася тільки натурою.\nКабальна система оренди приводила до утворення аграрного перенаселення, що служив резервуаром дешевої робочої сили. Все це негативно позначалося на загальному життєвому рівні, як в місті, так і в селі. Існуюча система феодального землеволодіння стримувала розвиток продуктивних сил у сільському господарстві, перешкоджала підвищенню виробництва продовольства і сільськогосподарської сировини. Одночасно з цим феодальний вигляд села негативно позначався і на розвитку капіталістичних відносин у системі міського виробництва. Ліквідація цих відносин, безсумнівно, позитивно могла позначитися і на демократизації всього політичного ладу Японії / Історія Японії 1978, с. 43 /.\nКапітуляція Японії відкрила нову сторінку в боротьбі селян за свої права. Різкий підйом селянського руху, об'єднання його в особі Всеяпонського селянського союзу викликали серйозні побоювання як в окупаційної влади, так і у правлячих кіл країни. Прагнучи не допустити демократичного перетворення сільського господарства силами самого народу правлячі кола США та Японії змушені були провести земельну реформу зверху, легальним, парламентським шляхом.\nУ листопаді 1945 р. японське уряд сам вніс до парламенту законопроект земельного закону. Цей документ був складений японськими правлячими колами і відображав інтереси тільки самих поміщиків.\nУ грудні 1945 р. в розпал парламентських дебатів, штаб окупаційних військ опублікував "Меморандум про земельну реформу". Цей закон викликав гостре невдоволення японських демократичних сил. З такою ж критикою закону виступила КПЯ та Всеяпонський селянський союз. Закон про земельну реформу був підданий жорсткій критиці і з боку представників радянської влади. Радянська адміністрація запропонувала свій досить радикальний варіант закону, в якому більше враховувалися інтереси селян. У кінцевому підсумку японський парламент затвердив третій варіант закону, запропонований Англією, який був менш радикальним, ніж радянський, але більш позитивний, ніж американський.\nВ основу цієї земельної реформи були покладені такі загальні принципи. Землі, понад визначеної норми, викуповувалися державою у поміщиків і потім продавалася селянам. При продажу землі перевага віддавалася тим селянам, які раніше обробляли цю землю як орендарів.\nПісля проведення реформи (1949 - 1950 рр..) Приватне селянське господарство стало переважною формою господарства. Орендні платежі з цього часу могли стягуватися тільки в грошовій формі і не повинні були перевищувати 25% від врожаю / там же, с. 45 /.\nГірські ліси і велика частина цілинних земель, як і раніше залишалися в руках поміщиків. Ліси раніше належали імператорського прізвища, були оголошені державною власністю / Іноуе Кійосі, 1955, с.327 /.\nХоча земельна реформа і призвела до істотної зміни класових відносин на селі, тим не менше вона повністю не вирішила аграрного питання. Дрібноселянське господарство не могло забезпечити значного зростання продуктивних сил і технічного прогресу в сільському господарстві. Просте перетворення орендарів в самостійних землевласників в кінцевому рахунку поставило їх у залежність від перетвореної капіталістичної економіки. Багато колишніх поміщики, що зберегли в своїх руках лісу, пасовища, луки, здійснювали контроль над місцевими органами влади, кооперативами та різними суспільствами і в значній мірі зберегли економічні та політичні позиції в селі / Історія Японії, 1978, 45-46 /.\nРеформа освіти. У березні 1947 р. був виданий Закон про шкільне навчання й Основний закон про освіту. Використавши рекомендації американських фахівців, японські працівники освіти створили систему народної освіти, в основному відповідає положенням нової конституції. Період обов'язкового і безкоштовного навчання був збільшений з 6 до 9 років. Істотної зміни зазнали методи викладання і програми. Зі шкільного навчання була усунена націоналістична і шовіністична пропаганда. Аналогічні пре6образованія були проведені і в системі університетської освіти.\nБула проведена децентралізація управління шкільною освітою. Муніципальним і сільським органам влади надали у цій сфері велику автономію. Децентралізація управління освітою полегшила створення більш широкої мережі спеціалізованих коледжів та інститутів, значно прискорило темпи підготовки і якість нових кадрів.\nЗакон про працю. У квітні 1947 р. був прийнятий Закон про трудові нормах. Він встановив 8-годинний робочий день, годинна перерва на обід, 25% надбавку до зарплати за понаднормові роботи, оплачувану відпустку, відповідальність наймача за охорону праці та за санітарні умови, виплату компенсацій за виробничі травми, про охорону праці підлітків і т.д.\nІ хоча після виходу цього Закону у виробництві збереглися деякі негативні явища, сам по собі цей Закон мав дуже велике прогресивне значення.\nПрийняття нової Конституції. Гостра боротьба демократичних і реакційних сил розгорнулася навколо проекту нової японської конституції. Американські окупаційні власті вважали, що імператорський лад може бути зручним знаряддям здійснення політики США. Подібні проекти викликали різку критику як за кордоном, так і всередині Японії. Кілька країн, в тому числі і Радянський Союз, схилялися до того, щоб взагалі ліквідувати імператорський лад і створити в Японії систему парламентської буржуазної демократії. Зрештою штаб окупаційних військ у лютому 1946 р. запропонував новий компромісний варіант, за яким імператор зберігався, але тільки в якості національного символу, за прикладом Англії. Макартур визнавав пізніше, що змушений був піти на поступки тільки завдяки позиції Радянського Союзу. Великий вплив на характер проекту надало демократичний рух самого японського народу / Кутаков, 1965, с. 190 /.\nУ вже готовий перед цим проект було внесено кілька дуже важливих статей і виправлень. Зокрема була додана стаття про відмову від війни, як методу вирішення конфліктів. Японії заборонялося мати власні збройні сили. Прерогативи імператора обмежувалися представницькими функціями як символу Японії. Палата перів скасовувалася / там же, с. 190 /.\nДемократичні тенденції містилися також у розділі "Права і обов'язки народу", де урочисто заявлялося, "що народ безперешкодно користується всіма основними правами людини, що право людей на життя, свободу і прагнення на щастя повинні бути вищим предметом піклування в області законодавства та інших державних справ "/ Історія Японії, 11978, с. 47 /.\nКонституція проголосила рівність усіх громадян перед законом і скасування у зв'язку з цим привілейованого аристократичного стану. Крім того - "невід'ємне право громадян обирати державних посадових осіб та усувати їх від посади"; "свободу думки і совісті, свободу зібрань, слова й друку"; "свободу наукової діяльності"; "право трудящих на створення своїх організацій і колективні договори" / там же, с. 48 /.\nМіжнародний військовий трибунал. Важливою ланкою в післявоєнному облаштуванні Японії грали питання, пов'язані з проблемою японської армії, поліцією, офіцерськими кадрами і питання про надання суду політичних і військових діячів країни. Японські правлячі кола вже напередодні капітуляції, передбачаючи майбутні наслідки, намагалися зберегти контроль над ситуацією і не довести її до небажаного для себе результату. 17 серпня 1945 уряд Хігасікуні швидкими темпами здійснило демобілізацію японської армії. Збройні сили в той час становили 7 млн. осіб, з них 4 млн. перебувало у власне Японії.\n28 серпня 1945 були знищені або заховані багато мобілізаційні документи та списки офіцерського складу. Гвардійську дивізію реорганізували в управління імператорської поліції, зберігши її кістяк на випадок відновлення. Основні керівні та найбільш досвідчені кадри армії і флоту були розподілені по державних установах і військово-промисловим компаніям. Все це робилося для того, щоб зберегти офіцерські кадри і вивести їх з під можливих негативних наслідків у разі поразки Японії / Кутаков, 1965, с. 181 /.\nОднак ці плани і дії останнього японського уряду не виправдалися. Відповідно до умов Потсдамської декларації, а також за наполяганням міжнародної громадськості і народів азіатських країн, був створений Міжнародний військовий трибунал, який засідав у м. Токіо. До його складу увійшли представники 11 країн - СРСР, США, Великобританії, Китаю, Франції, Австралії, Нової Зеландії, Голландії, Індії і Філіппін. Він привернув пильну увагу мільйонів чесних людей у всьому світі, що бачили в ньому прояв боротьби за мир і викорінення фашизму.\nСуду Міжнародного трибуналу були віддані 28 представників правлячих верхів Японії, серед яких були колишні прем'єр-міністри, вищі військові керівники, дипломати, ідеологи японського імперіалізму, господарські та фінансові діячі. У листопаді 1948 р. Міжнародний трибунал у Токіо, після судових процесів, які тривали більше 2,5 років, виніс свій вирок у справі 25 головних військових злочинців. Трибунал засудив до смертної кари вісьмох. 16 підсудних були засуджені до довічного ув'язнення. Вирок трибуналу був зустрінутий з великим схваленням світової демократичної громадськістю.\nКрім того, Трибунал засудив японську агресію як міжнародний злочин і встановив, що імперіалістична Японія в тісному союзі з гітлерівською Німеччиною, домагалася завоювання цілих країн і поневолення їх народів. Було також доведено, що Японія протягом багатьох років готувала агресію проти СРСР і в 1938-1939 рр.. скоювала збройні напади на СРСР. У розділі "Політика Японії по відношенню до СРСР", зокрема говорило: "Трибунал вважає, що агресивна війна проти СРСР передбачалася і планувалася Японією протягом аналізованого періоду, що вона була одним з основних елементів японської національної політики і що її метою було захоплення територій СРСР на Далекому Сході "/ там же, с. 48-49 /.\nУ вироку були перераховані конкретні види допомоги, яку Японія надавала Німеччини в її війні проти Радянського Союзу в порушення її зобов'язань за Пактом про нейтралітет. Зокрема вказувалася, що Японія постачала Німеччину військово-розвідувальними даними про Радянської Армії, її резервах, про перекидання радянських військ, про промислово потенціал СРСР.\nВплив корейської війни. 26 червня 1950 на інший день після раптового нападу Південної Кореї на КНДР, підготовленого та спровокованої американським імперіалізмом, Рада Безпеки ООН, скликана на вимогу США, за відсутності радянського представника прийняв незаконну резолюцію про надання збройної допомоги Південній Кореї. Пізніше, 7 липня 1050 Рада Безпеки прийняла інше рішення - про створення армії ООН в Кореї на чолі з генералом Макартуром. Так прикриваючись прапором ООН, США і їх південнокорейські союзники почали агресивну війну проти корейського народу.\nЯпонія стала основною військовою базою, з якою здійснювалася перекидання американських військ у Корею. Тут же був розташований штаб Макартура.\nВеликий попит на озброєння, військові матеріали, продовольство та інші товари, на військові перевезення і послуги, який був викликаний війною, створив військово-інфляційний бум в японській економіці. Японія не тільки виробляла ремонт танків, літаків та іншої військової техніки, підбитим в Кореї, а й постачала американським військам боєприпаси, бронемашини, вантажівки та інше військове обладнання. Японський флот брав участь у перекиданні американських військ і військового спорядження на корейський фронт / Історія Японії, 1978. с. 76 /.\nВеликі доларові надходження за спецзамовленням дозволили Японії покрити свій дефіцит у зовнішній торгівлі і домогтися збільшення валютного фонду і збільшити імпорт промислової сировини. Відновлення військового виробництва зажадало скасування встановлених раніше обмежень на зовнішню торгівлю Японії.\nПісля розв'язання Сполученими Штатами війни в Кореї роль Японії в стратегічних планах американського командування особливо зросла. Японія стала служити дуже важливою тиловою базою і перевалочним пунктом американських військ, що діяли в Кореї під прапором ООН. Через два тижні після початку індійські Макартур в листі прем'єр-міністру Йосіда зажадав створення Резервного поліцейського корпусу в кількості 75 ти. Людина і збільшення штату морської поліції до 8 тис. осіб. Резервний поліцейський корпус формально створювався з метою посилення поліцейських сил всередині країни у зв'язку з перекиданням значної частини американських окупаційних військ з Японії на корейський фронт. Проте за своєю побудовою, технічної оснащеності він представляв собою даний військове формування, зародок майбутньої японської армії. Більшість командних постів в ньому зайняли колишні офіцери імператорської армії. Представники СРСР у Союзній раді для Японії і Далекосхідної комісії рішуче протестували проти відродження японських збройних сил / там же, с. 78 /.\nСан-Францісскій мирний договір. На 4 вересня 1951 р. була призначена конференція в Сан-Франциско для підписання мирного договору з Японією. Сполучені Штати самі в односторонньому порядку визначили склад учасників цієї конференції. На конференцію не були запрошені кілька країн, які були в цьому дуже зацікавлені - Китай, КНДР, ДРВ. Відмовилися брати участь у конференції такі великі азіатські держави, як Індія і Бірма, які були жертвами японської агресії. Відмовилася брати участь і Югославія. Зате були представлені всі латиноамериканські країни - Гондурас, Коста-Ріка, Сальвадор, Еквадор та інші. Були запрошені Люксембург, Греція і ще багато інших країн (всього 52), які не воювали з Японією і не мали конкретних інтересів щодо укладення договору.\nВсупереч розрахунками американських політиків Радянський уряд прийняв запрошення. Воно визнало доцільним використовувати трибуну конференції для того, щоб показати світовій спільноті позицію Радянського держави в цьому питанні, зазначивши шляху до укладення справжнього демократичного, всебічного мирного договору, а також викрити справжні цілі американської політики на Далекому Сході. Радянська делегація, перш за все, поставила питання про запрошення на конференцію КНР, оскільки Китай був першою жертвою японської агресії і глибоко зацікавлений у підготовці мирного договору з Японією. Але радянські пропозиції були відкинуті більшістю держав / Кутаков, 1965, с. 212 /.\nЗ грунтовною і глибокою критикою американо-англійського проекту договору виступив глава радянської делегації А.А. Громико. У його виступі були викладені принципи побудови мирного договору - створення гарантій проти відродження мілітаризму і демократизації політичного і громадського життя Японії, чого якраз і не було в американському проекті. Радянський представник вказав, що представлений проект порушує історичні права Китаю і СРСР на території, відторгнуті в результаті японської агресії (Тайвань, Пескадорські острова, Курильські острови, Південний Сахалін і ін.) У проекті містилося лише згадка про відмову Японії від цих територій, але замовчувалося про те, що ці території, відповідно, повинні належати КНР і СРСР.\nРадянська делегація висунула чіткі конструктивні пропозиції у вигляді поправок і доповнень до американо-англійським проектом. Ці поправки включали наступні пропозиції - визнання Японією суверенітету КНР над Маньчжурією, Тайванем, островами Пескадорські і Пратас та ін І визнання суверенітету СРСР над південною частиною Сахаліну. І Курильськими островами і відмова Японії від всіх прав і домагань на ці території.\nРадянська делегація пропонувала вивести збройні сили союзних держав не пізніше ніж у 90 днів з дня вступу в силу договору. Радянська делегація запропонувала включити ще вісім нових статей, які повинні були покласти на Японію зобов'язання забезпечити японському народу основні свободи - слова, друку і видань, релігійного культу, політичних переконань і публічних зібрань. А також зобов'язання про недопущення відродження на території Японії фашистських і мілітаристських організацій. Крім того, радянські пропозиції передбачали суворе обмеження збройних сил Японії, які повинні були служити виключно цілям самооборони.\nПропозиції СРСР привернули широку увагу громадськості Америки, Японії та інших країн. Вони жваво обговорювалися в кулуарах конференції і в журналістських колах. Однак, головуючі на конференції американці відмовилися поставити на обговорення поправки і пропозиції радянської делегації\n8 вересня 1951 відбулося підписання мирного договору з Японією. Представники СРСР, Польщі та Чехословаччини не були присутні на цій церемонії. У підсумку більшість країн підписали договір, не брали безпосередньої участі у війні проти Японії.\nУ результаті Мирний договір не припиняв стану війни між Японією, з одного боку, і Радянським Союзом, Китаєм, Індією, Бірмою та іншими державами, з іншого боку. Договір абсолютно не вирішив репарационного питання. Через кілька годин після підписання договору був підписаний японо-американський "договір безпеки", згідно з яким США отримували право розміщувати свої збройні сили на території Японії / там же, 212-214 /.\n3.3 Економічний розвиток Японії в другій половині ХХ століття\nВийшовши з другої світової війни з дуже відсталим і в значній мірі зруйнованим виробничим апаратом промисловості, розореним сільським господарством і практично не маючи скільки-небудь значних сировинних ресурсів (за винятком кам'яного вугілля), Японія вже до кінця 60-х рр.. змогла зайняти друге місце в капіталістичному світі за обсягом промислового виробництва, а на початку 70-х рр.. і за обсягом валового національного продукту (ВНП). Протягом 1950 - 1973 рр.. темпи зростання японської економіки були найвищими серед розвинених капіталістичних країн і становили близько 11% на рік.\nСеред основних причин, що зумовили таке швидке розвиток японської економіки до середини 70-х рр.., Слід назвати перш за все слід назвати ті, які сприяли форсованого капіталонакопленію у промисловості. Колосальна економія коштів на розвиток власних НДДКР, що стала можливою завдяки вільному придбання американських і західно-європейських патентів і ліцензій, зниження цін на світових ринках сировини і палива, відносна дешевизна японської робочої сили, відсутність значних військових витрат - усе це дозволило японським компаніям заощадити і направить на розвиток промисловості величезні додаткові кошти.\nНадзвичайно важливу роль в економічних успіхах Японії зіграв "людський фактор", а саме високу якість японської робочої сили (висока загальноосвітня і професійна підготовка) і ретельно розроблена система управління нею, що сприяє підтриманню високої трудової мотивації японських робітників. Слід відзначити і такий чинник, як досить висока ефективність державного регулювання економічного розвитку в Японії.\nУ середині 70-х рр.. динамічний розвиток японської економіки було перервано майже на 2 роки глибокою кризою, поштовхом до якого стало різке підвищення цін на енергоносії. Кризи і раніше періодично вражали японську економіку, хоча в силу незначною глибини і тривалості вони скоріше являли собою короткочасні спади ділової активності. Криза ж 1973-1975 рр.. за своїми масштабами, глибині і тривалості виявився найважчим за весь період післявоєнної історії країни. Чотириразове подорожчання нафти на світових ринках протягом 1974 р. поставило на межу економічного краху багато компаній, зайняті в енерго-і матеріаломістких галузях - енергетика, транспорт і т.д. Впали прибутку компаній, почалися масові звільнення ...\nГлибина і масштабність економічних потрясінь середини 70-х рр.. змусили японський уряд і ділові кола вжити термінових заходів щодо подолання високої енергосировинної вразливості економіки країни та зміцнення її похитнулися позицій в рамках світового капіталістичного господарства. У комплексі цих заходів вирішальна роль була відведена глибокої перебудови японської економіки в напрямі створення структури наукомісткого типу з низькою енерго-і матеріаломісткістю / Японія: довідник, 1992, с. 108-109 /.\nНа шляхах глибоких структурних перетворень за роки, що минули після кризи Японія значно просунулася вперед у своєму економічному розвитку і помітно зміцнила свої позиції у світовому капіталістичному господарстві. Так, частка Японії в загальному обсязі промислового виробництва розвинених капіталістичних країн зросла з 13,2% в 1975 р. до 17,9% у 1989 р. Японія зараз складає вже більше половини ВНП США. У показнику ВНП на душу населення вона навіть обігнала США - 23,4 тис. дол\nЗміни, що відбулися за ці роки в японській економіці, настільки значні, що при оцінці її економічної могутності та місця в світовому капіталістичному господарстві недостатньо орієнтуватися лише на кількісні показники; необхідно мати на увазі і різко збільшені якісні параметри японської економіки, такі, як рівень матеріально- технічної бази виробництва, транспорту, зв'язку, ступінь науково-технічного розвитку країни, галузева структура виробництва, номенклатура і якісні характеристики продукції, що випускається, види послуг, що надаються, структура особистого споживання і т.д.\nТак, якщо зіставити лише темпи зростання ВНП, то економічний розвиток Японії в другій половині 70 - 80-і рр.. в порівнянні з періодом швидких темпів зростання (друга половина 50-х - поч. 70-х рр..) виглядає досить млявим (якщо за 1955 - 1973 рр.. обсяг ВНП збільшився в 12 разів, то за 1975 - 1988 рр.. - менш ніж в 3 рази). Але якщо взяти до уваги зазначені вище якісні наповнювачі зростання, то стає очевидним, що в останнє десятиліття Японія зробила величезний стрибок у своєму економічному розвитку, який темпи зростання ВНП вже не можуть відобразити адекватно.\nЯкщо в стислому вигляді сформулювати зміст цього стрибка в економічному розвитку, який Японія здійснила за останні е 10-12 років, то воно полягає в тому, що на основі глибоких перетворень країна здійснила перехід від індустріальної до постіндустріальної системі продуктивних сил, заснованої на різкому розширенні використання досягнень науково-технічного прогресу (НТП).\nЗ кількісної точки зору цей перехід висловився в корінних зрушення у ресурсній базі розвитку японської економіки, в переході до використання переважно інтенсивних факторів росту. Основним чинником розвитку японської економіки став науково-технічний прогрес у забезпечення економічного зростання становив у кінці 60-х рр.. в середньому 40-50%, у другій половині 70-х рр.. - Зріс вже до 70%, а в окремі роки останнього десятиліття піднімався до 80-90%.\nЗа всіма цими цифрами стоїть величезне перетворює вплив, який справив НТП на розвиток всіх сфер японської економіки. Саме на основі інтенсивного впровадження досягнень НТП були досягнуті вражаючі успіхи в галузі інтенсифікації використання сировини та енергії, забезпечено значне підвищення технічного рівня виробництва в багатьох галузях, освоєно виробництво величезного числа якісно нових продуктів і послуг; НТП стимулював великі зрушення в галузевій структурі виробництва і зайнятості і привів до виникнення нових галузей і виробництв, перетворив структуру виробничого та особистого споживання / там же, с. 109-110 /.\nГоворячи про різке підвищення впливу НТП на розвиток японської економіки, слід особливо підкреслити, що з другої половини 70-х рр.. воно у все більшій мірі забезпечується за рахунок власних науково-технічних розробок при відносному зниженні ролі запозичень іноземної техніки і технологій, хоча Японія і зараз залишається найбільшим серед розвинених капіталістичних країн покупцем ліцензій, витрачаючи на ці цілі суми в 2 - 3 рази перевищують аналогічні витрати інших країн.\nРазом з тим слід зазначити, що до останнього часу нарощування науково-технічного потенціалу Японії забезпечувалося головним чином зусиллями в області дослідно-конструкторських розробки відносному відставанні сфери фундаментальних і прикладних досліджень, що зумовило і значне відставання Японії від більшості розвинених капіталістичних країн за низкою найважливіших областей фундаментальної науки. Однак проведені в Японії дослідно-конструкторські розробки відрізняються дуже високим якісним рівнем, який забезпечується ретельним урахуванням останніх досягнень світової науки і техніки, використанням у процесі створення техніки нових наукових принципів, відмінною експериментальної базою, високим професійним рівнем японських фахівців.\nІнтенсивне використання досягнень НТП в області електронізації з метою модернізації та оновлення обладнання призвело до значного підвищення технічного рівня виробничого апарату промисловості. Багато видів промислового обладнання були оснащені засобами автоматичного контролю і системами програмного управління. За масштабами використання таких найбільш прогресивних видів промислового обладнання як верстати з числовим програмним керуванням (ЧПК), роботи, гнучкі виробничі системи, Японія значно випереджає США. Японія стала свого роду "полігоном" для випробувань багатьох сучасних типів промислового виробництва.\nКорінні зміни відбулися і в галузевій структурі японської промисловості. Виник і бурхливо розвивається ряд нових наукоємних високотехнологічних галузей, і в той же час згортається виробництво і демонтується обладнання в дивних галузях, які ще в 70-х рр.. становили основу японської промисловості / там же, с. 111-112 /.\nПід впливом НТП, і перш за все такого його напряму, як електронізація, помітно змінився вигляд та інших сфер японської економіки. Так, з кінця 70-х рр.. електроніка стала знаходити все більше застосування в сільському господарстві - з'явилася техніка, оснащена мікропроцесорами, комп'ютери, використовувані для регулювання атмосфери в тепличному господарстві, аналізу кормів та оптимальні норми годування худоби, аналізу грунтів і ступеня необхідності внесення добрив.\nПоряд з прогресом в області інформаційно-обчислювальної техніки величезне значення для розвитку різних галузей японської економіки мала поява таких принципово нових видів зв'язку, як кабельне телебачення, відіотекс, телетекст, супутниковий зв'язок, засновані на передачі інформації за допомогою електронних пристроїв.\nУ сфері роздрібної та оптової торгівлі на основі цих новевшіх засобів зв'язку були створені системи автоматизованого управління складськими запасами, системи управління продажами в реальному часі, у сфері обслуговування - автоматизовані системи замовивши номерів у готелях і авіаквитків; на транспорті - системи автоматизованого управління доставкою вантажів і т . д.\nУ банківській сфері були автоматизовані операції по приміщенню і вилучення вкладів, впроваджена система автоматичних розрахунків з населенням через кредитні картки, створена міжбанківська електронна мережа взаємних розрахунків та обміну фінансовою інформацією.\nЗростання економічної могутності Японії і посилення її позицій в рамках світового капіталістіческог7о господарства знайшли своє відображення і в ряді її показників. Так, до кінця 80-х рр.. Японія вийшла на перше місце в капіталістичному світі за розмірами своїх золотовалютних резервів. У ці ж року вона зайняла 1 місце у світі за обсягом експорту капіталу ставши найбільшим у світі кредитором. Помітно зміцнилися позиції японської ієни. В даний час вже більше половини розрахунків Японії з експорту виробляється в ієнах.\nПомітно змінилися і напрями міжнародної спеціалізації Японії. Якщо ще кілька років тому вони були представлені головним чином галузями виробництва середнього рівня наукоємності - автомобілебудування, побутова електроніка, суднобудування, виробництво сталі. То зараз - це перш за все наукомісткі високотехнологічні виробництва, такі, як виробництво надвеликих інтегральних схем і мікропроцесорів, верстатів із ЧПУ і промислових роботів, факсимільного апаратури і т.п.\nСтруктурна перебудова японської промисловості супроводжувалася безперервним наростанням масштабів закордонного підприємництва японських фірм. Причому поряд з виносом за рубіж екологічно небезпечних, енерго-і матеріаломістких виробництв (шляхом будівництва підприємств відповідного профілю в країни, що розвиваються) відбувалася передислокація в ці країни і деяких машинобудівних виробництв. Мова йшла про тих виробництвах, які ставали в Японії менш рентабельними. Вирішальним критерієм для прийняття рішень про таку передислокацію було (поряд з високою насиченістю внутрішнього ринку) обмеженість можливостей подальшого вдосконалення технології зазначених виробництв, коли воно не обіцяє відповідного розширення ринку і стає менш рентабельним, ніж перехід до виробництва нових товарів.\nПеренесення ж цих виробництв країни, що розвиваються дає їх розвитку новий імпульс, завдяки відчутної економії витрат на робочу силу. Так, малолітражні автомобілі, вироблені за ліцензіями японських фірм у Південній Кореї в даний час на 1,5 тис. дол Дешевше аналогічних автомобілів, що випускаються в Японії. Продукція побутової електроніки південнокорейського виробництва в середньому на 30 - 40% дешевше власне японської ... / Японія: довідник, 1992, с. 118. /.\nВступивши в післявоєнний період зі зруйнованою і дезорганізованої економікою, переживши затяжне і тривале відновлення, Японія в 50-60-х рр.. продемонструвала надзвичайно швидке зростання, що дозволило вже на початку 70-х говорити про "японське економічне диво" ... У 1968 р. Японія вийшла на 2 місце у світі за обсягом ВНП.\nЯпонія зараз - одна з найбільш високорозвинених країн сучасного світу. Розташовуючи 2,5% населення та 0,3% площі землі, при практично повній відсутності яких-небудь сировинних і особливо, енергетичних ресурсів, вона, тим не менш, до теперішнього часу міцно закріпилася на другому місці після США за своїм економічним потенціалом. В Н П країни - 2,5 трлн. дол У 1987 р. Перевищує 11% світового ВНП. За обсягом ВНП на душу населення Японія випередила США. Країна займає перше місце по виробництву судів, автомобілів, тракторів, металообробного устаткування, побутової електронної техніки, роботів.\nПротягом 50 - 60-х рр.. ХХ ст. економіка Японії розвивалася досить інтенсивно, правда поступаючись при цьому багатьом країнам західного світу. Головними галузями економіки переважно були спочатку трудомісткі галузі (легка промисловість тощо), а потім матеріаломісткі галузі - металургія, нафтохімія, суднобудування, автомобільне будівництво ...\nУ середині 70-х рр.. економіка Японії вступила в смугу затяжної кризи. Причин цього було кілька ... У тому числі в ці роки з'явилися зовсім нові конкуренти в цих галузях типу Кореї, Тайваню, Китаю, Індії, які почали активно витісняти Японію на міжнародних фінансових і товарних ринках. Поступово японські економісти і бізнесмени прийшли до висновку, що подальше продовження цієї конкурентної боротьби (збільшення продуктивності праці, зниження зарплати, зниження собівартості продукції, пошуки нових ринків і т.д.) не дасть бажаних результатів і не призведе до якісних зрушень в економіці країни ...\nПоступово японський бізнес взагалі став відмовлятися від колишніх сфер вкладення капіталу і став концентрувати свої зусилля в зовсім новому напрямку - розвиток науковоємних галузей (електроніка, біотехнології, нові матеріали, інформаційна індустрія, сфера послуг і т.д.) ...\nФормування цієї нової моделі виявилося дуже хворобливим для традиційних енерго-і матеріаломістких галузей. Так у середині 70-х рр.. чорна металургія могла виплавляти 150 млн. тонн сталі і там було зайнято 450 тис. осіб ... Тим не менш, до середини 80-х частка цих галузей матеріального виробництва скоротилася з 51,7% до 41,4%, а до кінця 90-х рр. . знизилася ще 36% ...\nЗагострення конкуренції, в тому числі і з "азіатськими тиграми" змусили шукати нові форми і методи в зниженні витрат виробничого процесу. Одними з головних напрямів у цьому стало всебічний розвиток автоматизації та комп'ютеризації, які дозволяли звести до мінімуму жива праця як фактор вартості ...\nХарактерною рисою цього нового періоду стала всебічна (це правда є спільним вектором розвитку) інтернаціоналізація японських корпорацій .. Так, наприклад, японські металургійні компанії виносять виробництво в країни з дешевою робочою силою (частіше в країни Південно-Східної Азії), перетворюючи їх у свого роду виробничу базу ", або безпосередньо в ті країни, яким вони потім продають цю продукцію. Свого роду феноменом стало впровадження японських корпорацій у чорну металургію США, де частка японського капіталу набагато перевищує 25% ...\nТемпи економічного зростання до середини 80-х рр.. - Японія - 3.7. США - 1.9. Великобританія - о.8 Франція - 2.2 ФРН - 1.7. Італія - 1.2 Канада - 2.6\nТривалий час, особливо в післявоєнні роки, науково-технічна політика Японії базувалася на запозиченні науково-технічних досягнень часто у формі купівлі ліцензій, створення змішаних компаній і т.д. В даний час Японія не тільки досягла світового технічного рівня, але й зуміла створити потужні заділи на міжнародному ринку технологій майбутнього ...\n"Нафтовий шок" 1979 р. порода в США попит на малолітражні автомобілі, які американська промисловість у той час не випускала. Ці події послужили "козирною картою" для японських експортерів і початком безпрецедентного японського буму. Ще в 1980 р. Торговельне сальдо у Японії було негативним. А з 1981 по 1986 рр.. вартість японського е. до с п о р т а в США збільшився більше ніж удвічі з 38 млрд. дол До 80 млрд. дол В останні роки в Америці наполегливо ведуться дебати про руйнівний характер проникнення на американський ринок різних японських товарів ...\nЗміна моделі економічного росту привела до глибокої перебудови зовнішньоекономічної сфери. Головним чинником стало зміна співвідношення між експортом товарів і експортом капіталу за рахунок швидкого росту останнього показника. Особливо це проявилося у відносинах з новими індустріальними країнами. Один за іншим Японія передає в ці країни "нижні поверхи" своєї промислової структури (головним чином сирьеемкіе галузі), розвиваючи на своїй території все більш складні виробництва. З кожним роком ростуть постачання з цих країн у Японію різних товарів - текстиль, металопродукція, хімдобрива, деякі види електроніки - виробництво яких у Японії швидко скорочується. Це в свою чергу веде до зниження ввезення сировини та енергоресурсів для випуску цих товарів ...\nЯк і більшість сучасних постіндустріальних країн в самій Японії все більшого розвитку набуває діяльність з надання різного роду у с л у г - управлінських, інформаційних, фінансових, медичних, освітніх, страхових, торгівля і післяпродажне обслуговування ... Іншими словами в 3 тисячоліття Японія вступає з валовим продуктом, більш ніж на дві третини складається з товарів, які не мають ні маси, ні лінійних розмірів, не володіють ні смаком, ні запахом ...\nУ 90-х рр.. на світовому ринку японськими товарами були - 89%\nмагнітофонів, 88 копіювальних машин, 87 годин, 86 касових апаратів, 79 мікрохвильових печей, 77 електронні калькуляторів ... 90% відеоапаратури. Її валовий національний продукт перевершив ВНП Англії і Франції разом узятих. Вона як і раніше лідирує в темпах росту ...\nОднак ця ситуація зберігалася лише до кінця 90-х рр.. ХХ ст. Фінансова криза 1997 р., що почався в країнах Південно-Східної Азії, дуже швидко перекинувся і на інші регіони сучасного світу. Не оминув він і Японії. Правда, необхідно відзначити, що застійні явища тут почали проявлятися ще задовго до нинішньої кризи. - В кінці 80-х рр.. ХХ ст. У 1990-1996 рр.. середньорічне зростання становило лише 1%. Контраст у порівнянні з 80-ми роками дуже разючий. Тоді середньорічні темпи становили 4%, а в 70-х рр.. ще вище.\nРозвиток індустрії тоді йшов так стрімко, що це й досі вражає уяву. У верстатобудуванні, наприклад, Японії треба було всього лише десять років, щоб, почавши майже з нуля, вийти в лідери. Або інший приклад, в 1965 році з Японії було експортовано лише 100 тис. автомобілі. У 1975 р. цей показник підскочив до позначки 1,8 мільйона, а в 1985 р. перевищив рівень чотирьох мільйонів / Сатубалдина, 2000, с. 425 /.\nВзявши на себе роль посередника між Заходом і світом, що розвивається, Японія успішно її грала, наповнивши своїми товарами ринки Південно-Східної Азії, Латинської Америки, Африки. Потім, закріпившись на ринках Європи і США, вона остаточно перетворила свою економіку в експортно орієнтованих. Без будь-яких натяжок можна сказати, що бум японської економіки в 70-80-х рр.. ХХ ст. визначив світовий економічний розвиток. За даними сучасних економістів, в середині 80-х рр.. вісім з десяти найбільших банків світу були японськими.\nОднак із часом виявилися природні межі ефективності такого підходу. Виявилося, що перетворити всю Японію в технополіс ХХ1 століття, скинувши традиційні галузі в інші країни, неможливо. По-перше, всієї кількості світового ринку високих технологій буде недостатньо того, щоб підтримати високі темпи зростання її економіки. По-друге, ринок високих технологій, на відміну від ринку товарів масового попиту, надзвичайно політизується і пов'язаний зі стратегічними інтересами безпеки провідних країн. На такому ринку вільна конкуренція немислима.\nБагато сучасні фахівці вважають, що Японії нічого не залишається, крім як знову розвивати традиційні галузі, орієнтовані на експорт. Однак багато ніш зараз виявилися недоступними. У 80-і рр.. в середньому близько третини реального приросту ВВП країни забезпечувалося експортом. Однак, втративши через зростання зарплати можливості торгувати за низькими цінами, Японія почала втрачати лідерство в експорті. Спочатку був майже повністю втрачено ринок текстилю, захоплений "азіатськими тиграми", а потім Китаєм. Те ж саме відбулося зі сталлю та прокатом, судами, автомобілями, побутовою електронікою, комп'ютерами та кондиціонерами. І гострота конкуренції не спадає, про що говорить той факт, що на початку 2002 р. Південна Корея, обійшовши Японію за обсягами суднобудування, стала одноосібним лідером галузі / там же, с. 426 /. У відповідь на нові реалії світового ринку держава і корпорації змушені були зайнятися структурною перебудовою промисловості, згортати традиційні виробництва, частково переносячи їх у країни з дешевою робочою силою і зосередивши в самій Японії галузі з високою часткою доданої вартості / там же, с. 426 /.\nНа початок 90-х рр.. в Японії налічувалося 4,2 млн. сільських дворів, населення яких становило майже 19 млн. осіб або 15,5% усього населення країни. Число зайнятих у цій галузі постійно скорочується.\nУ 1989 р. частка сільського господарства в національному доході становила 2%, в експорті - 0,4%, в імпорті 12,6%. Оброблювані землі займали 5,3 млн. га - 14,3% загальної площі країни. Як одна з провідних тенденцій останнього часу - похиле скорочення посівних і оброблюваних площ.\nНезважаючи на це Японія майже повністю забезпечує своє населення продуктами харчування. Японське сільське господарство повністю задовольняє попит на рис, на курячі яйця - на 99%, на овочі - на 94%, на фрукти - на 75%, на молочні продукти - на 78%, а м'ясо птиці - 99%; свинина - на 80% ; яловичина - на 64%.\nОсновною виробничою одиницею в галузі є господарство селянина-власника, який отримав землю в ході земельної реформи в кінці 40-х рр.. Тому в цілому для Японії характерно дрібне землекористування. Щоб перешкодити відродженню поміщицького землеволодіння, законом про земельну реформу 1946 обмежувалися розміри ділянки землі, які передавалися у володіння або користування. З часом ці обмеження були пом'якшені, а в даний час практично зняті, але концентрація землі відбувається дуже повільно, насамперед, через високі ціни на землю. У 1989 р. 68% господарств мали в своєму розпорядженні не більше 1 га землі кожне. Частка господарств від 3 га і більше становить близько 4%. Концентрація виробництва відбувається лише в тваринницьких галузях, які потребують великих масивів землі.\nІнша характерна риса аграрної структури Японії полягає в тому, що більшість господарств (понад 72%) основні доходи одержують від несільськогосподарської діяльності / Японія: довідник, 1992, с. 122 /.\nНаймана праця в сільському господарстві Японії застосовується дуже обмежено. Число постійних сільгосп робітників у 90-х рр.. становило всього близько 40 тис. осіб. Їх наймали тільки в 2,4% господарств.\nПереважна більшість господарств - дрібнотоварні. У 1985 р. частка ферм, річна сума продажу яких перевищувала 5 млн. ієн (22 тис. дол), становила 7%. Найбільш великі господарства зосереджені в тваринницьких галузях.\nРівень доходів від сільськогосподарського виробництва порівняно невисокий. Лише дуже мало хто з селянських господарств (близько 5% від загального числа) мають чистий дохід від ведення сільського господарства, який припадає на кожного члена сім'ї, який дорівнює середньому доходу трудящого міста або перевищує цей дохід. У таких господарствах виробляється приблизно 30% валової сільськогосподарської продукції.\nСільське господарство Японії має яскравий виражену продовольчу спрямованість. У післявоєнний період відзначався перехід на новий раціон харчування, який пов'язаний з деяким скороченням споживання рису і збільшенням попиту на продукти тваринного походження.\nДля японського сільського господарства характерний порівняно високий рівень врожайності сільськогосподарських культур і високої продуктивності тварин, що забезпечується використанням селекційних сортів худоби та птиці, проведенням меліоративних робіт, застосуванням прогресивних технологій виробництва. Японія міцно займає перші місця за багатьма показником тваринництва.\nЗа рівнем продуктивності праці в сільському господарстві Японія ще значно відстає від розвинених країн Європи та Америки. Тут набагато вищий рівень витрат виробництва на одиницю продукції, що робить її неконкурентоспроможною на світовому ринку. Зростання продуктивності праці та зниження витрат виробництва гальмується наявністю в японській селі маси дрібних нерентабельних господарств, що багато в чому пов'язано з державним регулюванням сільського господарства і перш за все системою контролю над проблемою продовольства / там же, с. 122 - 124 /.\nДержавний устрій. Японія - конституційна монархія. Сучасні форми державного устрою визначаються конституцією 1947 р, яка замінила конституцією 1889 р. Діюча конституція була прийнята після капітуляції Японії в обстановці небаченого в історії країни підйому демократичного руху. При розробці конституції американські окупаційні влади і японські правлячі кола змушені були рахуватися з волею японського народу і світової демократичної громадськості, вимагали докорінної демократизації політичного ладу.\nУ преамбулі та ст. 1 конституції народ проголошується носієм суверенної влади. Зміни до конституції можуть вноситися лише за погодженням із двох третин повного складу парламенту з проведенням потім народного референдуму.\nУ конституції проголошується рівність всіх громадян перед законом і скасування колишнього аристократичного стану з усіма його привілеями, відділення церкви від держави, рівність юридичних прав подружжя в сім'ї, заборона експлуатації дитячої праці, право народу на працю, на освіту та на підтримку мінімального рівня здорової та культурної життя\nКонституція проголошує загальне виборче право і демократичні свободи, в тому числі свободу слова, друку, зборів, союзів.\nЄдиним прецедентом в практиці буржуазного державного права є ст. 9, яка декларує беззастережна відмова Японії від воєн при вирішенні міжнародних суперечок і забороняє створення в країні будь-яких збройних сил, будь то сухопутні війська, військово-морський флот або військова авіація. Фактично всупереч конституції в країні відтворена армія під назвою "сил самооборони".\nКонституція захищає і закріплює законодавчим шляхом основу капіталістичного суспільства - приватну власність на засоби виробництва / Сучасна Японія, 1973, с. 421-422 /.\nІмператор. Імператор Японії не володіє суверенною владою. Він є лише "символом держави і єдності народу". Його статус визначається волею всього народу, якому належить суверенна влада. Імператорський трон успадковується членами імператорської сім'ї. У надзвичайних випадках питання престолонаслідування вирішує рада імператорського двору в складі 10 чоловік.\nУ функції імператора входять - призначення прем'єр-міністра за поданням парламенту і головного судді Верховного суду за поданням кабінету міністрів. Скликання парламенту, розпуск палати представників, оголошення загальних парламентських виборів. На імператора покладається оприлюднення поправок до конституції, урядових указів та договорів. Він поважає нагороди, приймає ратифіковані документи і відає дипломатичної частиною. Проте всі дії, пов'язані з державним справах, імператор повідомлений здійснювати за порадою і з схвалення кабінету міністрів, який і несе головну відповідальність за них / там же, с. 423 /.\nРазом з тим на практиці роль імператорської влади і імператорської сім'ї в політичному житті Японії не обмежується рамками конституції. Спираючись на пережитки колишніх монархічних уявлень і особливого ставлення населення Японії до імператорської сім'ї, правлячі кола країни протягом усього післявоєнного періоду намагаються посилити владні повноваження імператора / подроб. см.: Сила-Новицька, 1990 /.\nПарламент. Парламент є вищим органом державної влади і єдиним законодавчим органом держави. Він складається з двох палат - палати представників і палати радників. Обидві палати обираються на основі Закону про вибори.\nВажливу роль у повсякденній діяльності парламенту грають постійні парламентські комісії, створені за зразком комітетів американського конгресу. У кожній з палат є 16 постійних комісій. Конституція дає парламенту виключне право розпоряджатися державними фінансами. Парламент затверджує державний бюджет Японії. Конституція ставить парламент у певну залежність від виконавчої і судової влади. Перша в особі кабінету міністрів вирішує питання про скликання і розпуск нижньої палати парламенту. Друга в особі Верховного суду має право судити, чи відповідає той чи інший закон конституції, і визнавати його недійсним у разі встановлення невідповідності / Сучасна Японія, 1973, с. 425-428 /.\nКабінет міністрів. Повноваження і порядок роботи кабінету міністрів - вищого виконавчого органу влади - встановлені конституцією. Кабінет міністрів діє у складі голови кабінету - прем'єр-міністра і 18 міністрів. У безпосередньому підпорядкуванні у голови кабінету знаходиться канцелярія прем'єр-міністра.\nУ складі кабінету міністрів відсутні офіційні пости міністра внутрішніх справ, а також військового і морського міністрів. Ці посади були скасовані в результаті повоєнних реформ державного апарату як "гарантія" проти відродження поліцейського свавілля і мілітаризму.\nЗа усталеною в Японії практиці пост глави кабінету займається лідером партії парламентської більшості. Конституція уповноважує прем'єр-міністра призначати та усувати від посади на свій розсуд решти міністрів кабінету. Виступаючи в парламенті від імені кабінету, прем'єр-міністр вносить на розгляд парламенту проекти бюджету, законопроекти та інші документи, що вимагають твердження верховного законодавчого органу країни. Якщо посада прем'єр-міністра стає вакантною, то кабінет, згідно конституції, повинен у повному складі піти у відставку. Надані йому права роблять цей пост найвищим у державному апараті країни / там же, 428-431 /.\nВерховний суд. Вищим судовим установою Японії є Верховний суд, що володіє згідно Конституції всією повнотою судової влади. Верховний суд складається з головного судді 14 суддів. Головний суддя призначається імператором за рішенням кабінету міністрів, інші судді - кабінетом. Призначення суддів Верховного суду затверджується всенародним референдумом під час найближчих виборів до палати представників.\nУ функції Верховного суду входять - виключне право тлумачення конституції і судження про відповідність конституції тих чи інших законів і постанов; право перегляду та скасування рішень всіх інших судових органів; встановлення правил роботи судових органів і прокуратури.\nЗбройні сили. Незабаром після початку корейської війни, в липні 1950 р. директивою штабу окупаційних військ США уряду Японії було дозволено створення "резервного поліцейського корпусу" чисельністю 75 тис. осіб.\nСтворенням "резервного поліцейського корпусу", який був укомплектований головним чином за рахунок колишніх військовослужбовців армії і флоту, було покладено початок відновленню японських збройних сил. У серпні 1952 р. після вступу в силу Сан-Франциського мирного договору "резервний поліцейський корпус" був перейменований в "корпус безпеки", його чисельність була доведена до 110 тис. чоловік. 1 липня 1954 японський парламент прийняв закон про перетворення "корпусу безпеки" в "сили самооборони" країни "у складі сухопутних, військово-повітряних і військово-морських сил загальною чисельністю 130 тис. чоловік.\nЗгідно з конституцією в Японії немає військової повинності. Війська комплектуються за наймом молодими людьми у віці 18 - 25 років / там же, с. 452-454 /.\nІсторія Японії в ХХ ст. дуже насичена різного роду подіями. Особливо бурхливі зміни відбувалися там в середині та другій половині ХХ ст. Японія була найактивнішим учасником другої світової війни і зазнала в ній поразки. Вся наступна історія Японії - це різні реформи і перетворення в економічній, соціальній і державній сферах.\nЯпонія цього періоду привертає пильну увагу фахівців. В даний час існує досить велика література з історії Японії ХХ ст. Особливо багато стало з'являтися різних робіт в останні десятиліття. Це, безсумнівно, пов'язане з тими значними змінами в японському суспільстві, які відбуваються останнім часом. Цим і можна пояснити увагу до історії цієї країни.\n1. Агаєв С.А. "Мейдзі-син": революція чи реформа? / / Народи Азії та Африки, № 2, 1978, с. 67-80.\n2. Дунаєв В. Японія на "рубежах". М., 1983.\n3. Історія Японії (1945 - 1978 рр..). М., 1978.\n4. Історичний досвід Японії: у чому специфіка? / / Азія і Африка сьогодні, № 10, 1990, с. 29-34.\n5. Кириченко А. Не забувати уроки минулого. / / Азія і Африка сьогодні, № 9, 1990, с. 11-14.\n6. Кійосі Іноуе, Сіндзабуро Оконогі, Сесі Судзукі (переклад з японс). Історія сучасної Японії. М., 1955.\n7. Конрад Н.І. Сторіччя японської революції. / / Народи Азії та Африки, № 3, 1968, с. 59-71.\n8. Кузнєцов Ю.Д., Павліцкая Г.Б., Сиріцин І.М. Історія Японії. М., 1988.\n9. Новітня історія країн Азії та Африки: ХХ століття: Підручник для вузів, М., 2003.\n10. Норманн Г. Становлення капіталістичної Японії. М., 1952.\n11. Кутаков Л.М. Нариси новітньої історії Японії (1918 - 1963 рр..). М., 1965.\n12. Макаренко В.В. "Мейдзі-Ісин": стадіальні особливості генезису капіталізму в Японії. / / Народи Азії та Африки, № 5, 1983.\n13. Сапожников Б.Г. Японія між 1945 і 80-ми роками. / / Народи Азії та Африки, № 5, 1980, с. 29-40.\n14. Сатубалдина С. Азіатська криза: причини та уроки. Алмати, 2000.\n15. Сучасна Японія. М., 1973.\n16. Хані Горо. Історія японського народу. М., 1957.\n17. Ейдус Х.Т. Історія Японії з найдавніших часів до наших днів. М., 1968.\n18. Японія: довідник, ч. 2. М., 1992.\n19. Японський мілітаризм. М., 1972.\n20. Японія: держава і нагромадження основного капіталу. М., 1976.\nна випускну роботу студента історичного факультету\nзаочного відділення СКГУ гр. І - 02 У спеціальності\n"Історія" ЧІЛІКБАЕВА ОНДАСИНА САГАНБАЕВІЧА\nза темою "Японія в другій половині ХХ ст."\nІнтерес до історії Японії другій половині ХХ століття в даний час все більш і більш зростає. Цей інтерес зумовлено декількома обставинами. У другій половині ХХ століття, після краху колоніальної системи, багато звільнилися країни Азії та Африки стали проводити у себе буржуазні перетворення. Однак кінцеві результати цих перетворень не скрізь були однакові. Переважна більшість країн сучасного афро-азіатського світу, хоча вже давно і стали капіталістичними, в цілому не змогли потіснити позиції старих капіталістичних країн "першого ешелону".\nУ цьому плані приклад Японії представляє дуже рідкісний виняток. Почавши модернізацію своєї соціально-економічної структури з 1945 р. вже до 60 - 70 рр.. ХХ століття вона за багатьма показниками стала виходити на перші місця, потіснивши за деякими показниками багато країн Західної Європи і навіть США. Саме тому цей приклад Японії викликає непідробний інтерес з боку сучасних економістів, політологів, державних керівників тих чи інших країн сучасного світу. При цьому зовсім вражають не тільки самі кінцеві результати реформ і перетворень, але їх глибина і надзвичайна швидкість. Ще одним дуже важливою обставиною є те, що сучасна Японія не тільки досягла значних результатів у різних економічних сферах; сучасна Японія - дуже рідкісний приклад для країн афро-азіатського світу, в якій панують демократичні норми суспільного устрою.\nАвтору цієї випускної роботи в цілому вдалося на конкретному історичному матеріалі показати основні етапи та напрямки цієї модернізації повоєнного часу. У роботі розкриті основні віхи цього процесу. У тому числі автору вдалося залучити й деякі нові матеріали і найостанніші дослідження з цього питання.\nОстанній розділ роботи присвячений розробці шкільного уроку з історії "новітнього часу" - "Японія в 50 - 70 рр.. ХХ ст.".\nУ цілому, випускна робота Чілікбаева О.С. відповідає рівню і вимогам, що пред'являються до подібного роду дослідженням і заслуговує високої позитивної оцінки.\nнаук заити В.І.\nна випускну роботу студента заочного відділення\nСКГУ історичного факультету групи і 02 В\nспеціальності "історія" за темою\n"Японія в другій половині ХХ століття"\nЧілікбаева Ондасина Саганбаевіча\nВипускна робота Чілікбаева О.С. присвячена історії Японії в другій половині ХХ століття. Тема досить рідкісна, хоча дані питання містяться як у вузівській, так і в шкільній програмі з новітньої історії.\nРобота починається з історичної довідки, де містяться дуже цікаві маловідомі факти з географії, культури, звичаїв і деяким етнічним рис японського суспільства. Глава друга присвячена історії Японії в першій половині ХХ століття. І хоча дане питання виходить за рамки заявленої теми, він не випадає із загального контексту роботи, а навпаки, вдало доповнює його.\nГлава третя - Японія у другій половині ХХ століття - по суті, є основною. Вона містить досить повний матеріал по періоду післявоєнної історії Японії: період окупації; перші реформи нової влади; становлення нової державної системи влади; економічні реформи в промисловості та сільському господарстві. Четверта глава ("сучасна Японія") дає уявлення про сучасну політичному устрої країни і її економічному розвитку. У програмі є розробка уроку історії по темі "Японія 50 - 70 рр.. ХХ ст."\nПравда, деякі питання повоєнної історії Японії залишилися або взагалі неосвяченому або порушені в роботі кілька поверхово. Зокрема, це стосується питань зовнішньої політики Японії після другої світової війни; внутрішньополітичне становище і міжпартійна боротьба; робочий і демократичний рух.\nТим не менш, в цілому виконана на досить високому рівні і заслуговує високої оцінки.