Володимир Пасько - Любця\nПошук по розділу сайта Любця\nЦя родина фактично єдина, з якою так довго продовжуються дружні стосунки батьків і його особисті. Батько Любці, дядя Ваня Гайда був в ті часи в Шеремета-старшого їздовим або, як тут кажуть, фірманом, возив того парою баских коней на тачанці. Такий тоді персональний транспорт належав вищому районному керівництву. Тачанка як у фільмах про громадянську війну, тільки що без кулемета. Замість того автомати і в їздового, і у «пана начальника», як шанобливо величав дядя Ваня і вся його родина Шеремета-старшого. Матір вони називали «пані Маруся». Спроби переконати, що вони ніякі не «пани» і за радянської влади такого бути не може, успіху не мали. Дядя Ваня, а за ним і все його сімейство, довго трималися свого. Але сказати, що дядя Ваня – фірман, то значить, не сказати нічого. Бо він не просто правив парою своїх завжди вичищених гнідих, а був і ординарцем, і порученцем, і вістовим, і охоронцем, словом – всім тим, ким є на війні для офіцера той солдат, який постійно перебуває поруч – і в бою, і під час весілля.\nЩо подвигнуло його, батька двох дітей, статечного «газду» на таку небезпечну роботу, важко сказати. Гроші? Навряд, бо мав власне господарство і навіть пару коней. Як на ті часи, досить заможний. Ідея? Також навряд, бо звідки вона, ота червона ідея, в такого газди, хоча і приймака? Скоріше б мала бути жовто-блакитна. Тоді звідки? Хто його тепер знає. Може розсудливо зважив за краще допомагати новій владі тут, вдома, аніж іти гарматним м’ясом на фронт, як інші односельці, хто не встиг до лісу сховатися. А можливо все ж і внутрішнє співчуття мав. Бо не всі ж тоді боролися з «совітами», інакше б вони не перемогли. В будь-якому разі дядя Ваня був добрий «янгол-охоронець» для всієї Шереметівської родини. Маленькому Володі він майстрував батіжка на забаву або вирізував сюрчка з гілочки. Шеремету-старшому, ризикуючи життям, підносив набої, коли того від своїх відсік вогнем бандерівський кулеметник з дзвіниці. І «браві хлопці-бандерівці» вже готувалися захопити живцем такого високого птаха. Ну, а родина дяді Вані – дружина, двоє доньок, теща за будь-якої нагоди бавилися з малим Володею, пригощаючи його скромними сільськими солодощами. І хоча Шеремети вже п’ятдесят років як виїхали з цього села, але добрі стосунки з тією родиною залишилися на все життя і в ряди-годи спалахували рідкими зустрічами, живлячись спогадами про прожиті разом тяжкі часи. Але де воно, обійстя тих добрих людей? Тут все так змінилося, що відразу і не спізнаєш. Ага, он школа, а дорога до Гайдів кудись ліворуч.\nШкола… В ній вчителювала його мати, навчала місцеву дітлашню української і російської мов. Української літературної, яка була вироблена й упорядкована там, на Східній радянській Україні і якої тут ніхто толком не знав – ні нечисленна місцева інтелігенція, ні тим більше прості селяни. Ну, а що стосується російської, то тут зрозуміло і без коментарів – ці краї спокон-віку були під ким завгодно, тільки не під Росією. Короткочасне ж її володарювання під час Першої світової війни нічого, окрім відрази, в місцевого населення по собі не залишило. Бо принесло за собою ще більший національний гніт, аніж під Австро-Угорщиною. Чого варта була діяльність у ті часи одного графа Олексія Бобринського, запеклого русифікатора цього краю. Нетривалого, але спомини залишила – «нєт слов, одні мєждомєтія»… Однак хочеш-не хочеш, але російську мову треба було вчити, бо так вимагала нова, тепер уже «совітська» влада. І свідоцтва про народження нових галичан заповнялися тепер вже не польською, а російською й українською мовами. Українською, щоправда, недовго, але то вже «детали»…\nМати, як вже згадувалося, в Західну потрапила зовсім не за своєю волею. Бо тодішню «советскую власть», яка була досить жорсткою до ворогів, не можна було звинуватити в поблажливості і до своїх. Двадцятирічну студентку Марусю Власенко, яка після повернення до рідного села на Черкащині з евакуації, збиралася продовжити навчання в університеті, викликали до райкому комсомолу і запропонували їхати замість Києва в Західну Україну інструктором одного із багатьох створюваних там райкомів комсомолу. Її батько, заслужений старий комуніст і червоний партизан, завідувач відділу агітації і пропаганди райкому партії лише сказав донці:\n– Якщо партія требує, значить, так нада…\nІ вона поїхала, як сотні й тисячі таких же молодих дівчат зі Східної України. На тяжку й небезпечну працю, яка нерідко закінчувалася знівеченим життям, глумом, а то й смертю. Бо ОУН якщо ще якось мирилася з їхньою просвітницькою діяльністю в школах, то за щонайменшу спробу агітації за радянську владу жорстоко карала. А партія від неї, інструктора райкому ВЛКСМ, вимагала саме агітації. То тепер ту абревіатуру «ВЛКСМ» вже мало хто знає, що то Всесоюзна ленінська комуністична спілка молоді. Але тоді не тільки знали, а й вірили. Вірили, що вони роблять добро для людей. Та ще й як вірили! Незважаючи на те, що їх за це вбивали, справедливо вважаючи апологетами комуністичної ідеології. Бо в ОУН була своя ідеологія, не менш вимоглива до своїх і вірних, і невірних, і не менш безкомпромісна, аніж радянська. І вони ці бідні дівчата по двадцять – двадцять із лишком років, виявилися між молотом ОУН і ковадлом радянської влади Але вони тоді не знали, що на них чекає, і їхали, думаючи, що ненадовго. А виявилося для багатьох, що на все життя.\nЙого матері ще пощастило, бо у Великому Борі її признав секретар райвиконкому Білокопитенко, який працював свого часу зі старим Власенком. Та й трохи раніше приїхала родина односельців – Козаченків. Вони за віком всі були значно старші, то ж поставилися до неї з родинною турботою. Згодом із «комсомолу» на роботу до школи перейшла, життя стало спокійнішим. На жаль, вік Білокопитенка виявився недовгим: поки Маруся за пару місяців, зрозумівши, що їй тут бути довго, їздила до дому за теплими речами, того «хлопці з лісу» повісили на подвір’ї хати, в якій він заночував, приїхавши до далекого села агітувати за «совєтскую власть».\nСповненого жаху листа Марусі до батька перехопили на пошті в Теренграді «те, кому надо» і надіслали Шеремету-старшому розібратися, аби більш подібного не писала. Так вони із батьком і познайомилися, а потім і життя все разом прожили. І дожили аж до тої пори, коли про ті часи стало вільно говорити все, що хочеш і тим, і другим, як і ходити ветеранам тих подій на свята під тими прапорами, під якими хто хоче – хоч під червоними із зіркою, хоч під червоно-чорними із тризубом. Старечі руки вже ледь тримають ті прапори, але очі палахкотять усе тією ж невблаганною непримиренністю, як і колись. А їхнім дітям, а тим більше онукам в більшості байдуже що до одних символів, що до інших. В них переважно один клопіт – аби «зелених» було побільше. Не сходів на ланах, а папірців у гаманці. Що поробиш, як кажуть місцеві люди, такі часи…\nШеремет вирішив спитати про всяк випадок, як пройти до Гайдів. Виявилося: ніхто не знає. Бо більшість приїжджі. До того ж він збагнув, що і дядя Ваня, і тьотя Ганя, і старенька бабця давно повмирали. А Любця ще раніше вийшла заміж і зараз це обійстя знають, очевидно, на ім’я її чоловіка. Врешті зустрівся один літній чоловік, який і показав дорогу. Перекинулися кількома словами. Він 43-го року народження, лише на три роки старший від Шеремета, в дитинстві, може, десь якось і бавилися разом. Однак зараз виглядає зовсім кепсько. Кілька десятиліть тяжкої праці в колгоспі, звичне по селах надуживання алкоголем зробили свою справу – фактично старий дід. Скаржиться на здоров’я, на скрутне життя. Мимоволі подумалось: його батькам його батьки обіцяли щасливе життя в колгоспі, і ті, («хіба хочеш – мусиш») пішли. І цей їхній син, тоді хлопчак, в тому колгоспі «від’їшачив» усе життя. І що має? Старий заїжджений кінь у такій же старій, як сам, збруї…\nЗустріч з односельцем шкрябонула по серцю. Пішов у вказаному напрямку, а голову буравили думки: а ти сам, син отих «будівничих світлого майбутнього»? А вони самі, оті «будівничі»? Хіба збагатилися за ті ж довгі десятиліття служіння радянській владі? Та нічого подібного, трапся із кимось з них, не дай Бог, якесь нещастя – копійчини за душею немає. І не від того, що пияки або транжири, просто з того, що платять, заощаджень не складеш, а шахраювати не навчені і не звикли. Та хіба ж цьому чоловікові це скажеш? Він того просто не зрозуміє і не повірить. Та й не треба йому чужих клопотів, у нього своїх вистачить. І він має повне право сказати: ви ту совітську владу з тими колгоспами нам принесли, от від неї й маєте, що заслужили. Бо для нього, простого трударя, практичної різниці між колишньою і нинішньою владою фактично не має. Тільки й того, що поміняли червоний прапор на жовто-синій, та змінили вивіски: колишній «районный комитет КПСС», став «районною державною адміністрацією». Та чиновників в ній розвелося, як мух над медом. Та хабарі стали брати за все підряд і абсолютно безкарно. Стосовно ж того, що нинішня влада на совітську, а тим більше європейсько-демократичну, схожа, як… на коня, навряд чи простого селянина обходить. Бо для нього, вічного трудяги, що та влада була чужою здирницею, що ця більше на мачуху схожа. Тоді навіть краще було: в колгоспі бодай щось платили на трудодень, зараз у тому КСП не знаєш, як та копійчина й виглядає. А тепер, як вже навіть і ті КСП порозганяли, то й зовсім незрозуміло стало, як воно далі сільським трударям жити буде…\nЗа тими невеселими думками якось раптом виринула на пагорбку Любчина хата. Та сама, ще з тих часів, лише дах поміняний, та підпірна стінка зі сходами зроблені пізніше, капітальні. І кущі бузку розрослися, ховають подвір’я. Він з хвилюванням одчинив хвіртку, постукав у двері. Тихо. Невже нікого немає вдома? Прикро. Про всякий випадок погукав у двір, на город. У відповідь:\n- Хто там? Зараз йду… -\nЗа хвилину перед ним постала маленька літня жінка. Хоч і не бачилися ледь не чверть століття, але серце підказало: вона! Сльози, обнімання, метушня, щоб краще прийняти дорогого гостя. Зателефонувала чоловікові – вчителеві історії, аби швидше біг додому. Спроби якось вгамувати цей шквал гостинності були відметені рішуче й одразу.\nПоки господиня метушилася, хутко накриваючи на стіл, Володимир з хвилюванням оглядав хату. Тут квартирував деякий час і його батько, ще коли був нежонатий. Він переїхав сюди після трагічного випадку з його товаришем, також офіцером НКДБ. Вони мешкали разом у покинутій переселенцями до Польщі хаті. Одного разу той повернувся додому першим і вже в сутінках, не підозрюючи, що в темних сінях на нього давно чатує смерть. Бідолаху знайшли вже холодним з перерізаним горлом. Щоб не спокушувати долю, Шеремет-старший переїхав до вірного Івана. Де й жив, доки не зустрів свою Марусю. Тепер тут мало що нагадувало тодішню селянську хату, з її лавами попід стінами, засланими домотканими гуцульськими ліжниками, образами в рушниках на покуті і специфічним густим м’яко-теплим духом домашнього хліба і якихось трав. Зараз все облаштування було міське, навіть телефон он стоїть – дзвони, куди хочеш, не кажучи вже про телевізор. Швидко прийшов Любин чоловік – високий, ставний симпатичний Роман Андрійович. Також уже пенсіонер, але вдома не сидить. Упереджуючи його питання про їх життя-буття, Люба, не припиняючи своєї метушні, коротко пояснює:\n– Мусимо працювати, Володю, бо треба ж якось жити. Двоє ж дочок у місті маємо, онуків, треба допомагати, крутитися.\nВолодимиру стало незручно, що спричинився такого клопоту, але гостинне подружжя ніяких заперечень не сприймає і накриває стіл «за повною програмою»:\n– Та ти ж у нас такий рідкий і дорогий гість! Та не хвилюйся, в нас же все своє, своїми руками зрощене.\nВрешті-решт сіли до столу, підняли по чарці за зустріч, потекла сумбурна, як завжди в таких випадках, розмова. На звичайне, як водиться, запитання про життя-буття, Люба, не зводячи з нього вологих очей, лише усміхається своїм добрим селянським обличчям і знизує плечима:\n– Та як живемо? Як бачиш, нічого, – і коротко зітхнувши, так само коротко резюмує, – Тому ми хоч обидвоє вже і на пенсії, але я до колгоспу на буряки ходжу та в себе тут на городі пораюся, та кабанчика й кури-гуси тримаємо, а Зиновій в школі бодай щось заробить. Отак і викручуємося якось…\nЩо ж коротко і ясно, вичерпно. Володимир зауважив, що в цілому люди живуть, видно, непогано. Згадав про бачену вулицю недобудованих котеджів. Роман Андрійович лише невесело розсміявся:\n– Та ми там також взяли ділянку, і навіть фундамент заклали. Ну то й що? То ж все було колись. Перед самою інфляцією. А потім вона все з’їла, і зараз ніхто не в змозі нічого добудувати, так і стоїть собі.\n– Та я ж бачив нові закінчені будинки. Такі гарні – куди там…\n– Так то ж одиниці, тих, хто до чогось присмоктався і може або добре вкрасти, або добрих хабарів брати. А простий люд – то так, як ми, ледве перебивається. – З серцем розповідають, як місяцями їм не платять пенсії, а донькам – вчителькам в місті – зарплату. Або якщо іноді й заплатять, то часто-густо лише частково і натурою – то цукром, то якоюсь крупою, а то бува й… горілкою. «Ящик на чоловіка». Володимир вражено слухав. Затримки зарплат і пенсій були по всій Україні. Але щоб додумалися зарплату видавати горілкою, та ще й учителям (!!!), про таке чув уперше.\n- А як інші люди живуть? З чого? -\n– Та хто як і хто з чого. Адже село зараз не те, що було, вже біля чотирьох тисяч людей мешкають, то в чотири рази більше, як при вас. Земля всіх не прогодує, її в колгоспі було всього шістсот гектарів, а колгоспників – сто п’ятдесят.\n– Що ж тоді інші роблять?\n– Хто що, перебиваються, як можуть. Одні в місті яку роботу перехопили, інші тут та по довколишніх селах крутяться. Чоловік із двісті наймитують на Заході, вдвічі більше – на Сході, сім’ї ж тут сидять, роти пороззявляли, чекають поки ті годувальники їм зароблений чорною працею долар підкинуть.\nПро те, що українці є дешевою робочою силою для Росії, Шеремет чув не раз. Але щоб прості “хлопці” зо села їздили на заробітки до Європи – таке на Наддніпрянщині зустрічалося не часто.\n– Як – на Заході? Де?\n– Та по всій Європі, від Польщі до Португалії і від Греції з Італією до Шотландії. – Зоперувала звичною термінологією колишня вчителька географії. – У нас з Теренграда до Італії, наприклад, рейсовий автобус ходить, щотижня. До інших країн – по мірі комплектування груп, як-то кажуть.\nЗіновій Андрійович, колишній вчитель історії, філософськи зауважив:\n– А що в тому дивного, якщо ринкову економіку будуємо, фактично – капіталізм? До 1939-го року завжди так було, що українці в пошуках шматка хліба або емігрували за океан, або нишпорили по всій Європі, переважно по французьких і бельгійських копальнях. Тепер так само, тільки й того, що географію розширили та масштаби.\nРозмова перескакує з одного на інше. Дивлячись на Володимира, Любця не перестає повторювати: «Ну, вилитий татусь у молодості!» Хоча його батько був тоді тут на двадцять п’ять літ молодшим од нього, нинішнього. Згадує, як батько перевіряв її зошити, бо вся родина – і батько, й мати, не кажучи вже про стару бабцю, були неписьменними. То ж “пан” начальник турбувався, як вчиться донька його фірмана, щоб у люди могла вийти. Вийшла! І університет закінчила, і за малим сорок років дітей своїх односельців вчила-виховувала, і от зараз, на сьомому десятку, змушена змінити учительську указку на селянську сапу, а шкільну дошку – на ланку буряків. І не від жадібності до грошей, а, щоб жити бодай не гірше від людей.\nКолгосп… Тяжко вони приживалися на цій землі і серед цих людей, ці головні інституції «советской власти» на селі, ой як тяжко. Навіть маленька тоді Любця, повторюючи слова, очевидно, старших, казала: «Повісимося всі, але до колгоспу не підемо!» А то ж була родина «наших», «сознательных». А що ж тоді було казати про всіх інших «несознательных»? Але – пішли. Ще й як пішли! Бо куди дінешся, коли влада тисне всією своєю могутньою силою? «Хіба хочеш? Мусиш!». Цікаво, а яка ж нинішня доля тих самих, створених з такими потугами і людськими стражданнями, колгоспів? Далекий від сільського господарства, Володимир все ж читав, що їхні землі розпаювали, а «колгоспи» перетворили на якісь там «КСП». Хоча він хоч убий не розумів, яка з точки зору української мови, семантики, між ними різниця – «колективним господарством» (сільським, істотно, бо не в місті ж воно на асфальті, а в селі на землі) і «колективним сільськогосподарським підприємством». Щоправда, з весни останнього року минулого тисячоліття або першого року нового століття і тих «КСП» вже не стало. Тепер замість них всілякі кооперативи, товариства, орендні й приватні сільсько-господарські підприємства – дідько ногу зломить. Різниця між приватним і всім іншим якось ще зрозуміла. Хоча й не зовсім. Бо приватне – то є чиєсь особисте. Так що в нас, знову поміщики позаводилися? «За что боролісь, на то і напоролісь?». Попитав своїх гостинних господарів.\nЛюба глибоко зітхнула:\n– Що я тобі скажу, Володю? Якщо по правді, то що КСП, що отой агрокооператив або товариство – то все одне, ті ж самі колгоспи, тільки й того, що розграбовані й покалічені! Та порядку стало менше, а працювати важче. Стосовно ж тих паїв, то я так скажу: хто хотів, той взяв, пробує сам господарювати, в інших ще бере. Але таких мало, бо надто тяжко – техніки немає, пального немає, коней давно майже всіх вивели – чим будеш робити? Руками? Так лопатою і сапою багато не наробиш. Хто пай взяв, та й кинув, а сам до міста подався. А більшість так у «колгоспі». й залишилася. Бо куди дінешся, жити ж якось треба.\n– А голова в тому вашому агрокооперативі хто? Новий?\n– Та ні, той самий, що й у колгоспі був, уже років п’ятнадцять…\nВолодимир лише скрушно зітхнув. Це явище знайоме: звиклі до влади «червоні лендлорди» цупко тримають у своїх руках бодай те, що залишилося від колишніх більш-менш міцненьких господарств. Бо ж куди їм йти і що робити? Брати добрячий шмат землі і сідати самому на тракторця, призвичаюватися до коня, до плуга, до лопати? Так одвикли. А хто й не одвик од тяжкої селянської роботи, так настільки до влади прикипів, що без неї вже себе не уявляє. Бо хто такі оті «голови», що вижили і залишилися зараз на усиджених місцях? Якщо по-науковому, то свого роду пасіонарії різного калібру, не тільки формальні, а часто й неформальні лідери. Інша справа в кого які морально-етичні якості… Це з одного боку. А з другого – хто з селян наважиться за нинішніх часів вийти з колгоспу? З середніх-пересічних, не надто, а в міру розумних і в міру здібних-працездатних? Коли їхні діди були «газдами», вели власне господарство, то тоді мали, окрім землі, своїх коней, реманент, якусь худобу. Якщо хтось коней не мав, так знав, де, в кого і на яких умовах взяти. А що зараз йому дадуть, якщо вийде з того КСП, а до агрокооперативу не вступить? Виділять клапоть землі – і все. Коней у колгоспі давно вже немає, а якщо й є кількоро, то на всіх охочих все одно не вистачить. А трактора чи комбайна на шматки не поділиш. Та й більшість отієї машинерії давно вже є скоріше металобрухтом, аніж сільськогосподарською технікою. Отож мати землю і не мати чим її обробляти, то краще вже її не мати зовсім. Тим більше, що перед очима наочний приклад – сумна здебільшого доля перших відважних і завзятих. «Фермерами» називалися. Поборсалися – поборсалися, та так і присохли на корені. Хто назад до КСП повернувся, хто спився, хто світ за очі подався. На ноги зіп’ялися одиниці, та й вони тримаються з останніх сил, аж жили поздувалися.\nАле те було ще не все. За тих доперебудовних часів були і агротехніка, і посівний матеріал, і добрива, і ще багато чого потрібного для хоча й невеликого, але самостійного господарства. Щоб воно не животіло і не тягнуло з людини останні соки, а по-справжньому жило і приносило трудареві бодай і вистраждано – нелегке, але справжнє щастя господаря на своїй землі. Де воно, те все? Де його взяти? Де та вся інфраструктура, яка колись забезпечувала життя старого Великого Бору, складеного з кількох сот одноосібних господарств? Нинішні різні «Укрсільгоспсервіс» та інші напів-«прихватизовані» монстри-посередники між селом і містом – так вони як були розраховані на забезпечення колгоспного сільського господарства, так досі до одноосібного обличчям не повернулися. І зараз вже мало хто навіть знає (бо пам’ятати майже нікому!), що в Галичині ще за Австрії та Польщі була добре розвинута сільськогосподарська кооперація. Не нинішня «радянсько-незалежна», яка працює сама на себе, а не на людей, а справжня, яка густою мережею своїх осередків покривала увесь край. Осередків, що справді були громадськими, а не напівдержавними організаціями, які всі разом, вкупі допомагали селянину і придбати все для нього необхідне, і продати плоди своєї тяжкої праці. Причому все це – за нормальну ціну, а не за таку хижацько-здирницьку, як у нинішніх «піклувальників» про селянина.\nОднак навіть за наявності цих трьох таких складових – землі, агротехніки і відповідної інфраструктури, – навіть все це таке важливе ще зовсім не гарантувало успіху новоявленому українському «фермерові», Бо треба було до того ще мати те, що б вдихало життя в це матеріальне, вироблені й освячені століттями знання й навички саме одноосібного, а не колективного господарювання, на землі, своїй, а не колективній, на тій землі, кожна грудочка якої пам’ятала б руки твого батька, діда й прадіда, була полита їхнім солоним потом. Та найголовніше – треба мати таку ж сягаючу в глибину віків психологію одноосібного господаря, який сам-один несе весь тягар відповідальності і перед своєю родиною, і перед людьми, і перед Богом, і перед пам’яттю предків за все те, що він робить. Бо від того залежало, житиме його рід чи ні. Вдачу того, хто колись гордо називав себе тут в Західній – «газда», там, на Східній – «господар», «хазяїн».\nНі тих знань і навичок, ні тієї психології досі вже майже не збереглося. Надто довго й старанно їх викорчовували, випікали й витруювали, прищеплюючи нове, прогресивне, колективне. А сталося он воно, бачиш, як: так постаралися, що нікому стало на землі толком і господарювати. Нечисленні винятки лише підкреслюють трагізм суворої реальності. Причому трапилося це, на жаль, давно. Володимир пригадав випадок, що стався ще років двадцять п’ять тому, десь у середині сімдесятих. Він їхав до батьків у чергову відпустку і від Львова до Теренграду добирався поїздом. Сусідками по купе були дві місцеві жінки – одна вже літня, інша значно молодша. Володимир милувався краєвидом і мимоволі слухав цвірінчання молодички, яка ділилася враженнями від своєї нещодавньої поїздки до родичів у Польщу. На ті часи, це було зовсім не так просто, як зараз, але то вже інша справа. Один з фрагментів він запам’ятав і досі.\n– Ви знаєте, цьойцю, я сі так там втомила, так втомила, більш, аніж вдома. В них же ціле господарство, все свoє, власне – і земля, і пара коней, і дві корови, і пацєта, і кури й гуси, та най їх шляк трафит! Ну, я там перший день відпочила, потім прокидаюся вранці, а їх вже нікого немає, всі в полі. І повертают аж но пізно ввечері, аж коли вже зірки сходять. Мені якось незручно, вони працюють, а я тутай як пані. То що маю робити? Та й мушу допомагати. Встаю разом з ними за світ сонця, вони собі на поле, а я до худоби та до горнєт. Та так щодня, та й зранку до вечора. То я сі так там наробила, що ліпше б я до тої Польщі й не їздила. Я їм кажу: «Та хіба можна так все життя працювати? Від зорі до зорі та так щодня?»\n«Та ж інакше ж не можна, та ж то є господарство, як ти не розумієш, та ж то – своє!».\n«Та навіщо мені того господарства, най воно згорит, як на ньому треба так тяжко працювати. Он у нас в колгоспі – скілько хочу, стілько й рoблю. Неділя є неділя, свята є свята. Що голова колгоспу скаже – то зроблю, а як не скаже – і не гляну. Най в нього за те господарство голова болит, на те він і голова. Правда, цьойцю?»\nСтаренька уважно, з цікавістю слухає, згідно хитає головою:\n– Ая-ая! Так-так.\nМолодичку тема приватної власності на землю і необхідності тяжкої на ній праці схвилювала, видно, всерйоз:\n– От ви, цьойцю, скажіт. От ви мали свoю землю, коли ще колгоспів не бyло. От ви би-сь захтіли, якби вам її зара повернули?\nВолодимира ще тоді здивувала моментальна, без будь-яких роздумів реакція старої:\n– Та нащо мені тих моргів, нащо мені тoго поля! Маємо он голову – най в нього голова болит, жиби у людей все було, як має бути.\nЦілком очевидно, що ця тема для «цьойці» була не нова і що старенька не одну безсонну ніч передумала, згадуючи свої колишні «маєтки», співставляючи те своє життя «газдині» і нинішнє «колгоспниці», перш ніж дійшла такого категоричного висновку. Тієї «цьойці» на світі вже, мабуть, немає. Та й молодичка вже стала пенсійного віку, онуків бавить. Але навряд, щоб змінила ті свої погляди. Такими вона виховала, очевидно, і своїх дітей, які й повинні бути зараз за віком головними будівничими нового життя. То ж на що добре, питається, тоді сподіватися? Якщо так думають навіть у Західній Україні, де лишилася хоч якась пам’ять про те, що земля колись була «земелькою», «своєю»? То що вже говорити про Наддніпрянщину й Слобожанщину? Що ж, поживемо – побачимо, як-то кажуть. Бо іншого виходу все рівно не залишається. Як тепер полюбляють казати – немає альтернативи…\nЗ банальної цікавості спитав Любцю про її з чоловіком паї, що вони особисто думають із ними робити. Вона дивиться на нього, мов на дивака:\n– Які паї, про що ти кажеш? Не хочеться навіть згадувати. Спочатку сказали, що немає нам ніяких паїв, бо ми не колгоспники, «не положено».\nВолодимир спантеличено уточнює:\n– Як так? Адже ви обидвоє в цьому селі все життя прожили, окрім кількох років навчання в університеті, по тридцять-сорок років пропрацювали тут – вчили уму-розуму майже всіх дітей у всіх цих колгоспників, – і не маєте права на свою частку в громадському добрі? Не заслужили? То як так?\n– Та так, як чуєш. Але то спочатку так було. Потім люди почали скаржитися – тоді дали нам із Зиновієм і таким, як ми, по половині паю колгоспника – по два гектари, разом чотири. Але що з ними робити?\nПодружжя господарів лише тяжко зітхнуло. Роман Андрійович коротко кидає:\n– Отак і живемо, Васильовичу. Комуністична влада, кажуть, про людей не дбала. Ну, а як дбає нова, сам бачиш.\nЛюбця з гіркотою додає:\n– А тато ж, коли до колгоспу вступали, туди ще двоє коней одвели. Не кажучи вже про землю – дванадцять гектарів віддали.\nВолодимир хоча й був здивований таким узаконеним пограбуванням цієї родини, інакше не скажеш, зважив за краще промовчати, щоб не ятрити їм душу. Бо ж не будеш розповідати їм, як це робиться у розумних людей – у тих же чехів та словаків, наприклад, колись співвітчизників по імперії Габсбургів, потім братів по соціалістичному табору, а зараз просто сусідів. А він сам добре пам’ятає розповідь слухача з його академічної групи, підполковника тоді ще Чехословацької армії Мар’яна Андрійчака. Про те, як ліквідовували колективні господарства в Чехословаччині, про поділ її на дві самостійні держави мова тоді ще не йшла. Так там практично кожній родині повернули ту землю, з якою вона вступала до їхнього «колгоспу». Хто не бажав або вступав безземельним, тих також задовольняли законним чином, по-людськи. Так само і спільне майно поділили. І нічого, хазяйнують, принаймні не ми до них харчі на продаж возимо, а вони до нас. І на заробітки їздимо. Але хіба Любці з її родиною від того легше?\nЗа столом запала гнітюча тиша. Володимир мовчав, бо мав таке відчуття, ніби сам був у тому винний. Для них він зі столиці, який не який, а – начальник, вони – прості люди, тільки що освічені, розумом наділені. Господарі ж примовкли, бо завдяки цій розмові, очевидно, ще раз збагнули всю глибину вчиненої щодо них несправедливості. Щоб якось відволіктися від невеселого сьогодення, знову перейшли до спогадів. Підняли чари на спомин про тих із родини Койданів, кого вже немає на цьому світі. З тих, кого Володимир знав колись залишилась одна Люба. Зараз вона згадує, як її батько поважав Шеремета-старшого і скільки разів вони потрапляли разом під ворожі кулі.\n– А якось вони з батьком забігли наперед і відірвалися від свoїх. А бандити на них натиснули. А довкола голе місце і стріляють так, що відійти не можна. Був тільки рів, який тягнувся аж до безпечного місця. Але ж рів брудний, а треба повзти. Тоді мій батько каже Василю Романовичу: «Ви лягайте на мене згори, щоб не запацькатись, а я Вас так витягну». Так, такі були часи…\nВолодимир подумав про себе: Ну добре, майже всі тодішні «совіти», ті, хто активно боровся тоді проти ОУН-УПА, згодом повиїжджали з цього села. Хто перебрався до міста, хто виїхав – росіяни до себе в Росію, українці – на Східну Україну. Але ж дядя Ваня Койдан зі своєю сім’єю, інші радянські активісти з місцевих – вони ж позалишалися. Як тепер їм тут, їхнім дітям-онукам? З дітьми і онуками тих, проти кого воювали їхні батьки?\nОбережно спитав господарів.\n– Та нічого, нормально. Тих, хто був у лісі, на засланні, тих або вже немає, або задуже старі. А молодші… Ми ж із ними і росли, і жили разом. Та й давно те було…\nСправді давно. А з пеклом ненависті людина весь вік жити не може. Тим більше – не своєї, а успадкованої. Бодай і від батьків та рідних. Рано чи пізно все переходить. Якщо не на попіл, забуття, то принаймні на камінь недоброзичливості. А то вже зовсім інше, то вже до крові не доводить… Та й все ж вони всі тут – свої, однієї землі діти… А головне – практично всі вони тут за незалежність. Хоч діти постраждалих від «совітів», хоч діти тих, хто тим «совітам» служив. Тим більше, що як на пізніші часи, то дуже багато хто з перших перейшов до других. Ну а тепер всі хто назад повернувся, а хто наново прийшов, та й так живуть, намагаються будувати щось нове. Інша справа, що не дуже вдало виходить, так таке воно по всій Україні.\nМати перед його від’їздом на Теренградщину просила дізнатися, як відсвяткували в Бору 150-ліття школи, в якій вона колись працювала. Запрошення на урочистості їй надіслали, але вік вже не той, щоб навіть з такої нагоди кудись їхати. Поцікавився в Любов Іванівни.\n– Було дуже все гарно, урочисто, я тобі скажу. Бо школа наша як заснована була ще тоді, за Австрії, українською, так такою весь час і є. Хіба що в 1922-39 роках на польську її переробили, але то недовго. І від нас дуже багато інтелігенції української вийшло. Шкода тільки, що з довоєнних часів не збереглося документального нічого, жодного навіть фото.\n– Чому так? Адже у війну село, наскільки я знаю, практично не постраждало, боїв тут не було.\n– Та боїв, може, й не було, але зате інших бід вистачало. – Глибоко зітхнула Люба. – Спочатку поляки, як перебрали на себе цю школу в двадцять другому році, то все понищили українське, щоб і сліду не було. Потім радянська влада двічі приходила – також про минуле не дуже дбала, кожного разу наново відлік історії починала. Так і сталося, що навіть про першого радянського директора школи, сорок четвертого року, окрім прізвища та окремих спогадів майже нічого не збереглося.\n– З маминих учнів хтось приходив?\n– Аякже. І Ганя Кіндзьора, і Зеня Сорока і Йосип Горішний, разом чоловік вісім набралося. Телеграму від твоєї мами зачитали разом з вітальними адресами на урочистих зборах. Людей поважних багато було, бенкет зробили на сто п’ятдесят персон. Непоганий, як середнє собі весілля.\nВолодимир здивовано глянув на неї:\n– Сто п’ятдесят чоловік пригостити, та ще неабияк – то по-вашому “середнє”? А що ж тоді, як на всю губу, тоді скільки? Триста? Чи п’ятсот?\n– Рахуй сам, як знаєш. Але буває й що так.\nШеремет лише головою скрутнув. З його офіцерів мало хто міг собі дозволити бодай вполовину гостей запросити, а тут сто п’ятдесят – так собі, середнє. І ще й скаржаться, що життя нині погане настало. От і зрозумій їх… Однак виказувати своїх сумнівів не став.\nКовзнув поглядом по біленій стіні, зачепився за яскраві церковні картинки. Заговорили на цю тему, і Володимир ненароком обмовився, що хоча сам нехрещений, але щоб дружина і діти охрестилися, вже тепер, дорослими, поперек не став. Любця раптом сплеснула долонями:\n– Йой, Володю! Та який же ти не хрещений? Тебе ж хрестили тут-во, у цій хаті!\nВолодимир ледь не задихнувся від несподіванки, від такої новини. Бо про те, що він хрещений, ніхто йому ніколи й слова не казав. Брата, значно молодшого за нього, також не хрестили, він вже тоді величеньким був, щось би та угледів. Та й ні батько, ні мати ніколи навіть не торкалися цієї теми і він і досі не знав, чи вони самі були хрещені, чи ні. А тут – на тобі, раптом! Що завгодно, але такого в їхній родині бути не могло. І не тільки з ідейних міркувань, а навіть і з суто прагматичних. Бо як на ті часи, за таке можна було б і партквитком заплатити, а щонайменша кара – то суворе партійне стягнення. А що це – про те краще й не казати. Як щонайменше зниження в посаді, якщо взагалі не звільнення з «волчьим билетом». Все залежить від того, як до цього б поставилися – зважили б за доцільне «врезать на всю катушку, чтобы другим не повадно было», чи врахували б бездоганну репутацію і змилостивилися, дали б по мінімуму. Але так, щоб на все життя запам’ятав. Ні, його розсудливий батько на таке ніколи б не пішов. А емоційно-ідейна мати, вихована в родині червоного партизана й комуніста-безбожника, який розпорядився в своєму селі церкву зруйнувати й ікони попалити – тим більше. Так що, як казав сумнозвісний чехівський герой: «этого не может быть, потому что не может быть никогда».\nОднак Любця настоювала на своєму:\n– Та ти послухай, що скажу. Значить так, по порядку, як воно з самого початку було. Коли ти народився в жовтні, то тебе батьки записали в «ЗАГСі» і назвали Володею, Володимиром, на честь сам знаєш кого. Ні про яке хрещення, істотно, й мови не було. Але мої мама і бабця, ти того не пам’ятаєш, вони справді вірили в Бога. І ніяк не могли примиритися з тим, що син такої хорошої людини, як «пан начальник» ніколи до Царства Божого не попаде, тільки через те, що нехрещений. А твоя бабуся, Августінія Сєргєєвна, вона також в Бога вірила, але про себе, щоб твій батько не бачив. І от вони якось домовилися тебе охрестити, аби ніхто про то не знав. На Водохрещу моя мама прийшла до вас, коли батьки були на роботі, бабуся завернула тебе в одіялко і дала їй. А в нас тут недалеко жив священик, отець Рябчинський. Старенький вже був. Мої мама і бабця його запросили, щоб ніхто не бачив, і він тебе тут, у цій хаті і охрестив.\nВолодимир тільки слухав та лупав очима. А Любця продовжувала:\n– Так-так, ти не смійся, то ще не все. Бо оскільки тебе охрестили, то треба було дати тоді ім’я, справжнє, відповідне. На Водохрещу то було або Івана, або Василя. Мої порадилися, що Іван – то якось задуже просто, мого батька так звали, тому вирішили наректи тебе Василем, як твого батька. То ти що, того не знав?\nВолодимир, а тепер виходить, ще й Василь, лише спантеличено знизав плечима. Бо звідки ж він знав, якщо навіть батьки не знали? Ну а бабуся – вона, Царство їй небесне, скільки він її пам’ятає його батькові, а своєму синові ніколи й слова поперек не сказала. Тому якщо й учинила колись щось не по його, то сховала в глибині своєї душі так, що і сама забула. З цією своєю таємницею і на той світ пішла, не відкривши її навіть тому, кого воно безпосередньо стосувалося – своєму онукові.\n«Несподівані шляхи твої, Господи!» – то, мабуть, недаремно так у Біблії написано і люди часто повторюють. Навіть ті, що в Бога не вірять. Володимир вражено мовчав, новими очима озираючи цю невелику селянську хату. Це ж треба собі уявити: священик щойно забороненої, переслідуваної владою греко-католицької церкви потай хрестив немовля – сина одного з своїх головних гонителів! Виписує йому перепустку так би мовити до Царства Божого, як із ним що станеться. Наражаючи і себе, і цих хресниць в разі чого на серйозні неприємності, а то й небезпеку. Бо ж Шеремет-старший був хоча і розважливий, і справедливий, але вдачу мав досить круту і сувору, особливо замолоду. І цей хреститель міг би спокійненько собі «загриміти» на заслання. Не за хрестини, істотно, а за «бандопособничество», наприклад. З попередженням: «одкриєш рота за що насправді – замість п’яти років отримаєш ще десять. Та там і згниєш». І він про це знав. І все ж зробив. Для чого? Щоб насолити Шеремету-старшому? Навряд щоб, надто вже великий ризик, плата за задоволення. Тоді що? Віра? Дивна вона річ – релігія, а ще дивніша – людина у вірі…\nПереповнений сум’яттям, Володимир-Василь врешті-решт попрощався зі своїми гостинними господарями і в супроводі люб’язного Роман Андрійовича рушив до автобусної зупинки. Дорогою ще раз, про всяк випадок прощаючись назавжди, жадібно ловив оком все довкілля. Бо справді: коли він ще і задля чого сюди приїде? Ще раз дивився і все ж майже нічого не впізнавав. Колишнє сільським-сільське село зі своїми приземистими хатинами і клунями, з потемнілими від дощів і снігів солом’яними стріхами, з немощеними, густо вкритими вибоїнами та баюрами тісними вуличками нині виглядало майже якщо не містечком, то принаймні чимось досить наближеним. Щоправда, не як ті села, що він бачив у Англії, Німеччині, чи бодай тій же Польщі, а навіть в Югославії, але все ж і не те, що було. А тим більше не те, що він бачив сьогорічної своєї поїздки до Росії. Одне слово, рідний для нього колишній Великий Бір відрізнявся від цього, нинішнього настільки разюче, як, скажімо, – селянська фіра від автомобіля. І йому було трохи шкода того свого, дитячого, і водночас радісно за сьогоденне своїх земляків. Що в них вже не саманні хати під соломою, а статечні кам’яні під бляхою, рідше шифером. Що не видно у дворах ні куп вугілля та стосів дров, ні колодязних «журавлів», бо є газ і водогін. Та й люди назустріч прошкують убрані не як тоді, в малопривабливому одязі, незугарне зшитому сільським кравцем із тканини домотканої або дешевої фабричної, непрезентабельно рудувато-безликих відтінків, а в гарному міському вбранні. Про взуття годі й казати – нинішні його односельці, мабуть, вже й не пам’ятають, що то є ходити босоніж, або в стоптаних, сотню разів латаних-перелатаних самосуйцях або в постолах, уклепаних у великі калоші, виготовлені з облисілих автомобільних шин. Тоді сільського вуйка, або тітку в місті за кілометр було видно. Нині ж – впритул не завжди розрізниш. Добре, що на добре…\nЛюб’язний Роман Андрійович тим часом, як місцевий патріот і знавець рідного краю, з ентузіазмом розповідав йому, що їхній Великий Бір, як виявляється, веде свою історію ледь не з дванадцятого століття. Свого часу був навіть містом, причому настільки солідним і пристойним, що був удостоєний магдебурзького права. Чому він так потім занепав, що перетворився згодом на пересічне село, тепер вже навіть не районний центр, договорити вони так і не встигли – підійшов автобус. Як завжди в житті буває – не вистачає однієї хвилини, години, доби, року. А іноді цілого людського життя: все залежить від масштабу справи, яку робиш. В даному випадку – зустріч з минулим. Нехай украй важлива, пекуче-болюча й водночас радісно-щаслива, але то – всього лише для нього, для однієї маленької людини і всього лише зустріч. І водночас прощання. З ярмарку їдемо, як казав Шолом-Алейхем…\nВолодимир Пасько – Любця


Королівське дослідницьке судно "Сер Девід Аттенборо" у першому рейсі в Антарктику\nНовий британський дослідницький криголам “Сер Девід Аттенборо” здійснюючи свій перший рейс в Антарктику цими днями проходив повз українську антарктичну станцію «Академік Вернадський», повідомляє фб-сторінка НАНЦ.\nУкраїнські полярники раділи його появі, адже це дослідницьке судно є спадкоємцем нашої “Ноосфери”: його було побудовано на зміну криголамам “Ернест Шеклтон”, який придбала Італія, та “Джеймс Кларк Росс”, який цього року був придбаний Україною та став “Ноосферою”. Разом з тим, наші зимівники вже понад 8 місяців перебувають в ізоляції, тож поява поруч судна, та ще й наукового, і з яким можна вийти на зв’язок, – це завжди цікава подія.\n“Наші метеорологи постійно моніторять переміщення суден у районі станції, і ще зранку помітили, що “Сер Девід Аттенборо” рухається на британську станцію “Розера”, яка на кількасот кілометрів південніше від “Вернадського”. А це означало, що його шлях у будь-якому разі проходитиме повз нас: з боку океану або протоки Пенола. Так і сталося, криголам йшов Пенолою. Це було перше судно, яке цього сезону пройшло повз острів Галіндез, на якому розташована наша станція”, – розповів учасник 26-ї Української антарктичної експедиції Олександр Книжатко.\nТож навіть попри заметіль частина зимівників піднялася на купол з іншого боку острова, щоб побачити й привітати “Сер Девід Аттенборо”. Через сильний снігопад роздивитися вдалося тільки його силует, але бейскомандер 26-ї УАЕ Богдан Гаврилюк зміг вийти на радіозв’язок з екіпажом судна. Він привітав команду з першою місією в Антарктиці та передав величезний привіт зимівникам на станції “Розера”. Британські ж колеги висловили сподівання, що вже скоро зустрінуть на теренах Антарктики колишній “Джеймс Кларк Росс”, а тепер “Ноосферу”.\nПобажаймо криголаму “Сер Девід Аттенборо” 7 футів під кілем і довгих років роботи на користь науці!\n“RRS Sir David Attenborough” був побудований в 2016-2019 рр. Офіційна церемонія присвоєння імені відбулася 26 вересня 2019 року. На верфі “Cammell Laird” у Біркенхеді Кетрін, герцогиня Кембриджська, розбила пляшку шампанського об ніс криголама. На церемонії був присутній Сер Девід Аттенборо – відомий британський вчений-натураліст, на честь якого й було названо корабель. Довжина криголама – 128.9 м, ширина – 24 м, водотоннажність – 15 тис. т (для порівняння “Ноосфера” має довжину 99,04 м, ширину – 18,85, водотоннажність – 5 732 т).\nАнтарктида, Наука, Новини26 УАЕ, RRS Sir David Attenborough, Богдан Гаврилюк, Галіндез, НАНЦ, Ноосфера, Олександр Книжатко, Пенола, Розера, Сер Девід Аттенборо, станція Академік Вернадський, станція Вернадського


Повернення Саакашвілі різко збільшить політичне напруження в Україні - NYT\nСаакашвілі в колі прибічників на пропускному пункті Шегині\nМіхеїл Саакашвілі знаходиться в незвичному стані як на колишнього голову держави, пише The New York Times.\nВін не має громадянства і провів неділю намагаючись потрапити до країни, яка його не хоче приймати, спочатку потягом, потім автобусом і, зрештою, пішки з натовпом прибічників, які відчинили для нього кордон України силою, зазначає видання.\nВ Україні, як і в Грузії постать Саакашвілі є дуже неоднозначною, його прихильники вважають його борцем за очищення уряду, в той час, як опоненти вбачають в ньому шоумена зі схильністю до епатажного трюкацтва\n"Його повернення до України може різко збільшити політичне напруження, в той час, як президент Порошенко бореться з озброєними повстанцями, підтримуваними Росією на сході країни, а також протистоїть критиці з боку політичних опонентів, які звинувачують його в тому що він, як і його вигнаний проросійський попередник Віктор Янукович, толерантно ставиться та отримує зиск з корупції", - вказує The New York Times.\nПодорож Польщею - не перша спроба для Саакашвілі повернутись до політики. В 2014 році він в інтерв’ю The New York Times в Брукліні Саакашвілі говорив про плани повернутись в якості політика до Грузії.\nНа цей раз ставки підвищились, адже Грузія вимагає екстрадиції Саакашвілі. Грузія звинувачує його у зловживаннях владою та корупції. Сам Саакашвілі вважає ці звинувачення необґрунтованими та політично вмотивованими.\nВ Україні, як і в Грузії постать Саакашвілі є дуже неоднозначною, його прихильники вважають його борцем за очищення уряду, в той час, як опоненти вбачають в ньому шоумена зі схильністю до епатажного трюкацтва, зазначає видання.\nБорис Джонсон Зеленському: Українські військові зможуть витіснити росіян із захоплених територій (5856)


Рідкісні білі тигри та мавпенята: у зоопарку в Бердянську стався бейбі-бум – милі фото, відео - Новини Бердянська - 24 Канал\n24 травня 2020, 12:41 Читать новость на русском\nІлюстративне фото білих тигрів / peru21.pe\nДва місяці тому в пари білих тигрів народилися двоє дитинчат – обидва хлопчики. Це вже 3 пологи в бенгальських хижаків. Детальніше про тварин у зоопарку в Бердянську – читайте в матеріалі 24 каналу.\nРідкісні білі тигри\nЗа 2 місяці на материнському молоці тигренята набрали майже по 15 кілограмів. Вони ще зовсім діти: не агресивні, дозволяють себе гладити та взяти на руки.\nЦікаво В Новій Зеландії собака навчилася робити масаж серця: відео\nТигри рідкісного білого кольору народжуються в 1 з 10 тисяч випадків. У природі їм важко вижити, бо мають екзотичне маскування та зазнають утисків навіть від родичів.\nМайже кожні 2 роки тигри народжують дітей класичного окрасу – жовті з чорними смугами. Коли з'являються, наприклад, білі з чорними смугами, то це завжди проблема. Часто "свої" їх же вбивають,\n– розповів власник зоопарку Ігор Кальченко.\nТваринам у звіринці регулярно роблять щеплення, щоби не хворіли. Зараз цю процедуру проводитимуть раз на рік. Цікаво, що за останні місяці народились у зоопарку не лише тигренята, а й мавпенята та вовченята. З весною в більшості тварин почався шлюбний період.\nДивіться фото із звіринця у Бердянську / Фото 24 канал та "Укрінформ":\nНині звірям уже не так нудно у вольєрах, тому що після карантину до зоопарку поступово повертаються відвідувачі.\nДивіться відео 24 каналу про рідкісних білих тигрів:


Твір на тему: влада золота – Tvirbook – Твір українською\nТвір на тему: влада золота\nЗолото – дорогоцінний метал, подарований людині самою природою-матінкою. В чистому вигляді воно надзвичайно рідкісне, а ось із залізною руди отримати можна скільки завгодно. Людина навчилася видобувати золото із руди з допомогою численних хімічних реакцій.Можливості золота дуже великі.\nІз цього м’якого металу можна створити різні форми и об’єми. Його часто використовують для виробництва дорогоцінних прикрас, годинників, предметів оздоблення і так далі. Головною властивістю золота є те, що воно не піддається корозії. Цей метал позитивно впливає на людину, її фізичний і духовний стан.Поступово весь світ зрозумів, що золото грає важливу роль у житті людини. Недарма у кожної країни є свій золотий запас на випадок війн, катастроф, епідемій.\nНа даний момент світовий ринок говорить, що серед товарів найбільшу цінність має золото. Йому присвоїли звання «загальний еквівалент». Золото виконує ряд таких суспільних функцій, як подільність, однорідність, портативність, стійкість, надійність. Цьому дорогоцінному металу притаманна еквівалентна форма вартості. Грошова одинця, самі ж купюри чи монети будуть змінюватися, а загальний еквівалент ніколи.З впевненістю можна сказати, що влада золота давно панує на планеті.\nЗ одного боку, це допомагає багатьом країнам оздоровити економіку и вийти з бідності. З іншого – негативно впливає на країни, де процвітає видобуток залізної руди. Ще одна важлива властивість золота – зовнішній вигляд. Його можна впізнати одразу, а підробити важко.Світовий ринок з впевненістю може заявити, що золото, починаючи з 2001 року, стало головним об’єктом для інвестицій. Для цього був навіть створений ринок золота, який допомагає підняти прибутковість різних фінансових складових. Для багатьох відомих банків золото стало не активом, а цінним інструментом для ведення бізнесу.\nНазад Попередній запис: Твір на тему: іван підкова\nВперед Наступний запис: Твір на тему: у чому сенс життя


Тернопільським бомжам та дальнобійникам критичні ситуації «по барабану» - ПОГЛЯД\n15:44 | 3.12.2020\nТернопільським бомжам та дальнобійникам критичні ситуації «по барабану»\n13:40 | 20.12.2012 13:30 | 20.12.2012 Redaktor 602 Views Бомж, водії, дороги, надзвичайна ситуація\nТернопільські безхатченки дуже адаптовані до таких погодніх умов, котрі спричинили надзвичайну ситуацію на Тернопіллі. Так само не надто страждають від снігових заметів і дальнобійники – вони не залишаються на дорозі наодинці, мають свою «мережу», спілкуються та підтримують один одного. Потерпають через сніги та морози лише ті люди, котрі не дбають про своє здоров’я, та водії, котрі не готові до непередбачуваних ситуацій на дорозі.\n– За останні 10 днів у нас не зареєстровано смерті серед безхатченків, – розповів начальник управління з питань надзвичайних ситуацій Тернопільської області ОДА, Василь Майка на засіданні прес-клубу. – Безхатченки на стільки адаптовані та пристосовані до таких «нормальних» для них норм життя, що вони в любому стані виживають. А гинуть, або потерпають, відповідно, ті люди, які не виконують правил безпеки життєдіяльності: хизуються перед дівчатами, п’ють алкоголь, розстібнуті, не одягають теплої білизни, носять тісне взуття, джинси. Звідси й виникають обмороження кінцівок.\n– Це надто організовані водії. Вони мають радіостанції, між собою переговорюються. Вони знають місця в області, де можуть стояти. Також завжди «кучкуються» докупки. Вони ще краще знають ситуацію, ніж ми. Дальнобійники, це люди, які навчилися в таких ситуаціях виживати, адже вони ще й не в таких областях бували.\n– В нас не було такого, щоб десь там один стояв більше 4-х годин в полі і вже замерзав. Можливо це тому, що наша область густозаселена і відстань до населених пунктів невелика.\n← На Тернопільщині депутат збив людину і втік\nКохання і розлучення рогатих у Тернополі (відео) →


Напівсинтетичне моторне масло Fosser Drive TS 10w-40 1л\nДля того щоб вийшло якісне масло для змащування рухомих частин всередині будь-якого двигуна внутрішнього згоряння, потрібна якісна мінеральна основа.\nFOSSER Drive-TS 10W40 – це напівсинтетичний продукт, воно гармонійно поєднує в собі достоїнства відразу двох технологій. Класичного мінерального масла виробленого з нафтопродуктів і синтетичного. Завдяки цьому, воно вийшло універсальним, і може однаково успішно застосовуватися як на бензинових автомобілях, так і на дизельних.\nТакож масло не має обмежень по сезонності, і може бути використано в будь-який час року, без необхідності підбирати новий продукт під холоду або жару. Комплекс присадок, що використовувалися під час виготовлення FosserDrive, допомогли йому придбати стійкість під час роботи в самих різних умовах.\nПереваги моторного мастила:\n- завдяки вмісту в олії синтетичних і мінеральних компонентів, воно має дуже плавний графік старіння. Протягом всього терміну використання його в двигуні, воно буде відповідати нормам, і не втрачати своїх властивостей раптово;\n- завдяки комплексу присадок, змащення зберігає свою в'язкість 10w40 в будь-яких температурних умовах, навіть в зимові холоди і спеку;\n- завод виробник гарантує стабільну роботу двигуна з мастильним матеріалом, якщо температурні показники повітря знаходяться в межах -30 +40 градусів за Цельсієм;\n- спеціальні компоненти борються з нагаром, який може відкладатися в камері згоряння (на днищах поршнів, клапанах, головках циліндрів)\nСпецифікації з європейським та американським стандартам: ACEA A3/B4 • API SL/CF\nСергей 22.09.2020 Напівсинтетичне моторне масло Fosser Drive TS 10w-40 1л\nРуслан 06.09.2018 Напівсинтетичне моторне масло Fosser Drive TS 10w-40 1л


Перетяжка офісних крісел на дому в Києві, ціни - Mebservice\nMebservice > Перетяжка офісних крісел\nПеретяжка офісних крісел і стільців в Києві\nПеретяжка офісних стільців і крісел – один із напрямів реставраційного меблевого ательє «Mebservice». Відновлюємо робочі меблі, повертаючи виробам колишню естетичність, гігієнічність, ергономічність і функціональність.\nЧому варто замовити оббивку офісних крісел\nАктивна експлуатація офісних меблів незмінно тягне за собою передчасний знос виробів. Особливо страждає зовнішня оббивка стільців і крісел. При цьому далеко не у кожної фірми є можливість виробляти регулярну заміну меблювання в офісі, тому багато керівників компаній активно користуються послугою перетяжки офісних крісел в Києві та Київській області.\nНаші роботи по перетяжці крісел для офіса\nЦіна заміни оббивки професійними майстрами по ремонту меблів становить до 60% відсотків нижче, ніж придбання нових виробів. Більш того, в нашій компанії діють спеціальні розцінки для оптових і постійних замовників, тому реставрувати відразу всі меблі в офісі буде особливо вигідно. Звертайтеся!\nВартість перетяжки офісного крісла\nПриблизні ціни представлені в прайсі. Точну вартість реставрації офісних меблів можна дізнатися після оцінки обсягу і складності робіт нашим майстром. Виїзд на замір із зразками оббивних тканин, а також складання кошторису і індивідуальної комерційної пропозиції – безкоштовно!\nПеретяжка офісних стільців від 1800 грн.\nПеретяжка крісла керівника від 2200 грн.\nЗаміна оббивки на офісних стільцях з м’якими підлокітниками від 1000 грн.\nСпинка + сидіння від 1200 грн.\nПовна реставрація офісного крісла (перетяжка + ремонт каркаса) від 2000 грн.\nВідновлення окремо спинки від 800 грн.\nЗаміна оббивки офісного крісла фахівцями «Mebservice» може бути проведена:\nНа об’єкті замовника\nВибір способу надання послуги залежить від складності майбутніх робіт і індивідуальних побажань клієнта. При цьому ми завжди намагаємося здійснити реставрацію в максимально стислі терміни, оскільки розуміємо, наскільки важливо для ділової людини мінімізувати час простою на виробництві. Тому ми готові піти практично на будь-які умови замовника, наприклад, приїхати з повним комплектом устаткування, інструментів і матеріалів для перетяжки в неробочий час і відремонтувати ваші меблі максимально оперативно.\nКрім заміни оббивки ми також готові запропонувати комплексний ремонт офісних стільців і крісел: монтаж нових роликів, заміна або ремонт газліфта, пайка пластикових деталей, усунення дефектів каркаса і т.д. Ми повертаємо до життя вироби, що знаходяться в будь-якому стані, виконуємо ремонти будь-якої складності, реставруємо навіть раритетні зразки зі збереженням ексклюзивного дизайну.\nЧому заміну обивки офісного крісла варто довірити «Mebservice»\nБагато корпоративних клієнтів вибирають нашу реставраційну майстерню, бо ми гарантуємо:\nмаксимально оперативне реагування на заявки та виконання замовлень в умовах офісу, а також в ательє;\nроботу з абсолютно будь-якими меблями, в т.ч. ексклюзивними та раритетними;\n2500+ видів оббивних матеріалів;\nможливість виконання не тільки перетяжки, а й комплексного ремонту, який за ціною вийде вдвічі дешевше покупки нових крісел.\nВажливо! Вивіз в цех і зворотна доставка меблів проводиться силами компанії.\nУ чому полягає процес заміни оббивки на стільцях?\nПроцедура перетяжки офісних крісел включає в себе такі етапи, як:\nдемонтаж старих чохлів;\nвидалення зношеного наповнювача (часткове або повне);\nрозкрій і пошиття нових чохлів;\nзакріплення нової м’якої частини на каркасі меблів;\nобтягування сидінь, спинок, підголівників і підлокітників новими чохлами.\nЯкою тканиною можна перетягнути офісне крісло?\nОднозначно, практичним і при цьому доступним за ціною варіантом є екошкіра. Вона виглядає так само презентабельно, як натуральна шкіра, але коштує набагато дешевше і не вимагає особливого догляду.\nДля гостьових стільців можна вибрати зносостійкий текстиль. Цей матеріал ще дешевше, але при цьому володіє відмінними експлуатаційними характеристиками. Повний каталог зразків привезе з собою майстер при виїзді на заміри.\nСкільки за часом займає ремонт 1 стільця?\nВсе залежить від поточного стану виробу та кількості відновлювальних маніпуляцій, які належить виконати фахівцю. Але в середньому, на ремонт 1 стільця йде не більше 1 дня.


У США чоловіка помилково відключили від штучного життєзабезпечення - Korrespondent.net\nУ США чоловіка помилково відключили від штучного життєзабезпечення\nКорреспондент.net, 7 липня 2019, 21:48\nТрагічна подія в Чикаго\nЧоловіка знайшли оголеного без свідомості з травмами обличчя в кінці квітня 2019 року, його доставили в лікарню, після чого повідомили його ймовірних родичів - двох сестер.\nУ лікарні Чикаго лікарі зняли зі штучного життєзабезпечення чоловіка, оскільки на це дали згоду його родичі. Пізніше з'ясувалося, що це чужі люди, оскільки процедура впізнання була порушена, передає CNN.\nЧоловіка знайшли оголеного без свідомості з травмами обличчя в кінці квітня 2019 року. Його доставили в лікарню, після чого повідомили його ймовірних родичів - двох сестер.\nЖінки "тривало і кілька разів висловлювали сумніви" в тому, що чоловік дійсно може бути їхнім братом, але медики переконали їх у зворотному. Головним аргументом стали травми обличчя, через які чоловіка було нібито важко впізнати.\nПізніше лікарі повідомили, що збираються відключити чоловіка від штучного життєзабезпечення. Отримавши згоду від "сестер", його відключили від штучного життєзабезпечення 23 травня.\nПоворот в справі стався в момент, коли жінки планували похорон. Несподівано до них з'явився брат, цілий і неушкоджений. За його словами, він їхав за кордон на екскурсію.\nПісля цього загиблого чоловіка ідентифікували як зовсім іншу людину, що не має відношення до даної сім'ї.\nТепер обидві родини подали на лікарню в суд і вимагають по 50 тисяч доларів як моральну шкоду.\nНагадаємо, що в іспанському місті Уельва лікарі однієї з місцевих клінік вперше в історії законно відключили від апарату штучного дихання безнадійно хвору пацієнтку.


NASA створила захопливу симуляцію взаємодії двох чорних дір — Tokar.ua NASA створила захопливу симуляцію взаємодії двох чорних дір — Tokar.ua\nСтудія наукових візуалізацій NASA опублікувала симуляцію системи з двох чорних дір. Завдяки науковцям Центру космічних польотів імені Годдарда Джеремі Шіттману та Браяну Павеллу, з’явилася модель, яку обрахував суперкомп’ютер Discover.\nАнімація — це розрахунок шляхів фотонів, які випромінюють акреційні диски чорних дір, що проходять через простір-час. Їхня сумарна маса сягає 300 мільйонів Сонць. Друга чорна діра (з помаранчевим диском) вдвічі масивніша за першу, де диск блакитний.\nДо речі, ці кольори обрано не просто так. Вони, хоча й гіпотетично, відбивають реальну температурну різницю речовини, яка падає на чорну діру. Що менша її маса, то швидше матерія притягується і розігрівається.\nНа відео ми бачимо одразу кілька ефектів із Теорії відносності. Наприклад, гравітаційне лінзування, коли світло проходить неподалік масивного тіла і настільки викривляє простір-час, що фотони змінюють напрямок ніби у лінзі. Завдяки цьому ми із Землі можемо побачити віддалені об’єкти, які до цього ніколи б не побачили.\nЗ іншого боку, надмасивні об’єкти рідко перебувають поодинці, через що ми спотворено бачимо далекі галактики: світло перевідбивається.\nКрім естетичного, модель має і наукову цінність. Візуалізація допоможе нам відрізнити реальні космічні об’єкти від оптичних ефектів та зрозуміти природу спотворення світла біля чорних дір. Відповідно, дані з телескопів у всьому світі стануть ще точнішими.\nЩе один цікавий ефект — релятивістська аберація світла, коли чорні діри то менші, що ближче ви до них. А якщо дивитися з боку площини обертання, один край диска здається яскравішим за інший: усе через ефект Доплера. Запрошуємо вас до перегляду відео і підіймаємо келих за те, що нам не потрібно літати до монструозних чорних дір, аби насолодитися їхньою красою та складністю.\nА де зіткнення?


На Чернігівщині чоловік повідомив про замінування будинку, де були діти\n23:40 - 15/12/2020\nУ Прилуцькому районі поліція притягнула до відповідальності чоловіка за неправдиве повідомлення про замінування власного будинку, в якому перебували діти.\nСьогодні вдень на лінію «102» надійшло повідомлення про те, що в одному з сіл Прилуцького району чоловік замінував свій будинок. У поліції була інформація, що вдома з чоловіком перебували ще дружина та шестеро дітей. Своєю поведінкою чоловік демонстрував явні ознаки неадекватності.\nНа місце події негайно виїхала група реагування патрульної поліції, слідчо-оперативна група, вибухотехніки та керівництво Прилуцького відділу поліції.\nЗ огляду на обставини події, поліцейські проникли до будинку й евакуювали звідти людей. Правоохоронці ретельно обстежили будинок і прилеглу територію. Інформація про замінування не підтвердилася – жодних вибухових речовин чи небезпечних предметів поліція не виявила.\nСлідчі поліції відкрили провадження за частиною 1 статті 259 Кримінального кодексу України (завідомо неправдиве повідомлення про загрозу безпеці громадян, знищення чи пошкодження об’єктів власності).\nСанкція статті передбачає покарання на строк від двох до шести років позбавлення волі.\n08:39 - 18/01/2021\n05:39 - 18/01/2021\n02:39 - 18/01/2021\nНезмінно черговий інформаційний день починається з коронавірусної статистики. Так, за останню добу в Україні було виявлено 5 990 нових випадків COVID-19,...\nБачили картини з камінців на стінах будівель? Їх створили художники 1960-1990-х років. Подібні мозаїки митців Х-ХІІІ століття і досі прикрашають...\nУ Чернігові у мікрорайоні Масани під під’їздом багатоповерхівки знайшли сову. Птах врізався у вікно і не міг полетіти. Зі слів...\n17 Січня 2021 546 В селі Уборки Куликівського району 16 січня близько 10-ї години ранку на території ТОВ «Ледань» по...


Вечори у Коломиї: як вони це робили? - Дзеркало Коломиї\n11 Чер 2017, 12:08\nВід 1860-х і до 1939 року в Коломиї, під упливом Європи, періодично відбувалися вечори (вечірки, вечерниці) з танцями, розвагами й скромним частунком.\nОрганізовували їх активні українські коломийці. Зрозуміло, що в той час не існувало відділів культури, які комусь щось організовували б. Тому наші предки навчалися самі творити для себе приємні моменти.\nмітки: історія, вечірки, вечерок, Коломия, традиції\nСтатті (1214) Туризм (646) Культура (2928) Історія (108) Економіка (1886) Пишемо новини разом (157) Авторські колонки (191) Політика (1717) основне (163) Спорт (1027) Технології (424) Кримінал (1546) Здоров'я (170) Відео (1080) Суспільство (13622) Фото (862) Новини (24032) Медицина (120) Інтерв'ю (93) Афіша (512)


На Донбасі ескалації не буде, але РФ розуміє лише силу » Слово і Діло\nДзвінок Путіну. Чекати ескалації чи перейняти тактику Ізраїлю?\n8 серпня 2019, 15:50\nДзвінок Зеленського до Путіна не вплине на ситуацію на Донбасі. Це немає сенсу.\n«У РФ є стратегія, яка полягає в знищенні української держави. Можна телефонувати бодай по десять разів на день, результат не зміниться», – зазначив він.\nПроте на серйозне погіршення ситуації на Донбасі Путін зараз не піде. По-перше, українські війська повністю володіють оперативною ініціативою на лінії зіткнення. По-друге, моніторинг ОБСЄ впливає на інтенсивність бойових дій на лінії зіткнення, пояснив Грабський.\n«При ескалації конфлікту ми повернемося до тієї ситуації, коли військовослужбовець звільняється від відповідальності за невиконання злочинного наказу», – уточнив експерт.\n«У разі загрози життю особовому складу командир самостійно ухвалює рішення про відкриття вогню. Конституція України, українські закони захищають військовослужбовця від несення будь-якої відповідальності», – наголосив Грабський.\nНа його думку, придушуватимуться осередки опору противника, його інженерні споруди, підрозділи, знищуватиметься бойова техніка.\n«Ми повернемося до звичного стану: військовий конфлікт низької інтенсивності», – додав Грабський.\nТакож, за його словами, телефонувати Путіну не було потреби. Це радше був жест до виборців президента.\n«У такий спосіб намагалися показати, що він продовжує гру, але ця гра завідомо програшна. За п'ять років війни можна було зрозуміти, що такий противник, як РФ, розуміє лише силу та чітко визначену позицію», – підкреслив Грабський.\nФахівець акцентував, що домогтися скорочення ударів по українських військах можна лише завданням ударів по зосередженню військ противника й придушенням будь-яких спроб агресора розгорнути бойові дії.\nЕксперт вказав, що військовому сектору України є чому повчитися в Ізраїлю. Зокрема, найбільш доцільною є тактика Ізраїлю проти арабських терористів.\n«Тобто придушення будь-якої активності, що може загрожувати життю воїнам ізраїльської армії та територіальній цілісності Ізраїлю. Ми можемо повністю перенести цей компонент на наші території. Цей дзвінок Путіну не мав сенсу. Це не більш ніж показова дія, без будь-яких наслідків», – резюмував Сергій Грабський.\nНагадаємо, 6 серпня терористи «Л/ДНР» вбили чотирьох українських воїнів, обстрілявши позиції Об'єднаних сил на Донбасі.\nДодамо, Володимир Зеленський пообіцяв зробити все, щоб закінчити війну на Донбасі.\nЗСУ готові до реагування на загострення на Донбасі – Генштаб 7 серпня 2019, 12:27\nВолкер відреагував на обстріл позицій українських військових на Донбасі 6 серпня 2019, 20:22


Як оформити титульний лист доповіді – Моя освіта\nОформлення науково-дослідницької праці регламентовано нормами ДСТУ. У тому числі це стосується того, як оформляти доповідь. Починається доповідь з титульного листа – своєрідної обкладинки. Це обличчя вашої роботи, на якому вказується важлива інформація.\nІнформація на титульному аркуші доповіді\nОформлення титульного аркуша доповіді відповідає всім вимогам шаблону при заповненні на ньому інформації про:\nнавчальному закладі (повна назва, а також назва вищестоящої організації – наприклад, Міністерство вищої освіти і науки України. Щоб отримати зразок, можна завантажити будь-який документ або презентацію з сайту вузу або коледжу),\nфакультеті та кафедрі, на яку передається на перевірку доповідь,\nПІБ студента (зазвичай у доповіді один автор),\nнавчальної дисципліни (назва повинна бути вказано правильно, строго відповідати навчальним планом, а не писатися приблизно по пам’яті),\nномеру курсу (групи),\nПІБ викладача і його посади (потрібно ретельно перевірити відомості перед тим, як заповнювати),\nТакож вказується рік виконання доповіді і форма навчання студента. При цьому варто пам’ятати про те, що інформація про студента, викладача і кафедрі розташовується праворуч, а не посередині листа.\nНіякі малюнки і фото на тітульникі по ДСТУ робити не треба, так оформляють тільки в школі. Їм місце в додатку або презентації.\nШрифт і особливості розташування даних\nОсобливості шрифту на титульному аркуші доповіді такі ж, як і при написанні інших типів письмових робіт – наприклад, рефератів і курсових. У шапці відображається найменування навчального закладу, факультету та кафедри. При цьому шрифт (Times New Roman) роблять 14 розміру, а сам напис розташовують посередині.\nУ верхній частині сторінки великими літерами пишете слово «ДОПОВІДЬ». Нижче студент пише найменування навчальної дисципліни і тему доповіді. Назва має бути чітким, але максимально коротким. Три рядки – межа назви теми. Більш довга тема виглядає негарно. Перша напис розташовується посередині листа і має 16 розмір шрифту. Тема ж пишеться нижче і виділяється жирним. Розмір шрифту в даному випадку дорівнює 18 пунктів.\nДалі слід інформація про студента, який написав доповідь, а також про викладача, який перевіряє роботу. Особливості цієї частини титульного аркуша полягають в тому, що текст розташовується в правій частині сторінки.\nЩоб красиво вирівняти цей напис, можна оформити її в таблиці і зробити невидимою її межі. Таке заповнення виглядає краще, ніж спроби вирівняти відступи вручну. Під рядком «виконав» студент пише: ПІБ, форму навчання, факультет. Під цією інформацією вказується прізвище, ім’я та по батькові викладача. Також необхідно вказати посаду (правильні назви в вузі – викладач, доцент, професор, в школі – учитель) і науковий ступінь. Цей текст оформляють шрифтом Times New Roman 14 розміру.\nНа нижній сходинці титульного аркуша доповіді по центру позначається місто і рік написання доповіді.\nЩоб оформити все правильно за вимогами кафедри, можна попросити у викладача шаблон тітульніка в електронному вигляді або зробити фото вже зданого реферату. Часто зразок можна скачати з сайту університету.\n« Структура філософії мови Введення контрольної роботи »


Апокаліпсис - Матиос Мария - страница 3 - чтение книги бесплатно\n…Коли всі ті химерні, чудернацькі знаки, сумлінно й неспішно стесані справа наліво, один до одного притулилися під Когановим різцем, Марія вслід за Коганом витерла рукавом сорочки спітніле чоло, так, ніби сама припасовувала німий жаль за Машталером у камінь.\n— О-о-о, жінко… — Коган скручував потертий тютюн у вижовклу газету. — Тут є ім’я Абрама, тут буквами записано день, коли Абрама порубали, дивися, — водив жовтим від курива пальцем по звивистих знаках, — п’ять тисяч шістсот сімдесят п’ятого року. Але найважніше написано таке: «На світі є три корони. Корона Тори, корона священного служіння і корона Царства. Але над усіма ними — корона доброго імені». Отаке тут написано, жінко. А вже не написано, але знай собі від мене, що останню корону носити найважче. Це каже тобі старий Фейґеле Коган, який нагадує живим про мертвих, а вони не завжди його чують.\n…ОТОЖ, КОЛИ РАПТОВО розквітла Андрея попросила Сандуляків прийти до них на Пурім, Марія з несподіванки все поплутала й подумала: Машталерка кличе на ще один Кадіш, на поминальну молитву, адже поминає Абрама щороку, як гуцули поминають своїх.\n— Таке скажете… — вперше подав голос Тимофій, донісши до рота «вухо Амана» лише наполовину.


Повторний локдаун в Україні: Ляшко назвав умову запровадження - портал новин LB.ua\nГоловна — Суспільство — Здоров'я — 15 січня 2021, 17:32\n"Може з’явитися невідома змінна, яку ми не могли врахувати в наших прогнозах".\nВ Україні не запроваджуватимуть ще один локдаун за умови збереження нинішньої ситуації з коронавірусом. Карантинні обмеження знову посилять, лише якщо з’явиться не врахована у прогнозах "невідома змінна".\nПро це в інтерв'ю LB.ua повідомив головний санітарний лікар, заступник міністра охорони здоров'я Віктор Ляшко.\n"Звісно, може з’явитися невідома змінна, яку ми не могли врахувати в наших прогнозах. Наприклад британська мутація. З нею справимося. Я маю на увазі, що вона може з’явитися в іншій іпостасі - мутація, яка змінить щось у циркуляції вірусу, в агресивності, в трансмісивності. Усе передбачити неможливо, коли вірус циркулює перший рік", - сказав він.\nЛяшко пояснив, чому локдаун не запровадили у грудні, коли ситуація з коронавірусом була складнішою, ніж тепер.\n"Коли прем’єр виступав у Верховній Раді, він сказав проводити перемовини з бізнесом. Усі, хто приходив з бізнесу, говорили, що для них грудень – це місяць, у якому вони отримують 30-40% річного прибутку. Якщо закрити все в грудні, не весь бізнес пережив би це. Треба було знайти баланс, як вичухатися з нашої ситуації, щоб і життя врятувати, і економіка продовжила функціонувати", - зазначив заступник голови МОЗ.\nНагадаємо, прем’єр-міністр Денис Шмигаль запевнив, що Кабмін не буде продовжувати локдаун після 24 січня. З 25-го Україна перейде, ймовірно, до помаранчевої зони, яка діяла до запровадження посилених карантинних обмежень.\nШмигаль також повідомив, що зростання захворюваності, яке фіксується останніми днями, скоріше за все, продовжиться. Проте система охорони здоров’я України готова до такого навантаження.\nНагадаємо, раніше міністр охорони здоров’я Максим Степанов виступив за продовження локдауну в Україні після 24 січня. Потім він уточнив, що виступає за адаптивний карантин з 25 січня.\nТемы: коронавірус SARS-CoV-2 та Covid-19, Віктор Ляшко, локдаун


На Херсонщині поліція розслідує факт викрадення автомобіля - Новости Херсонщины\nВ Олешківське відділення поліції звернувся 62-річний житель Херсона.\nВін розповів, що невідомі незаконно заволоділи його автомобілем «ВАЗ – 21111» з причепом, який він залишив біля лісу в Олешківському районі.\nПоліція повідомляє, якщо ви володієте інформацією, яка допоможе поліції у розшуку автомобіля «ВАЗ-21111», звертайтеся за телефонами Олешківського відділення поліції: 055-422-13-87, 066-828-76-32 або «102». Анонімність гарантована.\nМатеріали для ЗМІФото. © Херсонська область: https://hr.npu.gov.ua/news/uvaga-rozshuk/na-xersonshhini-policziya-rozsliduje-fakt-nezakonnogo-zavolodinnya-avtotransportom/\nСлужба безпеки України в АР Крим, що квартирується на часі на Херсонщині, повідомила про зупинення спрои вивезти предмети старовини через КПВВ Чонгар. Згідно з офіційним повідомленням через сторінку... Подробнее


ЗМІ: бойовики ІГ стратили 16 торговців в провінції Анбар на заході Іраку |\nЗМІ: бойовики ІГ стратили 16 торговців в провінції Анбар на заході Іраку\nЗа даними ЗМІ, торговці, перевозили продукти харчування з міста Байджі на півночі Іраку на захід, у місто Хадита, були викрадені бойовиками і вбиті. Їх тіла пізніше були виявлені місцевими жителями. Бойовики радикального угрупування «Ісламська держава» (ІГ) стратили 16 торговців в провінції Анбар на заході Іраку, повідомляє телеканал Press TV.\nЗа даними телеканалу, торговці, перевозили продукти харчування з міста Байджі на півночі Іраку на захід, у місто Хадита, були викрадені бойовиками і вбиті. Тіла торговців пізніше були виявлені місцевими жителями.\n«Бойовики ІГ стратили 16 торговців з міста Хадита минулої ночі. Їх зупинили на КПП і викрали. Потім їх стратили, когось застрелили, іншим перерізали горло», — заявив у неділю мер міста Байджі.\nШирока експансія «Ісламської держави», захопив значну частину Іраку і Сирії, стала однією з головних світових проблем останнього часу. Угруповання, що налічує, за даними ЦРУ, близько 30 тисяч бойовиків, проголосила на захоплених територіях «халіфат» і прагне розширювати територію впливу. Клітинки ІГ створені в Лівії, Ємені, інших країнах Близького Сходу і Північної Африки.\nНазад Предыдущая запись: Exit poll: Анджей Дуда перемагає в 2 турі виборів президента Польщі\nДалее Следующая запись: ЗМІ: ІГ могло загрожувати президенту Аргентини і Чилі


ЗВЕРНЕНЯН МІСЬКОГО ГОЛОВИ З НАГОДИ ДНЯ ПАМ'ЯТІ ГЕРОЇВ КРУТ | Гайворонська міська територіальна громада Кіровоградська область\nЗВЕРНЕНЯН МІСЬКОГО ГОЛОВИ З НАГОДИ ДНЯ ПАМ'ЯТІ ГЕРОЇВ КРУТ\n29 Січня, 2017 о 10:17\nДорога гайворонська громадо!\n29 січня – дата, яка увійшла в українську історію як день пам’яті мужніх героїв, що душу й тіло поклали за самостійність, волю та незалежність України. 99 років тому біля станції Крути кілька сотень київських студентів та гімназистів вступили у нерівний бій з більшовицькою армією. І хоча кожного з цих юних лицарів духу переповнювало бажання жити і творити, вони свідомо йшли на смерть. Жоден з них не зламався, не покинув передових позицій. Молоді звитяжці проявили справжню жертовність та відданість національній ідеї, власним прикладом стверджуючи, що український патріотичний дух є незборимий та непохитний.\nВшановуючи пам’ять полеглих Героїв Крут, їх приклад служіння Богові та Україні повинен й надалі залишатися взірцем для кожного з нас. Їхній подвиг героїчної боротьби спричинив піднесення національної свідомості і через століття передався нашому теперішньому поколінню незламних борців за волю України: Героям Небесної Сотні та учасникам АТО. І сьогодні, в такий нелегкий для нашої держави час, цей приклад нагадує всім нам про потребу у єднанні та згуртованості, задля утвердження такої Української Держави, яка була мрією наших славних попередників для збереження її нашим нащадкам.


Як жителям багатоповерхівок відмовитись від централізованого опалення - відповідь експерта / Новини / Finance.ua\n14.05.2019, 10:00 - 12990 0\n“Сьогодні перейти на індивідуальне опалення можна виключно всім будинком. Щоправда, мешканцям тих багатоповерхівок, де на 1 травня половина вже відрізалася від централізованого теплопостачання, дозволяється поквартирно переходити на індивідуальне опалення. Та примушувати людей це робити заборонено”, – розповіла енергетичний експерт Марія Яковлєва.\n“Щоб перейти на автономне опалення, будинок має звернутися в електро- чи газопостачальну компанію за технічними умовами. Тоді буде зрозуміло, наскільки умови будинку відповідають навантаженню на мережі, щоб запобігти аваріям і пожежам, поломкам домашніх електроприладів. Якщо потужностей достатньо, то відключення від централізованого постачання планують до 1 жовтня. За цей час мешканці мають встановити індивідуальне опалення, а теплопостачальна компанія – демонтувати свої мережі”, – додала Марія Яковлєва.\n“За наказом Міністерства житлово-комунального господарства від 2005 року відключення від централізованого опалення має проходити за 100-відсотковою згодою мешканців. Теоретично є інший – більш складний шлях, коли будинок приймає рішення встановити дахову котельну чи індивідуальний тепловий пункт. Але за це спершу мають проголосувати 50% мешканців. Далі треба дозбирувати підписи до 75%”, – пояснює Олександр Сергієнко.\nВ Мінекономіки знайшли серед держпідприємств неіснуючі 26 хв. тому 125\nСтали відомі найбільші інвестори в Україну 56 хв. тому 704\nОбговорення деталей транзиту газу з РФ продовжать радники - президент 4 г. тому 245\nСума вимог РФ до України в зв'язку з боргом за євробондами становить $4,5 млрд - Мінфін РФ 6 г. тому 508 4


Ремонт квартир під ключ в Новосибірську дизайн, фото, ціни : Ремонт в доме\nРемонт квартир під ключ в Новосибірську дизайн, фото, ціни з будівельною компанією СК "Кріс"\nКомпанія СК "Кріс" виконає ремонт квартири якісно і надійно в найкоротші терміни\nВиди ремонту квартир в Новосибірську:\nКомплексний ремонт квартири під ключ;\nРемонт вітальні під ключ;\nРемонт спальні під ключ;\nРемонт кухні під ключ;\nРемонт ванної кімнати під ключ;\nКапітальний ремонт квартир під ключ в Новосибірську фото і ціни\nОдним з важливих напрямків будівельної компанії СК «Кріс» є капітальний ремонт квартир під ключ в Новосибірську . Від якості виконаного ремонту в квартирі залежить якість подальшого проживання в ній. Тому, компанія пропонує комплексний підхід при ремонті квартири під ключ.\nКапітальний ремонт ванної кімнати і туалету під ключ фото і ціни в Новосибірську\nВанна кімната і туалет - це те місце квартири без якого неможливо уявити комфортне проживання.\nРемонт вітальні під ключ в Новосибірську дизайн, фото і ціни\nВелику частину часу ми проводимо у вітальні, тут ми приймаємо гостей, відпочиваємо, обговорюємо минулий день і плани на майбутнє і нам хочеться затишку і комфорту. Тому, до ремонту вітальні треба підійти досить серйозно.\nКапітальний ремонт кухні під ключ в Новосибірську дизайн, фото і ціни\nВажливим місцем для жінок в квартири є кухня, адже господині дуже багато часу проводять на ній. Крім приготування їжі, вся сім'я збирається на кухні за сніданок, обід і вечерю. Тому облаштування кухні є одним з важливих моментів в ремонті квартири.


Миколаїв - Авангард (Краматорськ) 2:2 (15.10.2017) | GROUNDHOPPING.IN.UA\nМиколаїв - Авангард (Краматорськ) 2:2\n15:30. 15 жовтня 2017 року.\nм. Миколаїв. Центральний. 1483 глядачі\nТретій і останній за вихідні матч в Миколаєві проходив на стадіоні Центральний. Перед матчем заскочили в ресторан-броварню, що знаходиться зовсім поруч. Посидііли, поспостерігали за пташками, що в пошуках здобичі кружляли над водою, звісно продегустували пінний напій. Вже під матч підійшли до імпровізованої каси, де і придбали квитки, котрі після подешевшання коштують 40 грн. Навколофутбольного ажіотажу, як і в більшості міст, не було. В чаші стадіону за грою спостерігали декілька сотень людей. Ще 120 зручно вмостившись на пагорбах по псфу спостерігали за тим як футболісти ганяють круглого.\nГра була доволі бадьорою, на полі грали рівні команди, що в підсумку і могло б зафіксувати табло, але не змогло, бо саме під час матчу декілька робітників його старанно демонтовували. Чи буде на місті старого табло нове достаменно не відомо.\nОсобисто я очікував на цій грі побачити активну підтримку з боку фанатів обох клубів. Аде не так сталось, як гадалось. З двох автономних фанатських очагів, що я бачив у Краматорську не приїхало жодного фаната. Незважаючи на зручний час початку матчу та цілих три вихідних. Миколаївці також не уважили своєю присутністтю незважаючи на те, що мали домашню гру. Чим пояснюється така зневага до власної команди вгадувати не буду.\nПісля першого тайму, який ми провели на центральній трибуні рушаємо на пагорби, щоб спостерігати як за тамтешніми відвідувачами гри, та і просто зміна локації не завадить. З висоти сталіон видно, як на долоні. Мужики, що вмостились на простирадлах потроху святкують вихідний день. Атмосферно.\nПісля матчу без штовханини ти заторів покидаємо стадіон. Миколаївський трійник завершено.


Бомбер можна шити з абсолютно будь-якої тканини, увагу варто приділити її властивостям. Орієнтуватися варто на передбачувану температуру, при якій буде носитися бомбер, колір, уподобання, маркість і т. п.\nБомбери зручні тим, що універсальні і поєднуються з будь-яким одягом і допускають безліч різних варіантів крою і декоративних елементів.\nНайпопулярніші класичні моделі бомберов. Вони підходять під будь-який стиль і дуже зручні. Їх можна носити з брюками будь-якого типу і фасону, сукнею, спідницею і т. д. Більш того, за допомогою одного тільки бомбера можна повністю змінити образ. Тим не менше багато мають кілька таких курток для різних випадків. Саме тому краще пошити бомбер своїми руками, самостійно, адже це дозволить зробити його неповторним і при цьому заощадити гроші.\nБомбер можна шити з абсолютно будь-якої тканини, увагу варто приділити її властивостям. Орієнтуватися варто на передбачувану температуру, при якій буде носитися бомбер, колір, уподобання, маркість і т. п. Наприклад, шкіра хороша тим, що довго служить і практично не забруднюється. Краще віддати перевагу тонкою і м’якою, щоб нічого не сковувало рухи. Замша красива і приємна на дотик, але легко псується від тертя і вологи, тому недовговічна і вимагає ретельного догляду. Джинса практична, але обмежена по колірній гамі. Неопрен м’який і приємний, але не підходить для низьких температур. Щільні тканини підійдуть для спортивного стилю, але будуть виглядати недоречно з легким літнім платтям або короткою спідницею.\nМожна додати замшеві або хутряні вставки, але модель з ними буде складніше.\nОстаннім часом в моду входять яскраві бомбери, найчастіше поєднують кілька кольорів, але таке розмаїття не допускає будь-яка тканина, тому на це теж слід звернути увагу.\nТакож для бомберов підходять хутро, поліестер, жаккард та інше.\nВАЖЛИВО: велику роль відіграє час року, для якого призначається куртка, адже різні тканини розраховані на різну температуру і погодні умови. Навряд чи хтось буде носити вовняної або в’язаний бомбер теплим літом, або замшевий — дощовою восени. А також вибір куртки вплине на стиль людини і поєднання з іншим вже наявним гардеробом.\nВикрійку можна знайти в спеціалізованих журналах або в інтернеті. Її можна поправити «під себе», а можна залишити незмінною. Поміняти можна довжину рукавів, стиль манжетів, форму коміра та інше. Таким чином вийде оригінальна річ, що привертає увагу і відповідна саме тій людині, яка її носить.\nВАРТО ВРАХУВАТИ, що всі бомбери базуються на одному типі крою, а всі додаткові зміни може за бажанням внести той, хто буде шити, тому не можна обмежитися виключно знайденими варіантами.\nВАЖЛИВО: іноді дизайнери навмисно вибирають яскраві нитки, впадають в очі на тканини. Це є цікавим ходом для тих, хто віддає перевагу виглядати неординарно. Але поєднання кольорів краще підбирати уважно, щоб це не виглядало неакуратно, а було родзинкою.\nВикрійку слід перенести на тканину з урахуванням того, що ширини рукавів повинна лежати по ширині тканини. Потрібно врахувати і манжети, які виділяються окремо, і пояс.\nДві частини майбутньої куртки потрібно стачать один з одним. Потім потрібно обшити горловину і плечові зрізи. Потім потрібно скласти пояс навпіл виворотом усередину і пригладити, притачав його кінці до нижніх зрізах поличок.\nНаступним кроком буде додавання блискавки. Її треба розстебнути і пришити кожну половину на відповідну частину курки з вивороту.\nПотім потрібно пришити пояс і манжети.\nЗалишилося прошити всі страйки, прибрати зайві нитки і бомбер готовий.\nТаким чином, можна експериментувати з тканинами і моделями, урізноманітнивши свій гардероб унікальними речами ручної роботи, які будуть радувати око в будь-який час року і в будь-яку погоду.


Розкрутка сайтів: покупка посилань назавжди або тимчасово?\nПокупка посилань на сьогоднішній день є одним з найпопулярніших методів розкрутки сайтів, що може застосовуватися як окремо, так і в комплексі з іншими заходами з пошукового просування. Про те, наскільки правомірною є покупка посилань для підвищення позицій сайтів в пошукових системах, ведеться чимало суперечок, але все ж на практиці розкрутка сайтів рідко обходиться без такого прийому.\nПосилання з хороших якісних сайтів дають позитивний ефект при просуванні власного сайту, а тому багато власників сайтів або оптимізаторів прагнуть отримати якомога більше подібних посилань. Однак далеко не завжди посилання на свій сайт з іншого схожого за тематикою сайту можна отримати безкоштовно — в цьому випадку і потрібна покупка посилань.\nПосилання купують двома основними способами: тимчасово або назавжди. Тимчасова покупка посилань означає, що посилання залишаються опублікованими тільки до тих пір, поки їх розміщення оплачується — при такому способі покупки необхідно щотижня або ж щомісяця вносити оплату. Якщо ж за посилання достатньо сплатити всього один раз і воно залишиться опублікованим протягом усього терміну існування сайту, на якому воно розміщене, то такий метод покупки називають вічним.\nПлюсів і мінусів достатньо в кожного із способів покупки посилань. Тимчасова покупка посилань дозволяє досягати максимально швидкого ефекту, адже коштують такі посилання недорого, і можна купити їх в досить великій кількості. Проте з даної переваги тимчасових посилань слідує і їх основний недолік — недовговічність результату.\nТимчасові посилання працюють на просування сайтів тільки до тих пір, поки ці посилання оплачуються. Як тільки припиняється оплата, всі посилання знімаються з публікації, а отже весь ефект, якого з їх допомогою домігся сайт, зникає. При цьому одночасне зникнення великого числа посилань на сайт може привести і до більш негативних наслідків: зокрема, позиції сайту можуть знизитися.\nПокупка посилань назавжди при просуванні сайтів дає більш стабільний ефект, ніж покупка посилань тимчасово. Заплативши всього один раз за посилання, можна отримувати його позитивний вплив постійно і при цьому не боятися, що посилання зникне. Але важливо враховувати, що коштують «вічні» посилання дорожче, ніж тимчасові, а отже і бюджет на їх покупку повинен бути більше. У випадках, коли потрібно швидко збільшити кількість посилань на сайти, які просуваються, це може виявитися проблемою.\nЯк правило, «вічні» посилання пропонуються на сайтах, які вже мають високий рівень довіри від пошукових систем, в іншому випадку, купувати такі посилання просто немає сенсу. Тимчасові посилання можуть пропонуватися і на тих сайтах, якість яких є недостатньо високою. У цьому випадку існує ризик того, що посилання з таких сайтів перестануть індексуватися.\nПрофесійна розкрутка сайтів проводиться з урахуванням переваг і недоліків тимчасової або ж «вічної» покупки посилань. При цьому фахівці з розкрутки сайтів не просто закуповують посилання, а діють з урахуванням роботи алгоритмів пошукових систем. Наприклад, замість одночасної покупки відразу великої кількості посилань може застосовуватися поетапний підхід з поступовим збільшенням кількості закуповуваних посилань.\nрозкрутка сайтів, покупка посилань, покупка посилань назавжди, просування сайтів\nWebStudio2U розкрутка сайту Розкрутка сайтів: покупка посилань назавжди або тимчасово?


Чоловік зняв у душі мокру красу Горбань знизу - MediaBum\nГлавная страница » Чоловік зняв у душі мокру красу Горбань знизу\nЧоловік зняв у душі мокру красу Горбань знизу\nАктриса поділилася пікантним відео із відпочинку.\nАкторка Марія Горбань повернулася з відпустки у Шрі-Ланці, але досі продовжує ділитися яскравими кадрами з відпочинку.\nЗірка серіалу «Кухня» опублікувала у своєму Instagram спокусливий ролик, на якому постала у неоновому монокіні. Улюблений чоловік зняв актрису в пляжному душі, обравши ракурс ззаду та знизу.\nГорбань гарно звивалася на відео під струмками води, демонструючи струнке тіло та шоколадну засмагу.\n«Він бачить мене такий», — загадково підписала Марія публікацію.\nКопія дружини: Стас Михайлов показав нову блондинку\nВи хотіли сенсацію?: Відкрилася неприваблива правда про старшого сина Градського\n«Попка як горіх»: Брежнєва показала нове гаряче фото з міцними сідницями\nСпівачка Слава топлес полізла усамітнюватися у ванну з подругою\nФактично «двічі» померла: МакSим не сховала свої емоції у Собчак\nСтала відома причина розлучення Пугачової: флірт на знімальному майданчику\nЗеленський прокоментував заяву Путіна про єдиний народ\nВчені НАН напророкували Україні пік заражень COVID-19\nСьогодні велике свято, день святої мучениці Євдокії: прикмети на 17 серпня, та що не можна робити


«І будуть люди» в Бункермузі\n«І будуть люди» в Бункермузі\nВівторок, 27 січня 2015, 17:26\nУ роботах проекту «І будуть люди» Сергій Декалюк зображає людей в різних епізодах їхнього життя. За словами автора, найбільше він любить змальовувати особистість, передавати емоції. Тому, кожен твір митця розповідає про окремий індивід. У експозиції, що представили тернополянам 24 січня, автор показав полотна, виконані впродовж 2007-2014 років, - пише сайт Культурно.\nВідвідати виставку «І будуть люди» можна до 5 лютого в галереї «Бункермуз».


ІНТЕРНЕТ ПОКУПКИ ЗА КОРДОНОМ — блог Bringer UA\nІНТЕРНЕТ ПОКУПКИ ЗА КОРДОНОМ\nПокупки через інтернет - це легко, навіть при мінімальних знаннях в англійській мові. На аукціонах і в магазинах здійснюється пошук товару за категоріями, тому відправитися в «вільне плавання» по їх просторах, не гублячись, зможе кожен. При виборі товару потрібно досліджувати різні пропозиції, серед яких ви зможете відшукати найбільш прийнятну ціну.\nПитання, які зацікавили, завжди можна і навіть потрібно задавати продавцю, щоб мати повне уявлення про товар і абсолютну впевненість у його якості. Особливу увагу слід приділити питанням оплати і доставки - вони можуть відрізнятися у різних продавців і магазинів, а для вдалої покупки необхідно розібратися в нюансах. Але можна позбавити себе від можливих проблем і складнощів, скориставшись нашим сервісом покупки і доставки товарів з-за кордону.\nЧому покупкам за кордоном говорять «так»?\nОсновна перевага здійснення інтернет покупки за кордоном - значна економія. Ціни на імпортну продукцію в магазинах істотно вище, ніж ті, які встановлені на той же товар на онлайн-майданчиках. Різниця величезна - накрутка може перевищувати 50%, а переплачувати такі гроші доводиться через незліченні посередників, націнок і податків.\nРобити комфортні покупки за кордоном можна, подорожуючи з одного магазину до іншого, і, одночасно з цим, сидячи у себе вдома в затишку і комфорті. Ви зможете відвідати найвідоміші, популярні, модні бутики будь-якої точки планети, не витрачаючись на перельоти.\nОригінальні та якісні товари - ніяких Абібас, проклеєних суперклеєм. Ви легко зможете знайти оригінальну продукцію високої якості, яка виробляється для європейських і американських ринків.\nНовинки та ексклюзивні товари - придбання товарів ще до їх появи в Україні і покупка унікальних речей, яких в нашій країні годі й шукати.\nЧому люди бояться купувати за кордоном?\nГоловне побоювання більшості людей, які хочуть купити що б там не було за кордоном - це страх потрапити в руки шахраїв. Для покупок через інтернет доводиться часто користуватися банківською карткою, а в руках зловмисників будь-яка інформація про неї може привести до повного спустошення рахунків і крадіжці всіх наявних коштів.\nКрім цього, деяких людей лякає можливість отримати неякісний товар або просто неможливість «помацати» покупку руками. У будь-якому випадку, якщо не знати, як саме необхідно займатися інтернет-шопінгом, завжди є шанс, як мінімум - зіпсувати собі настрій, або ж, як максимум - потрапити в руки шахраїв.\nЯк захистити себе ?\nЗвичайно, професіонали шопінгу в інтернеті вже прекрасно знають, як захистити себе і від шахраїв, і від недобросовісних продавців. Вони користуються послугами перевірених сайтів, ретельно вивчають продукцію та відгуки на неї і мають цілий ряд інших, своїх власних хитрощів і шпаргалок на всі випадки життя.\nІ якщо Вам не хочеться витрачати свій час на те, щоб розібратися у всіх тонкощах і нюансах покупки товарів з-за кордону - наш сервіс вже давно зробив це за вас! З нами Ви точно зможете зробити процес покупки який не відрізнятись за емоціями і комфортом від повноцінного походу по торговому центру, і навіть більше того - отримаєте виключно позитивні враження, адже Вам не доведеться ходити куди б то не було і витрачати свій час на проїзд. Ми гарантуємо повну безпеку ваших особистих даних, а також самостійно проконтролюємо відповідність якості вашої покупки заявленим вимогам.\nАле не тільки новачкам в сфері інтернет-покупок буде комфортно користуватися нашими послугами. Так як ми співпрацюємо з більшістю торгових майданчиків безпосередньо і маємо власні алгоритми роботи, доставляти покупки через нас може виявитися вигідніше і зручніше, ніж займатися цим самостійно!\nЯк придбати кросівки у США?\nЯк замовити смартфон з Китаю?\nЯк замовити іграшки з Америки?\nПОКУПКИ НА ЕВAY - КЛЮЧ ДО ВИГІДНИХ ПОКУПОК\nЧИТАЙ У ЗАДОВОЛЕННЯ З AMAZON KINDLE PAPERWHITE


Імпорт електроенергії з Росії може призвести до зупинки українських АЕС - Патріот Донбасу\nІмпорт електроенергії з Росії може призвести до зупинки українських АЕС\nЗаконодавча ініціатива голови комітету Верховної Ради з енергетики Андрія Геруса, яка стосується імпорту електроенергії з теренів Росії, може мати дуже негативні наслідки для української енергосистеми та може призвести до закриття українських АЕС.\nТаку інформацію надала Ольга Кошарна, яка займає посаду медіа-директора спілки «Український ядерний форум».\n«Це питання енергетичної безпеки країни. При надлишкових потужностях в Україні, і регулярних диспетчерських обмеженнях на ту ж Запорізьку станцію, пустити електроенергію з Росії напередодні обіцяної синхронізації (з єдиною європейською енергосистемою – ред.), а ми повинні рік працювати без перетоків, в ізольованому режимі – це просто безумство», – сказала Кошарна.\nВона вважає, що це рішення матиме негативні стратегічні наслідки, а також може призвести до закриття атомних електростанцій, які виробляють найдешевшу електроенергію в Україні.\nВона підкреслила, що цю ініціативу Андрій Герус протягнув, порушуючи норми регламенту. Ситуацію він планує владнати за рахунок імпорту з Білорусі, але у них немає стільки залишкової електроенергії, і тому через неї Україна отримуватиме російський струм.\nНагадаємо. Закон про зміни у сфері ядерної енергії було прийнято 18 вересня, після чого голова комітету ВР з енергетики вніс свою поправку, згідно з якою Україна мала право купувати імпортний струм після проведення двосторонніх перемовин. Джерелом імпорту мала б стати Білорусь, але з 1 жовтня поставки електроенергії почали проводитися з території Росії.\nЗа попередніми даними імпортувала електроенергію компанія «Юнайтед Енерджі», яка пов’язана з українським олігархом Ігорем Коломойським. Лише за перші два тижні жовтня імпорт з Росії збільшився у двічі – з 2,4 мільйона кВт/год до 4,5 мільйона кВт/год на добу. Вже у листопаді цей показник сягнув цифри у 12 мільйона кВт/год на добу.\nЕксперт з енергетичних питань Юрій Корольчук (Інститут енергетичних стратегій) вчора також сказав, що постачання електроенергії з Росії з подальшим транспортуванням у Придністров’я негативно вплине на нашу позиції на газових переговорах з Кремлем.\nТеги: імпортросійська електроенергія


Українські «сонячні» жалюзі отримали на розвиток $1 млн інвестицій – Українці Сьогодні\nYou are here: Home / Технології / Українські «сонячні» жалюзі отримали на розвиток $1 млн інвестицій\nУкраїнські «сонячні» жалюзі отримали на розвиток $1 млн інвестицій\n«Розумні» жалюзі SolarGaps, які минулого року залучили інвестицій на $ 1 млн. потрапили до світового рейтингу стартапів у галузі альтернативної енергетики, який склали аналітики видання CBInsights.\nПроаналізувавши всі інвестиції в стартапи за межами США з 2015 по 2017 роки, вони склали карту світу, де відзначили конкретні сегменти відновлюваної енергії для кожної країни, а також рівень залучених в ній інвестицій на галузеві стартапи, пише AIN.UA.\nСтартап SolarGaps заснував Євген Ерік. Це «сонячні» жалюзі, за допомогою яких розробники сподіваються забезпечити власників квартир доступною і безпечною енергію з вікон. Зараз українська компанія розвиває свою технологію і розширює географію.\nЧитайте також: УКРАЇНЦІ З КВІТНЯ ЗМОЖУТЬ ВІДВІДУВАТИ ЩЕ ОДНУ КРАЇНУ БЕЗ ВІЗ


Ім'я Дженніфер Лопес стане носити водяній кліщ - News One\nСьогодні: 16.06.2021 03:27\tПошук Пошук\nОпубліковано: 17.07.2014 comments off\nКоманда вчених з Чорногорії, Індії та США назвала новий вид водяного кліща (Hydracarina), відкритий в Пуерто-Ріко, на честь Дженніфер Лопес, повідомляє Lenta.ru.\nБіологи стверджують, що вони слухали музику співачки, коли писали статтю про своє відкриття. Робота з описом раніше невідомого виду членистоногого опублікована в науковому журналі ZooKeys. Найменування Litarachna lopezae — це просто «невеликий знак подяки» американської поп-зірці, говорять дослідники.\n«Причина такого незвичайного вибору імені для нового виду … проста. Пісні та кліпи Джей Ло підтримували команду в гарному настрої, коли вона писала статтю і дивилася матч чемпіонату світу з футболу 2014 року », — розповідає біолог з Чорногорії Володимир Пешич. Втім, можливо вибір вчених обумовлювався її походженням — Дженніфер Лопес народилася в США в сім’ї вихідців з Пуерто-Ріко. Іншою причиною могло стати виступ американської діви на відкритті мундіалю в Бразилії.\nLitarachna lopezae знайшли на глибині 70 метрів в коралових рифах протоки Мона, який розділяє Пуерто-Ріко і Домініканську Республіку (тут в 1782 році відбулося морська битва між англійською ескадрою і французькими кораблями). Згідно з дослідженням водяні кліщі, названі на честь Лопес, — самі глибоководний вид, з коли-небудь виявлених серед всієї групи Hydrachnidae.


Справа Марківа - нардеп Матківській повернувся в Україну - посол | РБК-Україна\nНардеп Матківський повернувся в Україну, - посол\nНовини » Політика 13.07.2019 - 16:08 Новость на русском\nДепутат є свідком по справі нацгвардійця Марківа\nНародний депутат Богдан Матківський, який був командиром нацгвардійця Віталія Марківа, повернувся в Україну. Про це повідомляє РБК-Україна з посиланням сторінку українського посла в Італії Євгена Перелигіна у Facebook.\nЗа словами Перелигіна, нардеп Матківський, проти якого в Італії хочуть відкрити кримінальну справу за співучасть у вбивстві фотографа Андреа Роккеллі під час бойових дій на Донбасі в 2014 році.\n"Пан Богдан вчора з метою підтримки Віталія був присутній на суді, жодним чином не продемонстрував хвилювання чи будь-яке занепокоєння через таке безглузде рішення і сьогодні вже повернувся в рідну Україну", - йдеться в повідомленні посла.\nВін також зазначив, що Матківський у супроводі консулів пройшов всі формальності в італійському аеропорту Бергамо та вилетів до Києва. Посол додав, що довелося розглянути багато варіантів де можна було б "переходити кордон".\nНагадаємо, раніше РБК-Україна писало, що прокуратура італійського міста Павії поклала відповідальність за вбивство італійського фотографа Роккеллі на Донбасі в 2014 році і на українського народного депутата Богдана Матківського. Матківський у 2014 році був безпосереднім командиром засудженого в Італії нацгвардійця Віталія Марківа.\nНагадаємо, суд міста Павія в Італії виніс вирок екс-військовослужбовцю Нацгвардії Віталію Марківу. Нацгвардійця обвинувачують в причетності до вбивства італійського фотографа Андреа Роккеллі на Донбасі в 2014 році. Суд засудив українця до 24 років в'язниці.