Відпочинковий Комплекс «БОРЕМЕЛЬ ХІЛЛЗ» запрошує на роботу ОФІЦІАНТІВ. Вимоги: хлопець/дівчина від 18 років, грамотна українська мова, доглянутий зовнішній вигляд, усміхненість, ввічливість, доброзичливість, комунікабельність, уважність, пунктуальність, відповідальність, досвід роботи не обов'язковий (ми навчимо!), вміння працювати в команді. Обов'язки: ввічливе швидке та якісне обслуговування гостей за стандартами Комплексу, дотримання санітарних норм гігієни, робота на R-Keeper, знання меню, алкогольної та винної карт. Графік роботи: від 15-ти змін/місяць з 11.30 до 23.00, можливий графік 2/2 або 3/3 (за домовленістю). Заробітна плата (достойна) виплачується 2 рази на місяць, з/п ставка (450 грн зміна/12 годин) + % від каси. Ми пропонуємо: працевлаштування на постійній основі, безкоштовне дворазове харчування, проїзд/проживання за рахунок Комплексу, забезпечення спецодягом. Є розвозка працівників після 23.00. Місцезнаходження: с. Боремель, Демидівський р-н, Рівненська область (в сторону Хрінників, від Луцька). Для більш детальної інформації з приводу роботи телефонуйте за номером (068) 00 00 160 або надсилайте резюме на електронну адресу: boremel.hills@gmail.com.\nОфіціант, Benedict Cafe, з/п за домовленістю 03.06.2020\nпоиск работы в Черновцах работа химик


Черниця після восьми років життя в монастирі кардинально змінила життя й подалася в кіно для дорослих (фото)\nКолумбійка Юді Пінеда, яка провела вісім років життя в монастирі, кардинально змінила життя й вирішила стати моделлю фільмів для дорослих, – пише ТСН, із посиланням на The Mirror.\nПінеда почувала себе там “дуже щасливою”, але коли виросла, закохалася у викладача теології. Тоді вона зрозуміла, що не зможе присвятити себе служінню богу і відмовитися від чоловіків, і залишила монастир.\n#hotgirls😍😍😍🍑🍑😘💅 #culosexy #culosgrandes #culosricos #culote #paisa #colombia #antioquia #medellin #xxx #cams #webcam\nA post shared by AgathaPons (@agathapons) on Oct 31, 2018 at 5:59am PDT\nСвященик Пінеди порадив їй не погоджуватися на пропозицію, але вона не послухала його. Вона вважає свою роботу “порядною і артистичною” і не бачить в ній нічого поганого. Юда розповіла, що насолоджується мастурбацією та порнографією кожного дня, при цьому регулярно ходить до церкви і ніколи не пропускає недільну службу.


Панчук Марфа: Пилинка - ВІРШ, Вірші, поезія. Клуб поезії\nСайт поезії, вірші, поздоровлення у віршах :: Панчук Марфа: Пилинка - ВІРШ\nПилинками, падали пилинками між світла, На теплі руки, на чужу любов, Колись в тобі прекрасна правда квітла, Поглянь їй в вічі нині знов. Слова зростали на подвір'ї з ді́тьми, Їх підливали зрадою гидкою, В тобі згоріло так багато світла, Скажи, хто і коли створив тебе такою? Тебе б укрили грози крильми, Аби лиш знов не стала для людей чужою, Я б жало із твоїх зіничок вийняв, Лиш міг би знову бачити тебе живою. Прошу, не падай, мов той пил додолу, Тебе ловитиму навіть якщо впадеш, До хати занесу твою гірчичну втому, Якщо сама дороги не знайдеш. Ну що, ти йдеш?\nдата надходження: 22.09.2019 16:22:59\n© дата внесення змiн: 22.09.2019 16:26:08\nKrieger des Lichts, Світлая (Світлана Пирогова), Наталі Косенко - Пурик, Микола Базів, Мартинюк Надвірнянський, Артур Сіренко\nАртур Сіренко, 23.09.2019 - 12:35\nУ Вас дуже цікаві твори. Сподобалось.\nПанчук Марфа відповів на коментар Артур Сіренко, 05.10.2019 - 15:11\nДякую, мені це дуже приємно)\nНаталі Косенко - Пурик, 22.09.2019 - 16:56\nХвилююча, болісна тема.\nПанчук Марфа відповів на коментар Наталі Косенко - Пурик, 22.09.2019 - 22:19\nСвітлая (Світлана Пирогова), 22.09.2019 - 16:44\nПанчук Марфа відповів на коментар Світлая (Світлана Пирогова), 22.09.2019 - 22:20


БЮТ вимагає від СБУ вибачитися за звинувачення Тимошенко у державній зраді - Korrespondent.net\nБЮТ вимагає від СБУ вибачитися за звинувачення Тимошенко у державній зраді\n30 жовтня 2008, 21:57\nФракція Блоку Юлії Тимошенко вимагає вибачень від Служби безпеки України за звинувачення прем’єр-міністра України Юлії Тимошенко у державній зраді, а спікер Арсеній Яценюк обіцяє заслухати це питання в парламенті.\nЧлен фракції БЮТ Валерій Камчатний звернувся в четвер у парламенті до заступника глави СБУ Миколи Галамбе з вимогою вибачитися перед Тимошенко за звинувачення в державній зраді. Галамба представляв законопроект про ратифікацію міжурядової угоди між Україною і Казахстаном про взаємний захист секретної інформації.\nПарламенту також було запропоновано проголосувати по іншому законопроекту - про ратифікацію угоди між урядами України і Пакистану про взаємну охорону секретної інформації, проте, фракція БЮТ демонстративно відмовилася голосувати, наполягаючи на вибаченнях.\nЗаступник лідера фракції БЮТ Андрій Кожем’якін підкреслив, що Галамба - поважана людина, яка очолює контррозвідку України. "Ви знаєте, що це контррозвідка працює проти шпигунів, і, зокрема, вони, цей підрозділ, розробляли інформацію щодо так званого шпигунського скандалу навколо прем’єр-міністра", - сказав він.\nКожем’якін заявив, що фракція хотіла б почути хоч якісь слова з парламентської трибуни від СБУ. "Тому наша політична сила так себе і поводить у цій ситуації", - сказав він, пояснюючи відмову фракції БЮТ голосувати за ратифікацію угоди.\nРазом з тим, при повторному голосуванні депутати від БЮТ підтримали ратифікацію документа, а спікер пообіцяв розглянути це питання на пленарному засіданні окремо.\n"Шановний Андрію Анатолійовичу, я думаю, що ми це питання обов’язково розглянемо в окремому режимі", - сказав голова Верховної Ради України Арсеній Яценюк, звертаючись до Кожем’якіна.\nЯк повідомлялося, в.о. глави СБУ Валентин Наливайченко у вересні повідомив, що Служба безпеки України передала в Генеральну прокуратуру частину матеріалів перевірки по зверненню Секретаріату Президента про діяльність деяких посадових осіб Кабміну на шкоду національним інтересам.\nУ середині серпня заступник глави секретаріату президента Андрій Кислинський звинуватив прем’єр-міністра України Юлію Тимошенко в зраді національним інтересам. Відповідні матеріали Секретаріат Президента передав на вивчення українським спецслужбам.


Новости Украины - 2015-06-26 11:09:08 1280\nНові Ліцензійні умови провадження господарської діяльності з медичної практики повинні спростити ведення бізнесу. Читать далее\nМіністерство охорони здоров'я планує суттєво скоротити вимоги до закладів охорони здоров'я та суб'єктів господарювання. Таке рішення було прийнято після громадського обговорення проекту Постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження ліцензійних умов провадження господарської діяльності з медичної практики", повідомляє прес-служба МОЗ.\nПід головуванням Першого заступника Міністра охорони здоров'я України Олександри Павленко у МОЗ відбулося перше засідання експертної групи з обговорення проекту цієї постанови.\nПідставою розроблення нових Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з медичної практики є Закон України "Про ліцензування видів господарської діяльності" від 2 березня 2015 року, а також загальна позиція МОЗ щодо нових підходів до ліцензування.\nЗа словами Павленко, нові Ліцензійні умови провадження господарської діяльності з медичної практики повинні спростити ведення бізнесу, впровадити стандарти та правила, які б влаштовували всі медичні заклади, незалежно від форми власності та фізичних осіб-підприємців.\nПід час роботи над текстом проекту постанови експертна група внесла пропозиції та зміни, які суттєво впливають на зміст оприлюдненого раніше на сайті міністерства документа. Було прийнято рішення врахувати зауваження та пропозиції, що надійшли від медичної спільноти та центральних органів виконавчої влади. Як повідомили в МОЗ, доповнений документ повторно розмістять на сайті МОЗ для подальшого громадського обговорення.\nУчасники експертної групи запропонували такі зміни:\nспрощення процедури та вимог для отримання ліцензії\nзменшення пакета документів\nскасування вимог, які дублюються іншими органами виконавчої влади (МВС, ДСНС, Фіскальна служба України, Мінсоцполітики).\n"Ми намагалися прибрати всі корупційні фактори, які були раніше закладені у попередніх Ліцензійних умовах та їх виконанні. Міністерство охорони здоров'я прагне запобігти наріканням з боку суб'єктів господарювання та прибрати зайві норми. Ми звертаємося до громадськості активніше долучатися до обговорення нових умов ліцензування", – зазначила Олександра Павленко.


Робота психологічної служби НВК «ЕРУДИТ» під час дистанційного навчання - Офіційний портал НВК "Ерудит" - сучасного інноваційного закладу освіти\nРобота психологічної служби НВК «ЕРУДИТ» під час дистанційного навчання\n23.04.202123.04.2021 | 13:18\nМетою діяльності психологічної служби НВК «Ерудит» є створення умов для соціального, інтелектуального, естетичного розвитку кожного учня. У період карантину гостро постає питання щодо збереження психологічного та соціального здоров’я дітей. Адже встановлено, що довготривале перебування вдома з обмеженими ресурсами, зниженою активністю та соціальними контактами можуть негативно впливати на самопочуття та настрій. Тому актуальним завданням в діяльності психолога є сприяння організації ефективної роботи під час карантину.\nТому психолог Хвиль Ю.Б. НВК « Ерудит» тісно співпрацює з класами, як початкової і старшої школи. Розроблено та впроваджено низку розвиваючих програм для дистанційної роботи з учнями школи:\nдля 1 класів « Уроки психологічного розвитку»:\n« Розумний будиночок казкових героїв»\n« Урок розвитку асоціативного мислення»;\n« Урок розвитку кмітливості»\n« Урок розвитку уважності та спостережливості\nдля 2 класів «Уроки розвитку емоційного інтелекту»:\n« В світі емоцій. Цікавість.»\n« В світі емоцій. Смуток.»\n« В світі емоцій. Веселість.»\n« В світі емоцій. Здивування.»\nдля 3-4 класів було розроблено заняття з елементами тренінгу, на яких діти мають змогу знижувати рівень тривоги, страхів, паніки; підвищують рівень стресостійкості та підтримки емоційної рівноваги:\n« Я – це цікаво»\n« Я – єдиний і неповторний»\n« Я найкращий! Урок самовдосконалення»\n« Мрії мого життя»\nдля учнів середньої та старшої школи впроваджено програму «Розвиток успішного підлітка»:\n« Самооцінка і здоров’я»\n«Самовдосконалення. Вміння долати труднощі»\nВодночас психологічна підтримка надається батькам та педагогічним працівникам у вигляді онлайн консультацій та порад (за запитом).\nPREVIOUS Попередній запис: Проведення онлайн-уроків у початковій школі\nNEXT Наступний запис: Дистанційне навчання у початковій школі\nКлас року – 2018Клас року – 2018\nЗ метою виявлення найбільш згуртованих класних колективів традиційно в навчальному закладі проводиться конкурс «Клас року». Це підсумок наукової та творчої діяльності гімназистів за 2017-2018 навчальний рік, а саме: результати\nЯ – частина великої Держави. Мої цінностіЯ – частина великої Держави. Мої цінності\nДо Дня Соборності України в 10-А класі пройшла виховна година, під час якої старшокласники вчилися розуміти грані особистості, розрізняти ознаки самоповаги, власної гідності. Підсумком стало групове оцінювання цінностей.\nЗахисникам Києва присвячуєтьсяЗахисникам Києва присвячується\n6 листопада 1943 року після важких кровопролитних днів і ночей було звільнено столицю України – місто Київ. Цей день став для киян днем позбавлення від жахів нацистської


В окупанта знайшли повну рукавицю копійок – АрміяInform\nВ окупанта знайшли повну рукавицю копійок\nПрочитаєте за: < 1 хв. 17 Березня 2022, 17:59 4\nРосійські військові обкрадають каси українських магазинів, забираючи навіть дрібні гроші. Відповідне відео зняли українські журналісти на Київщині біля чергової знищеної колони російської бронетехніки разом з екіпажами.\nЗокрема, на відео показано підбиту військову техніку «славетної» армії РФ. Наш український військовий оглядає знищені панцерники і показує, що в зимовій рукавичці одного із загиблих окупантів добра жменя українських монет.\n«Повна рукавиця копійок. Невже за цим ти сюди приїхав, російський солдатику? По гривні, по дві. Видно, що в касах у магазинах в коробочках залишалося, те й забрали. Вони ж по касах у наших магазинах лазили. Чи вони скупитися збирались, чи вони трофеї собі такі шукають. Я навіть не знаю. Але якщо ти сюди за дрібними грошима приїхав і там он ногу втратив, то розуму в тебе…» — прокоментував український військовий.


Юрій Винничук Іван Франко\nТерен у нозі Оповідання з гуцульського життя\nУкраїнська ґотична проза XX ст. Уклав Юрiй Винничук\nФантастика давно вже стала найпоширенішим жанром у світовій літературі, розгалузившись на безліч струменів – наукову, космічну, фантазійну, або фентезі, казкову, ґотичну, або моторошну. Фактично фантастика існує з часу зародження літератури взагалі. Найперші твори людського генія були саме фантастичними – це і давньоєгипетська проза, і весь епос стародавнього Сходу, це й грандіозні епічні твори Індії («Магабгарата», «Рамаяна»), Ірану («Шахнаме»), Греції («Іліада», «Одіссея»), Риму («Енеїда»), середньовічної Європи («Калевала», «Парсіфаль», «Нібелунґи»).\nФантастика присутня не тільки у художніх творах, а навіть у працях античних та середньовічних істориків, у книгах подорожей і в географічних описах. Розповіді про фантастичні тварини і дивовижні народи кочували з твору в твір і з культури в культуру. Фантастами були і Руставелі, і Данте, і Рабле, і Шекспір, і Сервантес, і Мільтон, і Вольтер, і Гете, і Свіфт. Важко назвати великих класиків XIX і XX ст., які б не зверталися до жанру фантастики чи то в поезії, чи то в прозі, чи в драматургії.\nДо фантастики відносяться й такі жанри, як літературна казка і легенда, алегорія, філософська повість (Вольтер), утопічна (Платон, Лукіан, Мор, Кампанелла, Гакслі, Орвелл), магічна проза (Маркес, Борхес, Кортасар, Буццаті, Еліаде, Павіч), химерна (жанр своєрідно український – Олександр Ільченко, Василь Земляк, Валерій Шевчук, Юрій Щербак), абсурдна, сюрреалістична проза і чорний гумор (Бірс, Віан, Ландольфі, Хармс). Моторошна, або ґотична проза має глибокі коріння, але як жанр розквітла в Європі у XVIII ст. Ґотична проза – зараз один з найпопулярніших жанрів фантастики. На Заході виходять спеціальні часописи й цілі серії цих книжок. Аж три такі серії існують у Польщі: «Оповіді з дрижаками», «Фантастика і жахи», «Моторошні оповіді». За популярністю ґотична проза донедавна поступалася тільки науковій фантастиці, але в останній час пропустила вперед ще й фентезі.\nКласична ґотична проза в кожній европейській літературі виглядає по-різному. В англійській – зображення надприродного викликає страх і навіть гнітить читача, а в латиноамериканській прозі сприймається уже як щось нормальне, таке, що можна було б передбачити, навіть якщо воно перебуває під впливом чарів. Зате в німецькій літературі фантастична вигадка має переважно філософсько-метафізичний характер, у французькій – демонічно-середньовічний, який переходить в символістську естетику. У слов'янських літературах, як і в угорській та румунській, надприродне зображається з великою дозою гумору і тяжіє до фольклорного тлумачення фантастичних подій та образів.\nЗвичайно, всі ці категорії не існують в чистому вигляді. В кожній із цих літератур згадані типи фантастичного зображення співіснують. Так, у творчості Гофмана поруч із феєричною новелою «Золотий глечик» надибуємо і на повість жахів «Еліксир диявола», а в англійській літературі, крім похмурого «Замку Отранто», є безліч пародій на французькі дияволіади.\nНе багато знайдеться письменників і в українській літературі, які б так чи инакше не використали якогось фантастичного сюжету. Вже в «Повісті врем'яних літ» бачимо фантазії про нечисту силу, які особливо популярними були в християнській літературі, зокрема агіографічній, тобто в описах життя святих. Найбільший збірник житійних оповідей «Печерський Патерик» походить з ХІІІ ст. і складається з історій про те, як святі боролися з бісами, що спокушали їх в образі жінок, чортів та різних чудовиськ. Цікавим жанром фантастики були так звані чуда, зразки їх знаходимо в збірці «Чуда» Афанасія Кальнофойського (1638 р.) та в книзі оповідань Петра Могили. Найповніший збірник таких оповідей у чотирьох томах, що мав назву «Четьї-Мінеї», склав Дмитро Туптало наприкінці XVII ст.\nВеликої популярности в Україні набули збірники казкових оповідей про земну кулю з описом дивовижних людей і тварин – бестіярії, азбуковники, фізіологи та люцидарії. Страхоттями переповнена повість «Александрія» про подвиги Александра Македонського. В будь-якому українському літописі присутні фантастичні істоти – змії, біси, потворні істоти, навіть Самійло Величко у свому описі козацьких воєн наводить оповідання про Сатира.\nВ Галичині фантастична література творилася як українською, так і польською та латинською мовою. У XVI-XVIII ст. видано було кілька збірників коротких фантазійних оповідок-фацецій. Відьми й чорти оспівані львівськими поетами Себастіаном Кленовичем, Варфоломієм Зиморовичем та Шимоном Шимоновичем. Иньший львівський письменник XVIII ст. Бенедикт Хмелевський написав цілу книгу про чортів та відьом, завдавши собі неабиякого зусилля, аби всіх їх класифікувати.\nНа основі цієї літератури і народної мітольогії постала в Україні романтична, або ґотична фантастика. Романтики захоплювалися казками й містикою, мітичні істоти заполонили українську поезію і прозу. Українська народна демонологія набула такої популярності, що захопила не тільки українських, а й російських та польських письменників. Ані в Росії, ані в Польщі не існувало такого багатства мітольогічних образів і сюжетів. Справжнім вибухом стала поява Миколи Гоголя. Росія ще довго не могла заспокоїтися, порівнюючи життєрадісні, повні світла і розбуялої фантазії описи Малоросії з похмурими і неприємними описами Московії. Після «Вечорів на хуторі біля Диканьки» стало просто модно писати про відьом і чортів.\nБлизько до ґотичної новели стоять літературні казки та легенди й инколи досить важко провести між ними межу. Оригінальним українським внеском до скарбниці світової фантастичної літератури є саме казкова, або мітольогічна фантастика, написана з гумором, дотепністю, а деколи відчутне тут і кепкування автора над самим читачем. Цим наша фантастика досить близька до латиноамериканської. В деяких творах те, що описувалося як абсолютно правдиве, наприкінці оповідання може піддаватися сумніву.\nДо фантастичних легенд належать «Антін Михайлович Танський» Митрофана Александровича, «Дитяча могила» Миколи Костомарова, «Золота Гора» Івана Борозни та «Могила» Миколи Чайковського. На основі народних легенд створена повість Пантелеймона Куліша «Огненний змій» та оповідання «Коваль Захарко».\nОповідання Хоми Купрієнка, Василя Росковшенка, Григорія Данилевського («Біс на вечорницях»), Ореста Сомова, Григорія Квітки-Основ'яненка та Олександра Стороженка – це зразки того магічного реалізму, який згодом позначився на творчости Валерія Шевчука. Вперше за півтора століття були опубліковані новели Хоми Купрієнка в моїй антології «Огненний змій». Замовляючи у Москві фотоплівку його книги, я не гадав, що зустрінуся а оригінальним художником слова. Його оповідання дуже близькі за своєю манерою до новел японського письменника XVII ст. Іхара Сайкаку. Купрієнко, як і Сайкаку, йде до фантастичного через свій типово романтичний темперамент, схильний до втечі від повсякденної реальності, що над ним тяжіє. Цю схильність у Купрієнка підсилює вплив фантастичної літератури німецьких романтиків, хоча в цілому письменник використовує українську демонологію. Фантастичне в нього має концептуальний, книжний, філософський характер, але відчувається також і смак до бурлеску, легкої тривіальності, до яскравої і соковитої мови, нахил до народних магічних вірувань та обрядів.\nДещо осібно стоїть трохи дивне оповідання Юрка Юрченка «Журавель». Тут усе на грані реального і казкового. Видіння і дійсність переплітаються дуже тісно. Журавель переконує селянина, що він така ж сама людина, а тому вважає за можливе посвататися до його доньки. Селянин бачить перед собою то журавля, то парубка. До кінця оповідання так і не з'ясовується, що то був за журавель, і чи то справді журавель чи перевертень. Подвійне прочитання веде до семантичної невизначеності, яку підсилює і вагання самого оповідача у виборі між реальним і надреальним поясненням. Незвичний тут уже сам образ журавля як фантастичного персонажа. Був би на його місці чорт, усе стало б на свої місця, усе було б традиційним і… банальним. Юрченко, а під цим псевдонімом заховався виходець із Закарпаття Микола Білевич, який закінчив разом з Гоголем Ніжинську гімназію, видав цілу збірку фантастичних новел у двох випусках «Святочные вечера». На жаль, і ця книга, і сам автор випали з уваги наших дослідників.\nАвтором кількох фантастичних творів був і Євген Гребінка. «Страшний звір», «Місяць та сонце», «Мачуха й панночка» – твори дуже наближені до літературної казки. Зате в оповіданні «Ніжинський полковник Іван Золотаренко» присутній саме фантастичний елемент.\nРяд творів ХІХ ст. балансують на межі фантастики і реальности. Такою є невелика повість «Змій» А. Подолинського, де «змій», або «перелесник», який страшив цілий окіл, виявився потім перевдягнутим сільським парубком, який вдався до цих хитрощів, щоб здобути свою кохану. Подібні твори зарубіжні упорядники ґотичної новели охоче включають у свої антології.\nБлизькими до ґотичних є утопічні оповідання Григорія Данилевського та Миколи Костомарова. В першій половині XIX ст. утопічне оповідання Г. Данилевського було в нашій літературі єдиним. Та коли я натрапив на оповідання Миколи Костомарова «Скотий бунт», опубліковане у 1917 р., то відчув неабиякий стрес. Воно настільки сильно нагадує «Звірину ферму» Орвела, що можна запідозрити навіть пряме запозичення.\nНаприкінці ХІХ на початку XX століть твори про чортів, відьом й иньшу нечисту силу пишуть Любов Яновська, Степан Васильченко, Федір Кудринський, Іван Нечуй-Левицький (повість «Запорожці»), Гнат Хоткевич, Одарка Романова.\nГалицька ґотична проза була значно похмуріша за ту, що творилася на великій Україні, а той факт, що оповідь часто велася від першої особи, надавав цим творам ознаки вірогідности. Инколи галицькі оповіді відзначалися алегоричністю і дидактикою та використовувалися як своєрідне повчання, оскільки творили їх священики. Таким є оповідання «Нічний супутник» Івана Наумовича, автора ще кількох оповідань про нечисту силу – «Данило Жужля», «Інклюз», «Казки о дурних чортах», «Фляжка».\nМоторошну прозу Галичини ХІХ ст. представляють оповідання Івана Гавришкевича, Федора Заревича, Євгена Згарського, Івана Левицького, Івана Франка.\nВ той час, як уже в XX ст. ґотична проза на великій Україні йде на спад, а під совітами взагалі занепадає, в Галичині вона набуває усе ширшої популярности. З'являються твори Наталі Кобринської, Наталени Королеви, Василя Короліва-Старого, Богдана Лепкого, Василя Софроніва-Левицького. Антіна Крушельницького, Михайла Яцкова, Стефана Грабинського.\nПо війні в діаспорі ґотичну прозу творять Софія Яблоновська, Віра Вовк, Ігор Качуровський, Ярослав Острук, Мирон Левицький, Марія-Анна Голод, а в Україні – Валерій Шевчук, Володимир Дрозд, Віктор Волощук та иньші.\nНа завершення кілька слів про публікації української моторошної прози. Ігор Качуровський в статті «Ґотична література та її жанри» (Сучасність, – 2002. - № 5) писав, що «коли на початку сімдесятих років виникла була нагода видати в англійському перекладі збірку ґотичних новель (а їх мало бути 13), то, попри наше бажання, матеріялу для такої збірки тут, на Заході, не знайшлося». Я, так думаю, що не дуже шукали, бо в закордонних бібліотеках більшість із перерахованих мною авторів є.\nТри роки тому вийшла «Антологія українського жаху», яку упорядкував Василь Пахаренко, де наведені зразки моторошної прози від середньовіччя до нашого часу. З великим здивуванням я прочитав у післямові від упорядника, що «пропонована антологія, наскільки мені відомо – перше такого плану видання», хоча ще в 1990 р. я видав антологію української фантастики ХІХ ст. «Огненний змій», куди увійшли саме моторошні твори і саме цією антологією щедро скористався упорядник, жодного разу не пославшись «аткуда дравішкі». Під перекладеними мною оповіданнями він, звичайно, мусів вказати ім'я перекладача, хоч і без посилання на джерело, але коли я крім того ще й впізнав окремі україномовні твори у моїй редакції та довідки про авторів, знову ж без посилань на «Огненного змія», то мене це трохи здивувало. Виходить так, що упорядник, використавши мої матеріали, вдав, що йому про цю антологію нічого невідомо. Особливо мені припали до смаку такі ось фрази у біографічних довідках: «В. Росковшенко писав фантастичні оповідання й повісті. На сьогодні вдалося виявити деякі з них («Чарівниця», «Маруся», «Шапка», «Орендатор»)». Постає питання – кому ВДАЛОСЯ виявити? Адже це я їх розшукав у давній пресі. Я знайшов Гавришкевича і Купрієнка, і твори їхні В. Пахаренко подав у моїй редакції, а не в оригіналі, якого й на очі не бачив. А хто знайомий з текстами галицьких москвофілів (маю на увазі Гавришкевича), то знає, що редагування такого тексту займає стільки ж зусиль що й переклад.\nНа жаль, так і не вийшов двотомник української ґотичної прози, упорядкований Валерієм Шевчуком, до якого подав матеріали з діаспори Ігор Качуровський. У 2002 р. видавництво «Піраміда» видало маленьку антологію галицької моторошної прози «Нічний гість» та збірку оповідань львівського письменника 1920-1930 р. Стефана Грабинського, який більшість своїх творів написав польською. У 2002 р. в Москві видано два томи творів цього самобутнього автора в перекладі російською.\nЗараз «Піраміда» готує велику серію книг, присвячених українській ґотичній прозі та давній фантастиці. Досі вже з'явилися «Український бестіярій», антологія творів про українського чорта «Чорт зна що». Том, який Ви зараз тримаєте у руках, присвячений ґотичній прозі XX століття і обіймає творчість письменників, які творили на початку століття, у міжвоєнний період та в діяспорі. Твори живих нині авторів сюди не ввійшли, їм буде відведено наступний том – «Сучасна ґотична проза». Незабаром з'являться «Давня українська фантастика» та «Українська ґотична проза ХІХ століття». Плануються також томи присвячені англійській, німецькій, польській, чеській ґотичній прозі.\nНародився 27.08.1856 р. у с. Нагуєвичі на Дрогобиччині. Залишив багатющу літературну спадщину у всіх існуючих жанрах, яку не вичерпують видані у 1980-их роках твори у 50-ти томах. Письменник неодноразово використовував образи української мітольогії, писав казки та ґотичні оповідання за мотивами народних вірувань.\nПомер 28.05.1916 р., похований у Львові.\nЩе два тижні тому він уостатнє керманичував на Черемоші, відігнав чотиритаблову дарабу* до Кут і відси вернув пішки додому. Нічого йому не бракувало, а проте був блідий, як труп. Увесь вечір він мовчав і сидів перед хатою он там високо на шпилі гори, покурюючи люльку на коротенькім цибусі і німо вдивляючися в розкинене внизу село, в Черемош, що шумливою гадюкою закрутився низом, і в супротилежну могутню гору, покриту темним лісом. Та другого ранку він прокинувся, жалуючись на болючу колотьбу в боці, почав сильно кашляти та трястись у лихорадці. Покликав своїх трьох синів, сказав їм, що буде вмирати, і велів їм скликати найстарших та найповажніших сусідів, щоб міг у їх присутності виявити свою остатню волю. Сини приняли сю відомість досить спокійно та повдержливо, хоч дуже любили батька. Тільки їх жінки та діти підняли крик і лемент, але старий велів їм мовчати та бути спокійними.\n– Будьте тихо! – мовив він напівсуворо, а напівласкаво. – Я вмру, хіба ж то яке диво? Нажився немало. Чи хочете, щоб я жив вічно? Рушайте і приладжуйте все, що треба для похорону!\n– Не плети дурниць! Шістдесят літ прожив я без лікаря, то й при смерті обійдуся без нього. І що може лікар порадити на смерть? Чи лікарі й самі не вмирають? Рушайте кожде до своєї роботи і не журіться мною!\nНіхто не спротивлявся. По обіді посходилися сусіди, покликано й громадського писаря, який, за приказом старого Миколи, написав його «астамент»*. Йому зробилося трохи легше, він балакав з людьми і велів своєму наймолодшому синові привезти на другий день панотця, бо хоче висповідатися і запричащатися. Сусіди похвалили сей намір і навіть не пробували сяк чи так захитати Миколову певність, що йому швидко прийдеться вмирати.\nНа другий день йому погіршало, гарячка стала дужча, тяжкий кашель майже душив його; він зробився на виду чорний, як земля, похудів страшенно, і коли приїхав верхи панотчик, щоб наділити його остатньою релігійною потіхою, він справді виглядав так, немов ось-ось сконає. Сини, похитуючи головами, знай, шептали, що «дєдьо», певно, не переживе сеї ночі.\nАле вночі йому полегшало. А другого дня він піддужав настільки, що пополудні міг устати і вийти трохи на свіже повітря. Був чудово гарний, ясний і тихий вересневий день. Сонце гріло, але не пекло, повітря на горах було чисте і запахуще, а дзвінкий шум Черемоша з долини доходив як солодка мелодія, як безконечний привіт життя. Старий гуцул усів на старій обрубаній колоді і німо та спокійно вдивлявся у величний краєвид. Високі гірські шпилі, бачилось, моргали до нього; глибокі, тінисті долини обслонювалися темними тайнами. Черемош унизу зі своїми могутніми закрутами, шумливими шепотами і запіненими «гоцами» видавався мов непорушний, мов вилитий із зеленкуватого скла. По його берегах снували тут і там немов червоні, білі та чорні мурашки – то були люди. З плоских дощаних дахів широко порозкиданих хат клубився білий димок. Але Микола глядів на все те безучасно, немов не з сього світу. Не почував уже туги, не тягло його в далечінь; відколи був певний, що незабаром умре, все окруження зробилося йому чужиною.\nТа чим більше сонце хилилося над західним обрієм, тим більше почав у його серці ворушитися якийсь неспокій. Напруживши всі свої сили, опираючися на розкішне писаний топорець, він зійшов на найвищий шпиль гори, що захищала його хату від заходових вітрів, сів тут на камені і полетів очима в протилежнім напрямі, ніж досі. І тут, доки зір засягне, високі гірські шпилі, ліси, долини і звори. Та Миколин зір слідив, бачилось, з якоюсь дивною тривогою за бігом сонця. Він придивлявся кождій легенькій хмарці, що виринала відкись на заході і, запалюючися золотом і пурпуром, звільна плила за сонцем. Підзорливим оком міряв кождий клуб диму, кождий туман пари, що підіймався з лісів і зворів. А коли нарешті сонце затонуло в кроваво-червоних хмарах, мов розпалена куля у воді, він зітхнув глибоко, затремтів, мов від морозного подуву, з трудом підвівся з місця і мовчки пішов додому.\nВід того дня минули вже два тижні. Микола все був «при смерті», вважав сам себе чужинцем, відлученим, а все-таки не вмирав. Йому робилося раз ліпше, то знов гірше; иноді цілими днями лежав на постелі і майже не міг рушитися, а потім раптом переставав кашель і колотьба в боці, він міг устати, ходити і навіть зіходити на верх гори і вдивлятися в захід сонця. Лиш його неспокій збільшався раз у раз. Не їв майже нічого, лише десь-колись випивав склянку теплого молока. Його тіло вихуділо, його волосся за тих кілька день побіліло, як сніг, а в очах тліли якісь несамовиті огники. Спати не міг ані вдень, ані вночі, а як инколи вночі сон його зломить, то зараз починає стогнати і хлипати і прокидається, весь облитий потом тривоги. Він не молився, не розмовляв ні з ким, не цікавився нічим і обертався поміж своїми дітьми і внуками, як чужий. Діти, що вперед горнулися до нього і радували його своїм щебетанням, тепер сторонили від нього і боязко шукали собі забави на весь день, якмога десь поза домом, щоб якнайрідше стрічатися з ним.\n– Любі сусіди, – мовив до них, коли всі посідали перед його хатою на стільчиках, колодах або й так просто, на мураві, а він сам напівсидів-напівлежав на джерзі й подушці, - порадьте мені що! Не можу вмерти. Так мені щось тяжко на серці. Все мені здається, що на мні тяжить якась велика провина і не пускає мою душу від тіла. Кілько разів дивлюся, як сонечко сідає за горою, все мені видається, що там хтось золотими ключами замикає браму передо мною. Скажіть, може, я кому з вас догурив* і сам про те забув, а він носить на мене гнів у серці?\n– Ні, Миколо! Ніхто з нас не носить гніву в серці на тебе. Всі ми грішні, а як не вибачимо один другому, то нам і Бог не вибачить.\n– А проте, – сумно сказав Микола, – мусив хтось, свідомо чи несвідомо, заскаржити мене у Пана Бога. Адіть, моє волосся побіліло, як сніг, за отсі дві неділі. Мучуся дуже, а вмерти не можу. Щоночі хтось кличе мене геть, а проте щось мов кліщами держить мене на місці. Отак як потемніє, то все чую, як трембіта грає в полонині, і рвуся за її голосом – і не можу.\n– Може, жаль тобі світу, дітей, гір, Черемоша? – закинув старий Юра, Миколин ровесник і приятель.\n– Ні, Юро, не жаль, – відповів Микола. – Я жив досить. Мої діти, Богу дякувати, забезпечені. Гори і Черемош не потребують мене і не можуть дати мені нічого.\n– Що ж тебе так турбує? Може, в тебе який старий гріх на душі, а ти затаїв його перед людьми, а він тепер проситься на сповіді і не хоче пустити тебе, поки його не направиш?\n– Не знаю, Юро, але мені здається майже, що воно щось так, хоча… Бачиш, я раз мав таку пригоду – давно тому, дуже давно!.. І вона тепер знов тривожить мене. А проте… так, я не говорив про неї нікому з вас, але таки не таїв її перед людьми. Я тричі сповідався з неї, а проте не зазнав полегшення.\n– Сповіджся з неї перед нами і перед святим праведним сонцем, – мовив Юра, – то, може, відступить від тебе тота тривога.\n– Та то властиво нема що багато й оповідати. Се було ще за моїх парубоцьких часів – уже тому зо сорок літ. Знаєш, Юро, я був тоді найгірший забіяка в селі і найліпший керманич на весь Черемош. У неділю була велика бійка в шинку; багато парубків – здається, що й ти, Юро, сарако, – пішли додому з порозбиваними головами, а одному, мойому найтяжшому ворогові, Олексі Когутикові, догодив я так, що за кілька неділь його поховали. А я сам обірвав лише кілька зовсім неважних ґуль та задрапнень і в понеділок, як би нічого й небувале, пішов на дарабу.\nЯ й стрик*, глухий Петро, збили ще досвіта чотиритаблову дарабу в Жаб'ї і, скоро надійшла повінь, рушили долів Черемошем. Був гарний літній день; на всіх долинках покошено сіно. Запах свіжого сіна і достиглих малин, що звисали скрізь із стрімких берегів понад водою, так і обвівав мене. На серці було любо, свобідно та радісно, як рідко.\nПетро стояв при передній кермі, я вхопився за задню. Під полуднє заплили ми до Ясенова і їмилися* біля шинку. Вода була сильна, а ми мали гнати дарабу лише до Вижниці, то й не потребували боятися, що нам перед приходом вода впаде.\nНа березі, як звичайно, була ціла купа дітей. Вони купалися, кидали камінням, гралися на березі і робили галас. Скоро ми з дарабою їмилися берега, зараз ціла юрба їх повскакувала на дарабу, бігали по ній, гойдалися на кльоцах* або скакали з них у воду і випливали на берег. Нам то була не першина, і ми, не кажучи їм нічого, пішли до шинку, випили по чарці і зараз вернули. Не звертаючи уваги на хлопців, відп'яли ми дарабу від берега і зіпхнули на течію. Скоро дараба пішла в рух, хлопчища справді зручно і з голосним вереском поскакали хто в неглибоку воду, хто на річне каміння і подалися до берега, а ми поставали на дарабі, кождий на своїм місці, і взялися за керми, щоб навернути дарабу на головну течію. Може, так минуту я працював кермою, коли втім, підводячи очі, бачу, що на заднім кінці дараби сидить хлопець. Так, як мені в тій хвилі повиділося, міг мати 14 або 15 літ і був одягнений бідно, в брудній сорочці зрібного полотна та в чорнім повстянім капелюсі – звичайно, пастушок. Він сидів тихо, трохи скулений, на кінці кльоца і якось так залюбки вдивлявся в хлюпання зеленкувато-сірої каламутної води поза дарабою, що, бачилось, не бачив нічого иньшого довкола себе. Я стояв при кінці керми, може, п'ять кроків оддалік від нього, а що він сидів обернений до мене плечима, то я не міг бачити його лиця.\n– А ти що тут робиш, мой? – відізвався я до нього.\nВін не відповів нічого, лише простягнув свою ліву руку і показав на супротилежний беріг. При тім я завважив, що його простягнена і по локоть гола рука була незвичайно біла, якої я ще не видав ніколи у бідного хлопця-пастуха.\n– Хочеш на той бік? – запитав я.\nВін потакнув головою, не обертаючися і не кажучи ані слова.\n– А де ж хочеш висісти? – запитав я ще раз. – Адже бачиш, що той берег тут усюди стрімкий, нема де ймитися.\nНе обертаючися і не кажучи ані слова, хлопчище помахав своєю сніжно білою рукою взад, униз рікою, і здавалося, що ані на хвильку не бажав переривати собі оглядання шумливих та шипучих клубів черемошевої води. Мені се було байдуже: чей же, хлопчище знає добре сю воду. Ми плили власне попри громаду дуже неприємних кам'яних брил, що ліниво розляглися по самій середині ріки, мов череда здорових волів у купелі; треба було дуже обережно просмикуватися між ними, то й у мене при кермі була гаряча робота. Крізь клекіт хвиль крикнув я ще до хлопця:\n– Як будемо близько того місця, де тобі треба на берег, то скажи нам заздалегідь, щоб ми скрітали дарабу з течії ближче до берега, на плитке місце. Чуєш, мой?\nХлопець знов кивнув головою і все сидів скулений на однім місці.\nМи переплили небезпечне місце і стрілою летіли поздовж ширшого і не дуже глибокого плеса. Я все ще держався за кінець керми, але не робив нею і знехотя дивився на хлопцеві плечі. Нараз він схватився зі свого місця і почав якось поквапно підкочувати штани.\n– Хочеш злізати? – запитав я його.\nТа він знов не відповів мені нічого, але підійшов на сам край дараби, сів на обрубок кльоца, спустив голі ноги до води, вчепився обома руками за кльоц, а потім, опираючися обома ліктями о кльоц і весь похилений над ним, обернувся так, що ляг черевом на той кльоц і почав помаленьку зсуватися з нього у воду. Аж тут побачив я його лице – було мені зовсім незнайоме. Мені повиділося в тій хвилі, що якийсь дивний, холодний і злорадісний усміх заграв по лиці хлопця. Але се тяглося лише хвилиночку. Поки я ще встиг щось подумати, крикнути, рушитися з місця, він без звука, моментально щез у каламутній воді. Мене обхопила смертельна тривога. Я скочив на край дараби. Я знав, що се дуже небезпечно – скакати з кінця дараби у воду, а ще до того в тім хоч не дуже глибокім місці, але на страшній бистрині, де й найдужчий гуцул не потрафить устояти на ногах. Я думав, що необачний хлопчище зараз винирне, почне плисти або бодай буде пару хвиль бовтатися, боротися з водою і я зможу вирятувати його. Але ні, з хлопчища не видно було ані найменшого сліду. Хвилі весело підштрикували аж на кльоци, плескотіли поміж кльоцами нашої дараби, і вона стрілою і з шумом гнала наперед, а хлопець щез, як слина. Німий і непорушний, весь продроглий від холодної тривоги, стояв я на краю дараби і впирав очі в каламутну воду – даремнісінько.\n– Миколо! – крикнув нараз сердито від передньої керми старий Петро. – Якого дідька ти там робиш? Чи не бачиш, що вода заганяє дарабу поперек ріки? До керми, мой, а то оба підемо під сто чортів!\nЯ скочив на своє місце, мов пробуджений із глибокого сну, вхопився за керму і почав працювати щосили, але мої очі все ще блукали по широкім плесі, по булькотячій поверхні ріки, чи не віднайдуть хоч якого-будь знаку того хлопця. Та ні, ані сліду!\nТа певна свідомість, що ось перед кількома хвилями перед моїми очима і ось тут безпосередньо біля мене так нагло запропастилося молоде людське життя, шпигнула мене в саме серце так, як ще ніколи ніщо в життю. Я трясся всім тілом, як коли б був сам замордував найближчу, найдорожчу мені людину. З жахом обдивляв я берег, чи там дехто не бачив, як топився хлопець? Ні, на березі не було ані живої душі; на дорозі, що бігла з другого боку понад саму ріку, не було також ані живого духа; село вже щезло за закрутом ріки, тілько з невидної дзвіниці забамкали нараз дзвони, мов знали, що хтось у селі пожив смерті. Потім я почав боязно оглядати старого Петра, що стояв біля своєї керми на першій таблі з широко розкряченими ногами і також раз у раз вдивлявся в клекіт каламутної води. Може, він бачив дещо? Та ні, Петро мовчав; він був приглухий і, не бачивши хлопця на очі, певно, не чув і моїх слів, звернених до нього.\nПомалу, коли ми відплили вже геть від того нещасного місця, минули Устєріки і дісталися на більшу, безпечнішу воду, я заспокоївся. Я попросту силував себе не думати більше про хлопчища; я вмовляв сам у себе, що я ж тут нічогісінько не винен: я ж не міг знати з Духа Святого, що дурний хлопчище так собі, ні з того ні з сього та й раптом шубовсне у воду і затоне, як кусень олова, я ж працював власне при кермі і таке иньше. Се й заспокоїло мене – бодай так здавалося мені тоді.\nМи вчасно пригнали дарабу до Вижниці, вифасували* зароблені гроші, повечеряли, відпочили трохи та накупили, чого було треба додому і ще перед північчю рушили назад у гори, щоб другого дня перед полуднем бути вже дома і йти до косовиці. Йдучи більшою купою, ми гуторили, жартували, оповідали всякі смішні придабашки, і я був особливо у веселім настрої. Розуміється, про втопленого хлопчища я не згадував ані словом.\nТак воно тяглося, поки ми не дійшли до Ясенова. Та коли ми почали наближатися до нещасного місця, де наша дорога бігла понад сам Черемош, а здорові скелі лежали, мов бики, посеред клекотячої бистрини, і де вчора затонув хлопець, то мені знов зробилося так важко на душі, як було вчора. Холодний піт покрив усе моє тіло, морозна пропасниця била і телепала мене, я дзвонив зубами і не мав відваги нікому прохожому глянути просто в очі. До знайомого шинку не був би я вступив ні за які гроші: так мені здавалося, що, нехай я лише покажуся там, мене зараз вхоплять і повісять. Я послав старого Петра до шинку і велів йому купити цілу кварту горівки – треба було для косарів, «а я сам, – кажу йому, – не піду туди і зажду на тебе тут». Але скоро я побачив себе одиноким, обхопила мене така шалена тривога, що я, мов одурілий, натис крисаню на очі і, похиливши лице вниз, як злочинець, погнав навперед себе і не спочив швидше, аж мені в грудях не стало духу і село було вже геть за мною. Аж тут я сів при дорозі і заждав на старого Петра.\nЯ мусив ждати досить довго. Мені страшенно хотілося випити горівки, багато горівки нараз, щоб нею, мов повінню, залити отой ганебний переполох. Ожиданка ще побільшала мою жадобу. Ось надійшов штильгукаючи старий Петро, буркочучи зовсім не дружелюбні прокляття на таких «молокососів, що скажуть слово і зараз перемінять» і «летять кудись навпроцапи, як остатні дурні». При сих словах він подав мені фляшку з горівкою. Та коли я відіткав її і притулив до рота вузеньку шийку, наскочило на мене раптом таке обридження перед сим плином, що я мало що не кинув фляшку геть від себе і, здригаючись, подав її назад Петрові.\n– На, пий, – сказав я, ледве видушуючи з себе слова, – я сим разом не можу.\nСтарому не треба було того казати два рази. Він знов пробурчав якусь добродушну лайку на нездар, що цураються дару Божого, забулькотів із фляшки просто в горло порядну порцію, заткав потім фляшку корком, притовк його долонею і тоді устромив фляшку в свою шкіряну торбу. А я від того часу не міг і лиця свого навернути на горівку і, хоч не присягав на неї, а проте й досі не міг випити її ані краплини. Відвергло на смерть, на сміх усьому світу!\nТроха заспокоївшися, зайшов я додому і постановив собі закинути зовсім керманицьке ремесло і ніколи ані ногою не поступити на Черемош. Та коли я другого дня почув біля шинку, що в середу піде найближча повінь, то щось із непереможною силою вигнало мене досвіта з хати. Я пішов до Жаб'я на склад дерева, збив дарабу і погнав її знов з дядьком Петром до Вижниці. І знов у Ясенові обгорнула мене та сама дика тривога, яка проймає хіба найтяжчого злочинця, і перевернула все моє нутро. Мов шалений, я бігав очима по воді, шукаючи хоч якого сліду втопленого хлопця, хоч розум мусив говорити мені, що рвуча вода мусила вже або викинути втопленика десь на берег, або занести Бог зна як далеко та встромити в яку щілину на дні. Та ні, моя розбурхана уява все показувала мені, що ану ж я ще десь тут близько знайду того хлопця, що ану ж серед ріки виставиться з води його сніжно біла рука!..\nІ бачите, сусіди, се був увесь мій гріх і вся моя мука. Все щось тягло мене з неперепертою силою на Черемош, і все, перепливаючи те прокляте місце понижче Ясенова, я мусив зазнавати того самого переполоху та тої самої муки, що й першого разу. Говорять, нібито є такі люди, що їдять аршинник і при тім жиють довгі літа. І мені все здавалося, що я один із таких отрутоїдів, що не можуть жити без вічної передсмертної тривоги.\nА проте я не бажав нічого гарячіше, як увільнитися від неї. Коли минуло кілька неділь по випадку, відважився я нарешті заговорити дещо про нього і почав обережно розпитувати в Ясенові, чи не пропав де в кого хлопець у такім віці, такий і такий на подобу? Ні, ніхто не знав і не видав такого хлопця. Я розпитував дещо виразніше, чи того й того дня такий хлопець не втонув у Черемоші? Ні, ніхто нічогісінько не знав про такий припадок. Чи не викинула вода такого трупа? Ні, ніхто не знав про се ані словечка.\nВсі ті звістки, замість заспокоїти мене, тим живіше товклися в моїй тямці, немов нерозв'язана жасна загадка. Я помалу розпитував у керманичів, у рибаків, у гуцулів з Красноїлі та з Устєрік – ні, ніде не було ані сліду втопленого хлопчища, ніде не було чоловіка, який би його знав, бачив або жалував за ним. Мій перший страх перемінився звільна на глубокий смуток, на безмежне співчуття з тим бідним хлопчищем, якого ніхто не знав і стратою якого ніхто не журився. У моїй душі все пекло якесь невимовне горе при переїзді через те місце, і я нарешті надумав удатися на покуту, йти пішки до Сучави, там висповідатися свого гріха і таким способом заспокоїти свою душу.\nНа лихо собі, я й сим разом не мав щастя. Піп, перед яким я на сповіді признався до свого гріха, дуже квапився і, очевидно, не мав ані часу, ані охоти випитати мене докладніше. Коли я коротко розповів йому свою пригоду, він буркнув сердито:\n– Іди, дурний гуцуле! Ти ж на тім не маєш ніякого гріха. Говори мені достотні гріхи, а не задержуй мене такими дурницями!\nАле се запевнення попа, що я в тім не маю ніякого гріха, не заспокоїло мене. Я почав собі розмірковувати, що, видно, вже то так Пан Біг дав, що я натрафив на такого попа; видно, сам Пан Біг угнівався на мене і не навернув мене, сараку, на доброго сповідальника!\nОтакі гадки не покидали мене і помалу дійшли до того, що я не міг ані спати вночі, ані не мав спокою вдень і суятився, як сновида. Я постановив собі по кількох місяцях піти ще раз до Сучави і там ще раз висповідатися свого гріха. Сим разом натрафив я на старого, добродушного черця, що дуже терпливо вислухав моє оповідання і, коли я скінчив, сказав мені:\n– Синоньку, в сьому випадку ти справді дещо троха завинив, хоч і не так багато, як собі надумуєш. Молися Богу, а вже він дарує тобі твій гріх і віддасть тобі супокій.\nЯ молився Богу, ах, як горячо! І справді, сим разом здавалося, що помогло. Щоправда, згадки про втопленика я не міг позбутися ніколи, а кілько разів перепливав коло Ясенова, то вся пригода ставала мені живо перед очима, і я не міг перемогти себе, щоб не вдивитися пильно у воду, немов шукаючи якогось сліду по загубленім. Але жасно вже мені не робилося, смуток минувся, і лише від часу до часу щось стискало моє серце, мов коваль кліщами. Я оженився, мав діти, працював багато, і щораз тихіше та тихіше відкликалася в моїх споминах згадка про втопленого хлопчища коло Ясенова.\nТа раз вийшло таке, що я за щось посварився з моєю жінкою, в мені заграла кров, і я добре-таки побив її. Се була крепка жінка і остра на язик, почала шарпатися зо мною і лаяти, що слина на язик принесе. Я розсердився і як лусну її топірцем у голову, аж вона без тями покотилася на землю. І тут мене щось кольнуло у серце, я кинув геть топорець, обілляв безтямну водою, спинив кров, що чуріла з її рани. Ну, рана не була страшна, жінка незабаром прийшла до себе, і бійка не пошкодила їй нічого. Адже знаєте, гуцулка, сарачі, привикла до бійки, а не одна то ще й хвалиться перед своїми сусідками: «Якби мя чоловік не любив, то би мя не бив». І небіжка Марічка ніколи не догурила мені за сю бійку – та й се була одинока наша бійка за тих двадцять літ, що ми прожили вкупі. Але тої самої ночі, якої зчинилася у нас та бійка, ясенівський хлопчище показався мені у сні. Приснилося мені, що пливу дарабою Черемошем, піді мною реве і клекоче каламутна повінь, я щосили працюю коло керми і раптом бачу хлопчища, як він звішує голі ноги з дараби у воду, як обома руками спирається на кльоца, обертається і показує мені своє невимовно сумовите лице та всміхається до мене не то сумно, не то якось злорадісно, а потім тихенько сховзується у воду і щезає в ній безслідно. Я пережив у сні всі ті страшні почуття, що перед тим так довго мучили мене, і пробудився весь облитий потом, січучи зубами. Я почав молитися до Бога, але та молитва не йшла мені з серця і не заспокоїла мене. Я хотів заснути і заразом тривожився, щоб іще раз не бачити такого сну. Всю ніч я прокачався безсонний на постелі і кілька день по тім був такий сумний, збитий та стомлений, як із хреста знятий.\nВід того часу почав той хлопчище все колись-не-колись набиватися мені на сон. То привиджувався мені, як сидить на краю дараби, скулений і задивлений у каламутну повінь, а иньшим разом – як своєю сніжно білою рукою показує кудись у невідому далечінь або як з якимось невимовним виразом усміхається до мене. І завсіди по такім сні я кілька день ходив, мов утовчений у ступі, нудився і бридився всім довкола, лише Черемош тяг мене до себе і на дарабі вертала до мене сила й охота до життя. Те одно тілько відчував я, і воно що раз більше виростало як певність у моїй душі, що гріху за смерть того хлопця таки ще я не позбувся, що його загублена душа таки ще не заспокоїлася і для того набивається мені на сон. З тою думкою я носився більше як двадцять літ і не міг позбутися її. А коли вмерла моя жінка і зараз тої ж ночі втопленик знов показався мені у сні і всміхнувся до мене ще жасніше, ніж уперед, то я постановив собі зараз по похороні піти до Сучави і там ще раз висповідатися. Знов я застав старого, добродушного черця в сповідальниці. Він вислухав моє оповідання терпливо, подумав довго і промовив:\n– Синочку, даю тобі розгрішення, хоч, їй-богу, й сам не знаю за що. Не завдаю тобі ніякої покути, бо ти сам наложив на себе тяжчу покуту, ніж я міг би наложити. Іди со миром!\nТа ба, в тім власне була штука! Я пішов, але миру таки не міг знайти. Рідше, ніж уперед, але все-таки від часу до часу показувався мені у сні той хлопець коло Ясенова. Ніколи я не чув від нього ані слова, ніколи не бачив приязного виразу на його лиці. І се завади наводило мене на думку, що мій гріх іще не спокутуваний, що душа втопленика ще не заспокоїлася і показується мені у сні лише тому, аби пошукувати на мні якоїсь провини.\nА коли перед двома тижнями я плив дарабою до Вижниці і минав Ясенів, то побачив знак. На тім самім місці, де колись, сорок літ тому, хлопчище з моєї дараби зсунувся у воду, побачив я нараз, як із брудно жовтої повені висунулася сніжно біла дитяча рука. Морозом ударило на мене, я витріщив очі, і ади, рука знов виринає з води, мов блискавка з хмари, і ніби судорожно хапає за щось – достоту так, як той, що топиться у воді. Раз, другий, третій вихапувалася отак і знов щезала у воді. Ще раз виринула і вхопилася за кінець моєї керми. Я почув виразно, як шарпнула дуже цупко, але в найближчій хвилі сховзнулася помалу зі слизької дошки і щезла у воді. Я стояв, мов окаменілий. Шарпнення відчував я ще в самім дні моєї душі, але більше нічого, ані жаху, ані суму. Я безтямно повертав кермою і ні про що не міг думати. Аж як ми прибули на Вижницю і я зійшов з дараби на суху землю, почув я в собі ту певність, що се була моя остатня плавба на Черемоші, що хлопець кличе мене до себе.\nІ тепер він показується мені щоночі в сні, і все усміхається до мене жасним усміхом, і не говорить ані слова, і махає сніжно білою рукою вниз за водою. І тому не можу вмерти, бо його душа ще не заспокоїлася і тому не допускає й мою душу до спокою.\nМикола замовк і важко зітхнув. І сусіди мовчали; ніхто не знав, що йому порадити. Нараз заясніло якесь світло на Юровім лиці.\n– Слухай, Миколо, – сказав він, – а що, як се не був ніякий достеменний хлопець?\n– А то ніби по-якому?\n– Нібито, як се була лише якась мара, привид?\n– Що ти кажеш? У яснісінький день? Перед лицем праведного сонця?\n– Та я не кажу, що се був лихий дух, Господи заступи!\n– Ні, Миколо!\n– Ну, але чого ж би його згадка так довго мучила мене?\n– Га, Миколо, то чоловік ніколи не може знати, що пригоже для його душі. Та й загалом, добро і зло… Не можемо знати, коли щось робимо, чи на добро то нам, чи на зло. То ми лише свою волю знаємо: хочу зробити добре або хочу зле. Се так, се нам каже сумління. Але що довкола нас, Миколо, про се ніколи не можемо бути певні. Не одно видається нам лихом, а воно може бути для нас великим добром. Або й навпаки…\n– Се правда, Юро! Але все-таки я не розумію, що то за мара могла бути, коли се не був правдивий хлопчище з тіла і кости.\n– Слухай, Миколо, я оповім тобі маленьку історію, що притрафилася мені самому, як я ще був зовсім малий. Може, я мав тоді вісім, може, десять літ. Одного дня – а був гарячий, парний літній день – захотілося мені і ще кільком сусідським хлопцям, що жили отам у версі, скупатися в Черемоші. З нашого верха до Черемоша не близенько, але нам, дітям, було се байдуже. Ноги на плечі та й гай у долину! Збігли ми з кичери, збігли з другої, ось уже й ріка недалеко. Ще лише через вориння перескочити, потім невеличкий лазок, потім ще вориння, потім рів, потім півперек дороги, ще через одно вориння, зіскочити зі стрімкого бережка на рінь, і тут тобі й чистий, шумний Черемош. Мої товариші бігли наперед, поперескакували, як кози, через одно й друге вориння і сміялися з мене, що я лишився ззаду. Знаєте, як то діти:\n– Гаду, гаду! Дідько ззаду!\nА я біжу та й кричу за ними:\n– Веред, веред, дідько вперед!\nІ так мені якось гірко, завидно зробилося, що я зібрав усю свою силу, розігнався і скочив собі через ворину. Але якось попав не на добре місце, бо за вориною хтось кинув суху тернову гіллячку, і я саме на неї наскочив босою ногою, і здоровенна терняка вбилася мені в п'яту, мов кавалок гонталя*.\n– Ой-ой-ой! – скрикнув я зненацька від болю.\n– Га-га-га!.. – зареготалися мої товариші і побігли далі, кричачи-пустуючи: – А ми борше! А ми борше!\nЯ закусив зуби, а тут мене немов пече щось, аби зрівнятися з ними; шарпнувся бігти їм наздогін, але не міг зробити ані двох кроків, бо почув від терна такий біль у нозі, що аж мене за серце стисло, мов кліщами. Я мусив зараз присісти на стежці і оглянути скалічену ногу. Терен забився глибоко в п'яту; шпичка, відломавшися від сухої гілки, вломалася при самій шкірі, так що нігтями не було за що вхопити, щоб витягти терна. Я мусив насамперед намазати п'яту слиною, розм'ягчити її і обмити, а тоді витягнув шпильку, яку на такі пригоди носив завсіди при собі застромлену в пазусі сорочки, мусив нею добре роздовбати те місце в п'яті, де всадився терен, мусив розпорпати шкіру, поки терен не почав рухатися і я, холитаючи ним, не видобув його настілько догори, що міг захопити його тупий конець нігтями і витягти його з п'яти. Ну, для мене се не була ніяка дивниця, але все-таки се потягло кілька минут. Тим часом мої товариші добігли вже до ріки, поскидали з себе шмаття і з радісним криком та вереском поскакали в чисту, неглибоку воду. Я ще сидів на стежці і довбав свою п'яту та з завистю чув їх радісні голоси, чув, як вони у воді хлюскалися та били ногами або з вівканням оббризькували себе долонями. Та ледви я встав і пустився бігти до них, почув я нараз іздалеку якісь тривожні окрики. Хтось на дорозі, але досить далеко від купальників, кричав щосили:\n– Діти, геть із води! Діти, геть із води! Повінь надходить!\nАле діти в купелі так були заняті своїм плюсканням та вівканням, що й не почули того крику. Я лечу, як тілько можу пробитою ногою, запинаюся на перелазі і в поспіху беркиць догори ногами в рівчак, зриваюся увесь захляпаний і перескакую через рів, вибігаю на дорогу, і моїм очам являється страшенний вид. На півхлопа заввишки котиться буро-жовтий вал у ріці, займаючи всю рінь від берега до берега, і валить швидко, як буря, долів Черемошем з громовим гуркотом. Десь там у полонині нагло прорвалася хмара, в тіснім видолинку збовдурилася вода, несучи з собою кльоци, свіжо з корінням вирвані смереки та річне каміння, з гуркотом і клекотом гнала вдолину. Вже була ось-ось близько, а мої товариші все ще не спостерегли, що надходить небезпека. Я кричу щосили, і аж тепер вони спостерегли, позривалися у воді і, мов одубілі, поставали, придивляючися страшному водяному валові. Та се тривало лише хвилину; в найближчій хвилині вал наскочив на них, проглинув їх, як пару галушок, і покотився з ними далі в безвісти.\n– Се правда, Юро, – промовив Микола, – і мойого стрика хлопець, – знаєш, старого Гедеменюка одинак – також тоді пропав. Пам'ятаю се добре, але…\n– А погадай про той терен, Миколо! – перервав йому Юра. – Як він мене заболів і запік у самім серці! А проте, коли я пізніше роздумував над ним, то властиво він урятував мене від смерті. Якби я був разом з моїми товаришами добіг до Черемоша, то був би, певно, й пропав разом з ними. Так само мені видається твоя історія і твій гріх. Молодим парубком ти був п'яниця, забіяка і марнотратник. Зневажити, поганьбити або й побити безневинного чоловіка, знасилувати дівчину – се для тебе було так легко, як випити чарку горівки. Най тобі Бог відпустить гріхи твоєї молодости, але не одному ти тоді допік до живих печінок… І мені… Тямиш, як то не раз бувало?.. Бог мені свідок, я давно простив тобі, бо пізніше ти зробився таки добрим і порядним чоловіком. Але тоді, Миколо, хто бачив твої пиятики та біятики, той поневолі мусив подумати собі: «Коли сей парубок так піде далі, то кепський буде його конець; скінчить або від чийогось топірця, або на шибениці». І не було кому дати тобі стрим, Миколо, бо твій неньо вже не жив, а неня була стара та податлива, а може, й не знала, що ти виробляєш поза домом.\n– Ну, не знала! – буркнув під носом Микола. – Де би не знала! Цілі ночі плакала, на коліна передо мною падала, по руках мене цілувала, щоб я отямився. Та куди мені було до розуму промовити! Ой Боженьку, Боженьку! Так-так, я був ніби глухий і сліпий, як кінь, що зірвався з припону. Ну-ну, Юро, говори далі!\n– Ну, бачиш, сам тепер видиш, що не брешу, – мовив далі розважливо Юра. – А нараз ти зробився зовсім иньшим чоловіком, перестав пити, перестав заходити до шинків, водитися з п'яницями та опришками, перестав навіть сміятися голосно, – тямиш, як то ти тоді любив сміятися, аж на столі чарки дзвеніли, а найсміліші ватаги блідли? А потім ти оженився і запрягся до праці… Ані пізнати було першого Миколи. А ми Богу дякували та все гадали, що то твоя жінка так напутила тебе, бо инакше й не вміли собі пояснити того. Аж тепер бачу, Миколо, що то ми всі помилялися.\nМикола слухав бесіди старого Юри з напруженою увагою. Десь-колись заблискувала в його очах радісна іскорка, немов якісь давно порвані нитки в його душі розмотуються, порядкуються наново.\n– Бачиш, Миколо, – говорив далі старий Юра по короткій мовчанці. – Отеє, як ти оповідав нам свій гріх, раптово набігла мені на тямку отся дитяча пригода з терном у нозі. Адже й ти так само безтямно летів на свою загибель. А Бог не хотів тобі дати загинути. Знаєш, як то ще наші діди та батьки говорили: «Коли Бог хоче чоловіка поправити, то не мусить з неба злізати та прутом бити». Він має в руках тисячі способів і все цвігне чоловіка в таке місце, де в нього найбільше боляче. То він і тобі вбив такий терен у сумління, що ти мусив почувати його шпигання весь свій вік. Скоро лиш одною ногою полівиш, щоб зійти на пагубну дорогу, ого, вже тебе той терен зашпигає, і ослабить, і заглушить твою лиху силу. Розумієш тепер, що значить сей гріх, Миколо? Се не був гріх, се була ласка Божа, що являлася тобі як болюче тернове шпигання. Се не був ніякий хлопчище, що втопився там коло Ясенова і якого ніхто не бачив, ніхто не знав. Твоє власне сумління вичарувало тобі ту примару, щоб дати тобі спасенного штурканця. І добрий був штурканець, Миколо, зробив своє гаразд. Ти повинен дякувати Богу за той штурканець. Се ти не бачив, як там, на Черемоші, втопився якийсь бідний, невідомий хлопчище, – се ти бачив таку осторогу для своєї душі. Дякуй Богу, Миколо, що зі своєї ласки послав тобі сей знак; що розкрив тобі очі, аби ти бачив його і приняв у свою душу. Кождий з нас не раз у життю бачить такі знаки Божої остороги, але не кождий видить їх, не кождий відчуває в них палець Божий, і тому так багато людей залітає в пропасть. Недаром говориться про таких у Євангелії: «мають очі і не видять, мають вуха і не чують». А ти можеш уважатися щасливим, що ти провидів і прочув у саму пору.\nСмерклося. Сини занесли Миколу до хати. Він не говорив більше нічого, і здавалося, що весь потонув у глибокій задумі. Швидко заснув, а коли другого ранку сини заглянули до нього, він був уже небіжчик. Його лице роз'яснилося і виглядало, як образ спокою і задоволення. Видно, й душа його перед смертю знайшла здавна пожаданий мир.\nrtf -> Єжи Брошкевич Брати Кошмарик, Магістр і я Розділ І\nrtf -> Микола лазарович «Гей, ви, стрільці січовії…» формування українського стрілецького руху в Галичині: причини, передумови, наслідки\nrtf -> Барбара космовська буба півтори партії\nrtf -> Юліан Семенов відчай (повернення штірліца)\nrtf -> Военная педагогика Под редакцией О. Ю. Ефремова\nrtf -> Проект нлп: исходный код Вольфганг Волкер\nrtf -> Посвящается всем идущим по Пути Левой Руки вне зависимости от того, как они называют свое мировоззрение\nrtf -> Частина перша третя жертва


Ярмарок зайнятості: реальні пропозиції роботи | Зоря Полтавщини. Громадсько-політична газета\nУ Полтаві в приміщенні Центру естетичного виховання учнівської молоді відбувся традиційний ярмарок зайнятості, організований обласним Центром зайнятості.\nЗавітали на захід ті, хто бажає працевлаштуватися, змінити роботу, опанувати нову професію. З відвідувачами спілкувалися представники підприємств, що мають потребу в працівниках.\nПолтавський автоагрегатний завод зацікавлений в інженерах, у тому числі з охорони праці, технологах, токарях, фрезерувальниках, інших фахівцях. Інженерам важливе знання фахових програм. Начальник відділу кадрів Алла Серган розповіла, що на підприємстві є транспорт, який розвозить працівників по місту, гуртожиток, медстрахування для фахівців дефіцитних спеціальностей, каса взаємодопомоги.\n– Нашому підприємству потрібні пекарі, укладальники-пакувальники, формувальники тіста, налагоджувальники обладнання. Постійно беремо участь у ярмарках зайнятості. Переважно роботою цікавляться жінки, хоча у нас є чоловічі вакансії, – говорить начальник відділу кадрів ТОВ “Полтавський хлібопекарський комплекс”, більш відомий як хлібозавод “Кулиничі”, Лариса Коломак. – Умови роботи хороші, до послуг працівників – транспорт підприємства, їдальня на території заводу. Під час ярмарку записала кілька контактів потенційних працівників. Вважаю: хто реально хоче знайти роботу на таких заходах, той знайде.\n– Представляю Полтавську установу виконання покарань № 23, тобто слідчий ізолятор. Потрібні на роботу молодші інспектори відділу режиму та охорони – запрошуємо чоловіків і жінок 18–35 років із середньою освітою, які служили в армії (для чоловіків), без вимог до досвіду роботи. Вимоги є до стану здоров’я – потрібно пройти медкомісію. Пенсія – через 25 років вислуги, зарплата – 4 тисячі гривень, як кажуть у народі, “чистими”, з нового року платня підвищиться до\n6 тисяч, – надає інформацію потенційним співробітникам виконуюча обов’язки начальника відділу по роботі з персоналом названої установи, капітан внутрішньої служби Інна Любенко.\nКомбінат виробничих підприємств потребує робітників будівельних спеціальностей, товариство “Укрснекгруп” – пресувальників харчової продукції, операторів виробничих ліній, слюсарів-ремонтників, приватне підприємство “Явір-2000” – охоронників і швачок для пошиття уніформ. Готові навчати на робочому місці.\nСеред учасників ярмарку зайнятості – заводи “Електромотор”, “Хіммаш”, машинобудівний, компанія “Нова пошта”, Полтавська дирекція “Укрпошти”, кондитерська фабрика “Домінік”, хлібозаводи, приватні підприємства, виправні колонії…\n– Це традиційний захід, де роботодавці пропонують вакансії, а люди, які шукають роботу, – свої професійні навички. Одні мають потребу в найманих працівниках, а інші – в робочому місці. Ми допомагаємо їм знайти одне одного, – наголосила директор обласного Центру зайнятості Катерина Клавдієва. – Полтавщина – учасник пілотного проекту з впровадження нових послуг служби зайнятості. Зараз тривають реорганізація нашої служби і перетворення міських і районних центрів зайнятості у філії, де запроваджуються сучасні інформаційні технології. Зокрема відеорезюме, онлайн-співбесіди. Також впроваджується новий портал нашої служби, адаптований до нових вимог суспільства, зокрема електронні кабінети роботодавця і безробітного, що дозволяє отримувати швидкий доступ до послуг служби. Створена централізована бухгалтерія, адміністративні, фінансові функції перейшли на обласний рівень, збільшилася кількість співробітників, які працюють безпосередньо з безробітними. Кожний працівник філії робить усе, щоб прийняти і проконсультувати якомога більшу кількість людей. Створюється соціальна сервісна служба: для роботодавців це – якісний і швидкий підбір кваліфікованих працівників, для безробітних та шукачів роботи – сервісна підтримка сприяння зайнятості та розвитку професійної кар’єри.\nНадаємо послуги з анкетування, тобто збираємо інформацію про потенційних шукачів роботи, а не тільки безробітних. В області достатня кількість вакансій, яка постійно зростає, маємо реальні пропозиції роботи. Нам важливо задовольнити потреби роботодавців, бо це – робочі місця, податки, відрахування до бюджетів.\n– Полтавщина також у пілотному проекті для малозабезпечених і внутрішньо переміщених осіб, які можуть отримати фінансування для започаткування власної справи. Вже зараз є сім’ї, які за цим проектом хочуть вирощувати овочі, будувати теплиці. Ще одна сім’я збирається вирощувати полуницю, – продовжує Катерина Клавдієва. – Ми проводимо захист бізнес-планів потенційних отримувачів фінансової допомоги. Є, звісно, проблеми зі структурним безробіттям – на ринку праці чимало, скажімо, економістів, яких у певні періоди багато випускали навчальні заклади. Ми створили свій центр професійно-технічної освіти, де можна отримати конкурентні на ринку праці професії.\nПрацівники служби зайнятості впровадили нову послугу – виходять на людне місце, ставлять столик, невеликий стенд з рекламою. Полтавці підходять, цікавляться. Їх запитують: чи маєте ви потребу в пошуку роботи, яка саме робота цікавить. Таким чином виявляються люди, котрі перебувають в активному пошуку, хоч і не звертаються до служби зайнятості. Співпрацюють фахівці з сільрадами, громадами щодо сезонної роботи, громадських робіт. У зимовий час консультанти служби зайнятості працюють у мобільному пункті в ТРЦ “Київ”.\nАнкетування, юридичні та інші консультації стосовно працевлаштування надавалися громадянам і на ярмарку зайнятості. Численні стенди пропонували робочі місця в різних галузях, для фахівців із зазначенням опису вакансії, назви, адреси і телефонів роботодавців, із вищою і середньою освітою. Біля стендів постійно збиралися відвідувачі ярмарку.\nБули пропозиції роботи бухгалтерам, провізорам, медсестрам, менеджерам, касирам, водіям, торговим представникам, архітекторам, геодезистам, кухарям, верстатникам, вихователям і багатьом іншим фахівцям.\nМожна було дізнатися про вакансії в інших регіонах України з наданням житла і навіть про офіційне працевлаштування в будівельній сфері Ізраїля.\n– Тут присутні представники 26 роботодавців і наші соціальні партнери – управління Держпраці в Полтавській області. Переважно відгукнулися заводи, де є питання, пов’язані з виходом працівників на пенсію, і які потребують нових співробітників, – говорить директор Полтавської міськрайонної філії обласного Центру зайнятості Петро Петренко. – Є великі компанії, котрі ведуть набір працівників не тільки в Полтаві, а й у містах і районах області. Можна залишити свої резюме в паперовому чи електронному вигляді – ми передамо роботодавцям. Очікуємо на наших ярмарках зайнятості тих, хто цікавиться пошуком роботи. Широко інформуємо про такі заходи, у тому числі оголошеннями в транспорті.\nПоспілкуємось із відвідувачами ярмарку зайнятості.\n– Хочу влаштуватися водієм, маю досвід і побажання щодо зарплати, – говорить Віктор Бондаренко. – Я не перебуваю на обліку як безробітний, працюю, але проглядаю й порівнюю різні пропозиції, дивлюся для себе і для сина. Сфотографував на телефон кілька оголошень, буду дзвонити.\n– Сподіваюсь тут, на ярмарку, знайти собі роботу, – розповідає Віталія Рибак. – Працювала на кондитерській фабриці менеджером зі збуту, мене взяли на місце “декретниці”, тепер вона повернулася, і я шукаю роботу. Хотіла б працевлаштуватися за тією ж спеціальністю. Зараз на обліку в Центрі зайнятості. Якщо не знайдемо підходящих вакансій, будемо шукати щось інше. У мене двоє дітей, бажаний зручний графік роботи.\n– Я працював учителем трудового навчання і фізвиховання у Тахтаулівській школі Полтавського району, – приєднується до розмови Володимир Московець. – Зараз у школі важко працювати, діти слабкі, не підготовлені до занять фізкультурою. Раніше учні здавали нормативи на початку навчального року. Тепер це заборонено. Шукаю роботу, пов’язану зі спортом: тренера, викладача, інструктора. Головне, щоб було фінансування спорту, тоді будуть і робота, і зарплата.\nПід час ярмарку зайнятості транслювалися тематичні відеоролики про послуги служби зайнятості.\nЗавершився захід профільним семінаром для роботодавців, який провели фахівці служби зайнятості й управління Держпраці в Полтавській області.\n« За майбутньою професією – на міжрегіональну виставку\nЗакон України “Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання” і міфи довкола нього »


Понад 88% українців відчувають негативні емоції до нинішньої влади: опитування SOCIS | Новини України - #Букви\nВідчай і розчарування: понад 88% українців відчувають негативні емоції до нинішньої влади\nПонад 88% українців відчувають негативні емоції стосовно нинішньої влади в Україні.\nП’ятниця, 9 липня 2021, 12:00\nТак, соціологи поцікавилися в респондентів, які емоції чи почуття вони переважно відчувають зараз до нинішньої влади в Україні.\nЗ’ясувалося, що 88,6% опитаних відчувають негативні емоції/почуття до влади.\nЗокрема, 42,3% відчувають розчарування, 16,7% – тривогу, 9,3% – байдужість, 8,8% – відчай, 6,1% – страх, 5,4% – ненависть.\nВодночас з’ясувалося, що 40,4% респондентів відчувають і позитивні емоції до влади.\nТак, 22,3% опитаних досі відчувають надію, а 7,6% – оптимізм. Ще 3,8% респондентів відчувають цікавість, 3,2% – симпатію, 2,1% – впевненість.\nІ лише 1,5% опитаних відчувають гордість за нинішню владу.\nПід час опитування 62,4% респондентів висловили думку, що події в Україні розвиваються в неправильному напрямку.\nПротилежної думки дотримуються 26,4% опитаних.\nТеги: соцопитування, влада, українці


Легкий, смачний, соковитий… крабовий салат з капустою і помідорами, який підійде для сімейного обіду або урочистої вечері. Покроковий рецепт з фото. Відео-рецепт.\nКрабові палички — популярний компонент для приготування різноманітних холодних закусок, бутербродів, салатів, начинок для кошичків, млинців, рулетів з лаваша і ін. При невисокій їх вартості, продукт володіє смаком і ароматом дорогого морського делікатесу. Сьогодні приготуємо крабовий салат з капустою і помідорами. Готується він легко, проте, не дивлячись на простий набір продуктів, краще знати деякі тонкощі.\nДля салату підходить не тільки білокачанна капуста. Кулінари додають пекінську капусту, а деякі кладуть брокколі. Від обраного сорту овочів буде залежати смак готового салату.\nБілокачанну капусту краще використовувати молоду. У неї найніжніші листя. Хоча підійдуть і інші сорти.\nВажливо нашаткувати качан дуже тонко, тоді смак капусти буде ніжний, а не грубий.\nЯкщо овоч перед додаванням в салат пом’яти руками, він пустить сік, що зробить страву більш соковитим.\nКрабові палички однаково гарні охолоджені або заморожені. Дешевше заморожений продукт, тому він має один недолік: його слід правильно розморожувати при кімнатній температурі без застосування мікрохвильової печі або гарячої води. Інакше білок згорнеться і стане жорстким, як гума. Краще дістати сурімі з морозильника заздалегідь, щоб він відтанув в холодильнику.\nДосвідчені кухарі радять для салатів використовувати продукти однакової температури. Якщо застосовуються продукти піддані термічній обробці, то їх перед з’єднанням з іншими інгредієнтами потрібно остудити до кімнатної температури.\nПропонований салат з капустою і крабовими паличками виходять легким і корисним. Але при бажанні салат можна доповнити іншими продуктами. Наприклад, часто крабові палички доповнюють рисом, кукурудзою, яйцями і т. д. З ними сурімі особливо добре поєднується, а готову страву виходить більш ситна і ніжне.\nДивіться також Салат з тунцем і яблуками у вигляді собаки на Новий рік 2018\nПомідори рожеві — 1 шт. (великого розміру)\nОливкова або рослинне масло — для заправки\nПокрокове приготування крабового салату з капустою і помідорами, рецепт з фото:\n1. Білокачанну капусту промийте під проточною водою і висушіть паперовою серветкою. Зніміть верхні листочки, т. к. вони зазвичай зіпсовані. Качан дрібно нашаткуйте тонкою соломкою.\n3. З крабових паличок зніміть пакувальну плівку і наріжте півкільцями або кільцями. Якщо вони заморожені, то їх завчасно правильно розморозьте.\n4. Зелень кінзи промийте, висушіть і дрібно наріжте.\n5. Заправте продукти сіллю і олією (оливковою або рослинним). Перемішайте і сервіруйте крабовий салат з капустою і помідорами до столу. Перед подачею салат можете попередньо трохи охолодити в холодильнику. Але не довше 10-15 хвилин. Оскільки в салаті присутні помідори, які потечуть, ніж зіпсують зовнішній вигляд і смак страви.\nДивіться також відео-рецепт, як приготувати салат з крабовими паличками і пекінською капустою.


Ця трава відноситься до сімейства вересових і являє собою вічнозелений чагарник висотою до 150 см, що росте на болотах, заболочених лісах і торфовищах. Квіти багна відомі своїм сильним (іноді дурманним запахом). Застосування багна в народній та офіційній медицині обумовлено переважно його відхаркувальні властивості.\nБагно — це вічнозелений чагарник сімейства вересових\nКвіти багна, а також його гілки, пагони і листя містять ефірне масло, що складається з ледола (який розширює судини, знижує тиск і допомагає при застої мокротиння в легенях), палюстрол, сесквітерпенових спиртів, цімол, геранілацетат, флавонодідов, дубильних речовин, арбутина і летючих речовин. Ефективність цієї рослини доведена клінічно, тому в народній медицині траву багна застосовують для лікування хронічних, гострих і астматичних бронхітів, бронхіальної астми, ентероколіту.\nЦе обумовлено тим, що у рослини є відхаркувальні, в’яжучі та антисептичні, а також заспокійливі властивості. Компоненти цієї трави розширюють судини і прискорюють кровообіг. У гомеопатії і німецькій народній медицині її листя застосовують для лікування подагри і інших хвороб суглобів. Мазь з ефірною олією цієї рослини знайшла зовнішнє застосування як засіб від нежитю. Гілки багна володіють інсектицидними властивостями, з їх допомогою можна вберегти одяг від молі. Таке ж застосування здобув і порошок з листя цієї трави, яким можна обкурювати будь-які приміщення для боротьби з блохами і клопами. Але найширше застосування багно знайшов саме в народній медицині.\nЗ метою безпеки краще приймати багно тільки як зовнішній засіб.\nДля лікування нежиті його масло можна капати в ніс по 3-4 краплі в перший день і по 1-3 — у другій. Якщо змішати його з вазеліном, то можна втирати в крила носа або використовувати для лікування шкірних хвороб. Для терапії, спрямованої проти ГРВІ та бронхіту, масло (10 крапель) додають в гарячий чай і пити по 3-4 кружки. Також можна полоскати рот його розчином при стоматитах і використовувати для інгаляцій при астмі і задишки. Ледол, який міститься в його складі, вбиває золотистий стафілокок.\nДо речі, масло з багна можна приготувати і в домашніх умовах. На 100 г оливкової або соняшникової олії потрібно 25 г подрібненої трави. Змішавши, накрити кришкою і три тижні тримати закритим в темному місці. Масло потрібно збовтувати щодня, а на 23 день процідити і зберігати в холодильнику.\nДля зовнішнього застосування підходить також відвар багна. Їм можна обробляти зовнішні прояви лишаїв, діатезу, фурункули і вугровий висип. Також для цих цілей підходить засіб з пагонів цієї трави (25 г на л крутого окропу), який знадобиться 10 годин тримати в духовці.\nСпиртова настоянка багна також може використовуватися зовнішньо. Наприклад, після укусів комах, для загоєння колотих і рваних ран і ударів, після обморожень (для поліпшення циркуляції крові), а також для розтирань.\nЗастосування засобів з цієї рослини під час вагітності не рекомендується.\nБагно застосовують від кашлю і респіраторних хвороб\nДля чого потрібен багно найбільше, так це для лікування найрізноманітніших респіраторних хвороб. Справа в тому, що все той же ледол пригнічує центри кашльового рефлексу і розширює бронхи. Саме тому можна використовувати настої і відвари цієї трави при болісному кашлі, туберкульозі, кашлюку, бронхіальній астмі, самих різних простудних захворюваннях і задишки.\nСлідувати рецептам і рекомендацій з прийому потрібно дуже уважно.\nВід бронхіту багно найчастіше вживають у вигляді чаю. Для його приготування дві столові ложки трави наполягають в літрі окропу 10 хвилин і п’ють по півсклянки на день. Дітям його дають по чайній ложці кілька разів на день при сильному кашлі.\nБагно від кашлю можна заварювати як чай і іншим способом. 20 г трави змішують з листям кропиви (15 г), заливають літром окропу і 8 годин наполягають в закритому посуді. Після проціджують і п’ють після їжі по чверті склянки. Є і ще один варіант: чайну ложку сухої трави настояти в двох склянках охолодженої кип’яченої води близько 8 годин. Приймати так само, як і в першому випадку.\nВтім, в народній медицині багно застосовується і для лікування інших хвороб. Наприклад, відвар його молодих пагонів можна застосовувати для лікування ішемічної хвороби серця. 6 г сухих пагонів подрібнюють і заливають 250 г води і кип’ятять 15 хвилин, після чого доливають кип’яченою водою до початкового об’єму. Пити 3 рази на день по столовій ложці. Таким же чином можна його використовувати при лікуванні ларингіту.\nНастій пагонів багна можна заварювати як бактерицидний засіб проти спастичного ентероколіту. Сухі пагони (20 г) подрібнюють і заливають половиною склянки окропу, після чого 10 хвилин наполягають. Процідивши, приймають кожні 2 години по 25 мл.\nНе можна збільшувати дозування і пити кошти на основі цієї трави у великих кількостях: при передозуванні можлива блювота і нудота, а також запаморочення і головні болі. Також не варто вживати препарати з цієї рослини тим, кому при роботі потрібно напружена увага і швидка реакція. Прийом багна слід припиняти при перших же проявах легкої дратівливості, збудливості і головних болів.\nНастій з пагонів багна заварюють як бактерицидний засіб\nЛікарські рослини | Правила і способи застосування багна\nПро лікувальні властивості анісу і протипоказання до його застосування


05.03.2021 08:26 Джерело: Форпост\nОперативники Головного управління внутрішньої безпеки СБ України у Львові викрили вірменина на пропозиції хабара співробітнику Служби, пише - Форпост.\nЗа даними досудового слідства, запропонував правоохоронцю гроші представник однієї з нацменшин регіону, який займається нелегальним гральним бізнесом. Він намагався схилити спецслужбовця до отримання неправомірної вигоди за неперешкоджання в оформленні дозвільних документів на постійне проживання в Україні. Співробітник СБУ у встановленому порядку повідомив керівництво про протиправну пропозицію.\nПравоохоронці задокументували факт передачі неправомірної вигоди і затримали зловмисника згідно зі ст. 208 Кримінального процесуального кодексу України.\nНаразі затриманому повідомлено про підозру у скоєнні злочину за ч. 3 ст. 369 Кримінального кодексу України. Вирішується питання щодо обрання йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.\nОперація проводилась спільно зі слідчими ГУ Нацполіції Львівщини під процесуальним керівництвом військової прокуратури Львівського гарнізону.\nДжерело: Форпост Теги: #львів, #новини львова, #новини львівщини, #львівські новини, #хабар, #підкуп


За зачиненими дверима: іще раз про родинні історії | Читомо\nЧитомо > Видане > За зачиненими дверима: іще раз про родинні історії\nЗа зачиненими дверима: іще раз про родинні історії\n21.06.2016 0 Автор: Тетяна Петренко\nЗа минулий рік на книжковому ринку з’явився пласт перекладних романів, які українські критики називають родинними історіями. Існування цього типу текстів, які хочеться виокремити як жанр, спонукає нас визнати, що серед родинних історій є більш і менш цікаві, краще й гірше написані, ті, які будуть цікаві тривалий час, і ті, які швидко забудуться.\nПоки подібні твори тільки з’являються, майже кожен з них маркується як важливий, адже ці книжки неодмінно зачіпають трагічні епізоди історії ХХ століття, отже, вони апріорі актуальні, оскільки торкаються тем війни, Голокосту, тоталітаризму, дисидентства тощо, їх не зручно називати прохідними чи посередніми.\nСпрацьовує механізм внутрішньої цензури: ніби коли ти погано говориш про книжку про Голокост, ти зневажливо ставишся до самого Голокосту, хоча це зовсім не так. До того ж автори цих історій є лауреатами різноманітних закордонних премій. Не знаючи загального культурного контексту, ми довіряємо цим преміям, актуальності тематики і вибору перекладача та видавця. І хоч цей феномен чи жанр, безумовно, вартий уваги, частина з цих книжок цікаві лише епізодично.\nНаразі в наш фокус потрапили два нових переклади – «Якоб вирішує любити» Каталіна Доріана Флореску й «Прокляття дому» Дженні Ерпенбек, хоча видається, що до ряду родинних історій можна додати такі новинки, як «Матері» Павола Ранкова, «Емма мовчить» Сюзанни Шолль, «Сонька» Іґнація Карповича.\nІсторія перша, маскулінна\nТеоретики феміністичних і гендерних студій часто розглядають традиційну історію (англійською «history») як «his story» («його історія»), оскільки це історія генералів і завойовників, суцільних воєн, де істотно бракує жіночої складової. Можна припустити, що феміністки затаврували б роман «Якоб вирішує любити» як продовження чоловічої нарації і опис суто чоловічої історії з доволі типовими жіночими образами.\nУ романі – життєпис чотирьох чоловіків: Якоба-батька, Якоба-сина і двох їхніх далеких родичів. Жодного з цих чоловіків не назвеш ані привабливим персонажем, ані цікавим психологічним типом, але всі чотири у фокусі, на відміну від їхніх значно цікавіших і менш прописаних жінок.\nБатько Якоба – бідний, простий і прямий до неможливого чоловік, який, побачивши в газеті фото заможної жінки, вирішує, що мусить з нею одружитись. Романтичні почуття? Нічого подібного. У неї є земля, гроші, зате нема чоловіка, щоб продовжити свій рід, і бракує приязні сусідів. Якоб не має жодних сумнівів у своєму успіху.\nВін самовпевнено приходить підкорити жінку, яка самостійно веде господарство, яка для того, щоб не жити в бідності, їздила працювати в Америку, жінки, яка пишається своїм родом. Вона дивується пропозиції цього «завойовника», але, майже не роздумуючи, погоджується одружитись з чоловіком без прізвища, грошей і хоч якогось виховання. І цей момент миттєвого завоювання викликає великий спротив.\nЧому образ доволі сильної жінки з таким потенціалом скоряється перед першим-ліпшим самцем?! Хоча цей потенціал матері Якоба автор підважує: ніде не йдеться про те, чим займалась ця жінка в Америці, проте всі подейкують, що проституцією. Тобто нам нав’язують ще одне кліше: жінка може заробити гроші, лише віддавши чоловіку свої тіло.\nЧитайте також: Приватна історія ХХ сторіччя\nВід цього шлюбу народжується Якоб (той, Якоб, який за назвою роману вирішує любити). Це фізично слабкий хлопчик, чия неміч постійно дратує його підкреслено маскулінного батька. Але після того, як Якоб-батько без роздумів здає сина росіянам на роботу в Сибір, Якобу-сину доводиться опанувати маскулінну «філософію» і стати сильним, щоб мати змогу повернутись і спробувати відвоювати свої права на землю і місце в родині. Хоча до вимушеної маскулінізації Якоб провів доволі приємне дитинство і трошки юності, будучи слабким, емоційним і схильним до інтелектуальної діяльності хлопцем.\nДалекий родич, дезертир лотаринжець Каспар Обертин теж виглядає малоприємним. Він повернувся у своє село, де переплутав будинки і вбив власників (як він гадав) свого дому і взяв за дружину дівчину звідти – типове завоювання. При цьому Каспар не відчуває ніякої провини: вони перші почали обороняти дім замість того, щоб поговорити, вони й винні. Щоправда, Каспарова «бранка» помститься йому за свій полон, але це буде згодом.\nКаталін Доріан Флореску читає німецькою мовою уривок з роману «Якоб вирішує любити»\nДо речі, сам Флореску походить з Тімішоара, поруч з яким розташувалось місце дії більшої частини роману, Грозенау. Звідти він ще в дитинстві втік з батьками на Захід від режиму Чаушеску. Тож хоч роман хронологічно не торкається особистої історії автора, проте цілком може передавати типологічно подібні досвіди. Наразі письменник живе у Швейцарії, пише німецькою, але його думки, як бачимо, спрямовані в Румунію.\nКаталін Доріaн Флореску. Якоб вирішує любити / переклад з німецької Юрка Прохаська. – Чернівці: Книги – ХХІ, 2016. – 384 с.\nІсторія друга, кінематографічна\n«Прокляття дому» за своєю структурою нагадує коротке динамічне відео, в якому доволі швидко показано, як змінювалось одне місце, літній будинок над Бранденбурзьким озером, протягом сторіччя. Ми бачимо, як чергуються власники дому, руйнуються і добудовуються деталі будинку, речі одних людей переходять до інших, історії одних мешканців переплітаються з історіями іншими.\nТака доволі кінематографічна техніка вибудовування оповіді приваблює. Проте якби «Прокляття дому» було насправді не романом, а відео, воно тривало б від сили 3-5 хвилин, а на читання книжки ти витрачаєш 3-5 годин. Тож ефект не такий легкий і привабливий. Імовірно, така специфічна постановка роману – наслідок того, що його авторка, німкеня Дженні Ерпенбек, не лише письменниця, а й театральна режисерка.\n«Прокляття дому» – роман про історію ХХ сторіччя на прикладі змін, що відбуваються в одному домі. Перша світова війна, переслідування євреїв, прихід червоноармійців, об’єднання Німеччини – все це ми бачимо лише в межах визначеної території. Тут з’являється вдосталь персонажів: архітектор і його дружина, червоноармієць, єврейська родина, остання власниця дому.\nХарактерно, що ці постаті подаються не за іменами, а за їхньою професією чи роллю: архітектор, садівник, письменниця, гостя, недобросовісна володілиця, друг дитинства. Ніби вони представляють не себе і свої історії, а щось близьке до категорії чи архетипу. Особливо це стосується Садівника, епізоди про якого трапляються перед кожною главою книжки і який незмінно завжди присутній біля дому, ніби його охоронець чи дух. Не розповсюджується це правило тільки на єврейську родину: нам подають імена всіх її членів, ба більше, їхні імена постійно повторюються, ніби цитата з родовідної книги або фрагменти зі Старого Заповіту з переліком Адамових нащадків або нащадків синів Ноя.\nЧасто ми бачимо погляди на ті самі епізоди очима різних персонажів з окремих розділів. Наприклад, архітектор, що купив будинок у євреїв, профінансувавши (як він думає) їх втечу з країни, облаштовує свій дім, робить для своєї нової дружини маленьку викуту пташку на решітці балкону і секретний механізм дверей шафи (тієї шафи, в якій вона в іншому епізоді ховатиметься від червоноармійців).\nА в інших главах видно історію єврейської родини, якій насправді так і не вдалось виїхати, й епізод з 12-річною єврейкою Доріс, що після переховування була знайдена і розстріляна. Цей прийом дозволяє бачити ту саму історію ширше, дії і їх наслідки для різних людей.\nБуктрейлер книжки «Прокляття дому»\nНе зважаючи на те, що книжка називається «Прокляття дому», цей дім ніхто не проклинав. Оригінал назви звучить як «Heimsuchung», а це не так прокляття, як кара чи випробування. Причому ця кара є подекуди старозавітною, жорстокою і не завжди справедливою. І з роману ми бачимо, що цієї кари чи цього випробування у ХХ сторіччі вистачило на всіх.\nДженні Ерпенбек. Прокляття дому / переклад з німецької Христини Назаркевич. – Чернівці: Книги – ХХІ, 2016. – 160 с.\nЯкщо вам цікаво зазирати в чужі родинні фотоальбоми\nЯкщо книжки на історичну тематику – ваш формат\nЯкщо роман має межувати з документалістикою\nЯкщо ви прочитали кілька родинних історій і вам не пішло\nЯкщо «Бляшаний барабан» Ґюнтера Ґраса – еталон того, як треба говорити про історію (в тому числі й родинну)\nЯкщо вас пересмикує від фрази «ця книжка про простих людей» і вам хочеться читати про героїв\nЧільна світлина – обкладинка роману\n«Якоб вирішує любити» німецькою мовою/ tactuel.ch\nВидавництво «Книги – ХХІ», переклад, перекладна література, проза, роман


Найбільше від буревію постраждали Ужгород і Ужгородський район » Новини України та Світу. Новини сьогодні - 7dniv.info\nЖиття 15-травня-2014, 20:180440\n15 березня під головуванням першого заступника голови Закарпатської облдержадміністрації Андрія Сербайла, за участі начальника Управління ДСНС України у Закарпатській області Мирослава Щербея, представників газового господарства, енергетиків, Укртелекому, гідрометеоцентру та інших служб життєзабезпечення області, пройшла робоча нарада.\nНа порядку денному обговорювалося питання ліквідації наслідків негоди, яка мала місце 15 травня на території Закарпатської області.\nЗокрема, як повідомив керівник закарпатських рятувальників Мирослав Щербей, усього для проведення аварійно-рятувальних робіт на території краю залучено 17 одиниць спеціальної рятувальної техніки та 92 чоловік особового складу. Станом на 16:00 підрозділами оперативно-рятувальної служби здійснено 29 виїздів на місця падіння дерев. Найбільше випадків (17) зафіксовано в обласному центрі та Ужгородському районі (4). Також внаслідок негоди були пошкоджені: будівля «Укрпошти» (зруйновано дах) та дах житлового будинку у Великому Березному, пошкоджено дах будівлі клубу с. Щербовець Воловецького району. Через падіння дерев в Ужгороді пошкоджено 2 легкових автомобілі на вулицях Белінського та Закарпатській. При проведенні будівельних робіт на даху житлового будинку в с. Лозянське, Міжгірського району, внаслідок пориву вітру з висоти впала та травмувалася людина.


§ 12. Спадкування за законом і за заповітом\nМайно, що залишилось після смерті його власника, називається спадковим майном, або спадщиною. Слід зауважити, що спадщина складається з прав та обов'язків спадкодавця, тобто до складу спадщини входять і його борги (невиконані зобов'язання, неоплачені кредити тощо), якщо вони в нього були на день смерті. Спадкоємець має право приймати таку спадщину чи відмовитися від неї. Спадщина відкривається тільки після смерті громадян (фізичних осіб). Після ліквідації юридичних осіб спадкування не буває. Тому спадкодавцями можуть бути тільки громадяни, а спадкоємцями можуть бути як фізичні, так і юридичні особи. Спадкування між живими не буває.\nМісцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця, а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна чи основної його частини.\nНормами цивільного права встановлюються дві підстави спадкування, за законом і за заповітом. Можливе одночасне спадкування і за заповітом, і за законом (наприклад, частина майна спадкодавцем заповідана, а інша частина успадковується за законом).\nспадкоємці, призначені в заповіті, померли до відкриття спадщини або відмовилися прийняти її.\nЧасом відкриття спадщини визнається день смерті спадкоємця; день, коли набирає чинності рішення суду про оголошення особи померлою.\nСпадкоємцями можуть бути громадяни, юридичні особи та держава. Суб'єктивне право на спадщину у спадкоємців виникає в разі смерті спадкодавця або визнання його в установленому порядку померлим. До громадян як спадкоємців належать особи, які були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті за життя і народжені після його смерті. Громадяни та держава можуть бути спадкоємцями як за заповітом, так і за законом. Юридичні особи можуть бути спадкоємцями лише за заповітом. Спадкоємцями можуть бути також іноземні громадяни і особи без громадянства.\nЦивільне законодавство встановлює суворі обмеження щодо спадкоємців. Зокрема, усуваються від спадщини особи, які:\nСпадкоємці за законом призиваються до спадщини в порядку черги. Згідно з чинним законодавством в Україні встановлено дві черги спадкоємців. До першої черги належать:\nдружина та батьки (усиновлювачі) померлого;\nонуки і правнуки, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їхніх батьків, хто був би спадкоємцем.\nдід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері.\nОкрім цього, до гурту спадкоємців за законом належать утриманці, тобто непрацездатні особи, що перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті (ст. 531 ЦК України).\nЦивільний кодекс України встановлює право на обов'язкову частку в спадщині неповнолітнім або непрацездатним дітям спадкодавця (в тому числі усиновленим), а також непрацездатній дружині, батькам (усиновлювачам) і утриманцям померлого, які успадковують, незалежно від змісту заповіту, щонайменше дві третини частки, яка належала б кожному з них у разі спадкоємства за законом. Під час визначення розміру обов'язкової частини враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки та вжитку (ст. 535 ЦК України).\nзміст заповіту має відповідати вимогам чинного законодавства.\nЗаповіт повинен бути укладений в письмовій формі, де зазначаються місце й час його укладення. Заповіт має бути власноручно підписаним і нотаріально посвідченим. Якщо спадкодавець через фізичні вади не може власноручно підписати заповіт, то за його дорученням заповіт може бути підписано іншою особою, при цьому робиться помітка про причини, через які громадянин не зміг сам зробити підпис. Заповіт не може підписувати особа, на користь якої його зроблено. Заповіт повинен бути укладений так, щоби розпорядження спадкодавця не викликало непорозумінь чи спорів після відкриття спадщини.\nПісля відкриття спадщини державна нотаріальна контора за місцем її відкриття чи за місцезнаходженням спадкового майна вживає заходів з охорони спадкового майна, коли це потрібно в інтересах держави, спадкоємців, відказоодержувачів або кредиторів (ст. 558 ЦК України).\nСпадкоємцям, які прийняли належну їм за заповітом чи за законом спадщину, державна нотаріальна контора за місцем відкриття спадщини видає свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шестимісячного терміну від дня відкриття спадщини.


Юридичний часопис Національної академії внутрішніх справ | Протидія плагіату\nРедакція журналу «Юридичний часопис Національної академії внутрішніх справ» приймає до публікації тільки оригінальні матеріали, які не були опубліковані раніше. Журнал використовує програмне забезпечення Unicheck для контролю текстового запозичення в поданих рукописах. Редакція видання дотримується думки, що плагіат у наукових публікаціях – це порушення системи норм професійної поведінки у взаєминах авторів, рецензентів, редакторів, видавців і читачів, яке суперечить положенням розділу Публікаційна етика .\nРедакційна колегія видання аналізує всі випадки зафіксованого плагіату та зберігає за собою право не допустити рукопис до процесу рецензування. Наукові роботи, які були отримані редакцією журналу, аналізуються за такими показниками:\nякщо оригінальність тексту рукопису становить понад 80 % – матеріал допускається до публікації;\nякщо оригінальність роботи становить від 60 до 80 % – наукова робота повертається авторам на доопрацювання з рекомендацією переглянути текстові запозичення та повторно надіслати статтю у виправленому документі;\nменше 60 % – рукопис до розгляду не приймається.\nВідсоток плагіату розраховується за допомогою програмного забезпечення, яке перевіряє документи на наявність запозичень як у локальній базі, так і в мережі Інтернет. Отриманий звіт аналізується редакційною колегією.\nЯкщо факт текстового запозичення був зафіксований після публікації , то редакційною колегією проводиться його ретельний аналіз. Редакція журналу в обов'язковому порядку зв'яжеться з автором і повідомить про цей прецедент. Сторінки, які містять плагіат, будуть позначені в PDF-файлі; залежно від кількості плагіату, документ також може бути видалений з бази даних журналу.


Для досягнення миру в Україні необхідні переговори «Будапешт плюс» - Тимошенко — PRESS-RELEASE\n05.12.2018 05.12.2018 0 Комментариев\n«Наступ на дипломатичному фронті у форматі «Будапешт плюс» – це частина нашої Нової стратегії миру та безпеки», — підкреслила Юлія Тимошенко\nУкраїна повинна нарешті визнати неефективність Мінських домовленостей та негайно розпочати переговори в новому поглибленому форматі «Будапешт плюс». Про це Юлія Тимошенко 5 грудня написала на своїй сторінці у Facebook, згадуючи, що цього дня 24 роки тому було підписано Будапештський меморандум.\nНа її переконання, нав’язана безальтернативність Мінську, який діюча влада оголошувала як єдиний шлях до миру, стала головним здобутком Кремля у війні проти України.\n«Це план Росії, який веде до остаточної втрати Донбасу. А повернення Криму взагалі не є предметом Мінських домовленостей. Надважливі питання про Крим всі учасники Мінського процесу просто забули. Але ми нікому і ніколи не дамо забути Крим», – сказала Тимошенко.\nВона наголосила на необхідності проведення переговорів у форматі «Будапешт плюс», до якого окрім лідерів країн-підписантів варто залучити Верховного комісара ЄС та керівництво Німеччини.\n«Зараз у Вашингтоні я порушую це питання під час усіх зустрічей. Наступ на дипломатичному фронті у форматі «Будапешт плюс» – це частина нашої Нової стратегії миру та безпеки. Інші складові для здобуття перемоги – це зміцнення української армії і посилення санкцій проти Росії, а також юридичні дії для стягнення компенсації з агресора. І ми вже розробляємо план реінтеграції та відбудови окупованих територій – Криму і Донбасу – які безумовно будуть повернуті. Нам потрібен реальний мир, а не його ілюзія. І він настане, я в цьому переконана», – підсумувала Тимошенко, наголосивши, що безпека України – в НАТО, а мирне і заможне майбутнє – в ЄС.\nВ Брюсселе закрыли все евроинституты и отменили встречи политиков\nГройсман розраховує на зростання економіки у 2019-му на рівні 3%\n← Коломойський визнає, що завдав «Привату» 248 млн збитків. А банк вимагає 3 млрд\nПоловина українців вважає боротьбу з корупцією неуспішною – опитування →