Мідокалм таблетки - як приймати: від чого допомагає препарат, аналоги ліків та відгуки про дію засобу | Radka.in.ua\nМідокалм таблетки — як приймати: від чого допомагає препарат, аналоги ліків та відгуки про дію засобу\n1 Від чого Мідокалм таблетки\n2 Як приймати Мідокалм\nСильнодіючий препарат, який нормалізує кровообіг в кінцівках при артрозі, який можна придбати в аптеці за рецептом лікаря — це Мідокалм таблетки. Для лікування неврологічних синдромів він є високоефективним засобом, але слід пам’ятати, що засіб відноситься до групи змішаних центральних міорелаксантів і надає прямий вплив на центральну нервову систему (ЦНС). Приймати Мідокалм можна тільки за призначенням лікаря.\nВід чого Мідокалм таблетки\nМестноанестезирующий препарат Мідокалм надає швидке цілеспрямований вплив на ЦНС і застосовується при лікуванні захворювань суглобів, остеохондрозі хребта і інших патологій опорно-рухового апарату і судин. Таблетки мають спазмолітичним ефектом (знімають спазм гладкої мускулатури судин), усувають надмірне м’язове напруження (спазми м’язів), сприяють зниженню тонусу скелетних м’язів.\nОсновна діюча речовина міорелаксанта (гідрохлориду толперизона) володіє специфічною здатністю знімати біль і нормалізувати трофіку м’язових тканин кінцівок. Крім цього, Мідокалм впливає на мембрани клітин, перешкоджаючи їх руйнування, яке відбувається в результаті патологічних процесів при неврологічних захворюваннях.\nФорма випуску препарату Мідокалм — двоопуклі круглі таблетки, що містять 50 мг або 150 мг гідрохлориду толперизона (про що свідчить гравірування 50 або 150 на одній стороні таблетки). Кожна пігулка вкрита плівковою оболонкою білого кольору і має слабкий специфічний запах. Мідокалм розфасований в блістери по 10 таблеток у кожному. Картонна пачка містить 3 блістери і інструкцію із застосування ліків. Компонентний склад кожної таблетки наведено в таблиці:\nМоногідрат лимонної кислоти 0,73 2,19\nДіоксид кремнію колоїдний безводний 0,8 2,4\nЦетилуксусная (стеаринова) кислота 1,7 5,1\nСилікат магнію з гидроксилом (тальк) 4,5 13,5\nМікрокристалічна целюлоза 14 42\nЛактози моногідрат 48,5 145,5\nДіоксид кремнію колоїдний безводний 0,045 0,089\nЛактози моногідрат 0,392 0,785\nМетилоксипропилцеллюлоза (гіпромелоза) 3,927 7,854\nМідокалм вибірково пригнічує каудальную частина (розташовану ближче до закінчення) сукупності клітинних скупчень головного мозку, що призводить до блокування холінорецепторів (мембранних білків), що відповідають за перетворення енергії в нервові імпульси і м’язові скорочення. Механізм дії таблеток полягає в гальмуванні импульсопроводимости рухових нейронів і блокування спинномозкових рефлексів.\nПосилення звертання крові і лімфи відбувається за рахунок полегшення проведення імпульсів збудження по ретикулоспинальному шляху. Після потрапляння в шлунок речовина толперизон всмоктується з ШКТ, досягаючи максимального рівня концентрації в крові через 30-60 хвилин. Виводиться з організму з сечею у вигляді проміжних продуктів клітинного метаболізму.\nПоказанням для застосування сильнодіючої міорелаксанта є патологічно підвищений м’язовий тонус, який виникає при захворюваннях ЦНС і провокує больовий синдром. Лікар невролог може призначити Мідокалм у наступних випадках:\nдля купірування нападів сильних болів, що виникають на фоні порушень іннервації судин;\nпри комбінованому лікуванні остеохондрозу, артеріосклерозу, дифузної слеродермии;\nдля зняття м’язових спазмів при відновної постопераційній терапії;\nдля лікування хвороб головного мозку незапального характеру, які супроводжуються м’язовою дистонією;\nСхема прийому міорелаксанта на основі толперизона призначається лікарем, виходячи з показань для його застосування. Інструкція до препарату Мідокалм таблетки містить загальні рекомендації щодо вживання препарату. Ліки слід пити після прийому їжі для підвищення біодоступності толперизона. Проковтнути таблетку необхідно цілком, запиваючи водою.\nРекомендовані початкові дози Мідокалм залежать від віку пацієнта. Дітям у віці від 3 до 7 років препарат призначається з розрахунку 5 мг на 1 кг ваги дитини тричі на день. Діти старше 7 років вживають 3-5 мг толперизона на 1 кг ваги три рази на добу. Дорослі пацієнти старше 14 років приймають 100-150 мг на добу (розбивається на 3 прийоми). Протягом курсу лікування доза поступово збільшується до 450 мг на добу.\nМідокалм слід приймати в суворій відповідності з інструкцією і рекомендаціями лікаря. Цілеспрямованих досліджень впливу міорелаксанта на концентрацію уваги і здатність керувати механізмами і транспортними засобами не проводилося. Відгуки пацієнтів свідчать про те, що за всю практику застосування таблеток снодійного ефекту і зниження швидкості реакції після прийому не спостерігалося.\nПрийом Мидокалма на першому триместрі вагітності не рекомендується, зважаючи на відсутність клінічно підтвердженого доказів безпеки препарату для нормального розвитку ембріона. Починаючи з другого триместру, таблетки можуть бути призначені лікарем, якщо очікуваний терапевтичний ефект від їх прийому буде вищою, ніж потенційна небезпека для плода.\nІнструкція по застосуванню Мідокалм не містить обмежувальних вказівок з приводу одночасного прийому інших лікарських препаратів. Вплив на ЦНС не супроводжується седативним ефектом, тому міорелаксант можна комбінувати зі снодійними засобами. Слід враховувати, що приймаючи одночасно міорелаксант і нестероїдні протизапальні препарати, толперизон посилює дію нифлумовой кислоти. Мідокалм посилює миорелаксирующий ефект під впливом психотропних препаратів і клонідину.\nВ ході проведення досліджень встановлено, що препарат не впливає на дію этанолосодержащих речовин на ЦНС. Лікарські засоби, що мають у своєму складі етанол, дозволені до застосування під час лікування. Вживання алкоголю під час лікування препаратом Мідокалм не заборонено, хоча ця комбінація може чинити седативну дію, якщо зловживати спиртовмісними напоями.\nТаблетки, що містять толперизон, за відгуками добре переносяться пацієнтами, але ризик виникнення побічних ефектів не виключений. До найбільш частих проявів побічних дій, які вимагають припинення прийому препарату, відносяться наступні стани:\nЗареєстровані дані про випадки передозування таблетками Мидокалма та її наслідки відсутні. На підставі проведених клінічних досліджень можна зробити висновок, що після одноразового прийому 600 мг гідрохлориду толперизона можуть проявитися такі ознаки передозування, які слід усувати промиванням шлунково-кишкового тракту:\nЛікар, призначаючи Мідокалм, повинен впевнитися, що пацієнт не належить до категорії хворих, яким прийом міорелаксанта протипоказаний. До таких категорій належать жінки, які годують грудьми, діти і пацієнти літнього віку. Для того щоб уникнути неприємних наслідків, слід попередити невролога, якщо:\nвідмічалась гіперчутливість до лидокаину;\nє алергія на толперизона гідрохлорид;\nпоставлений діагноз міастенія;\nв анамнезі присутні тяжкі порушення функції нирок;\nвідзначається схильність до алергічної реакції на медикаменти.\nМіорелаксант Мідокалм відноситься до лікарських засобів списку Б (сильнодіючі лікарські засоби) і відпускається лише на підставі рецепта, виписаного лікарем. Зберігати препарат слід при температурі від +15 до +30 градусів у важкодоступному для дітей місці. По закінченні трьох років з моменту виробництва ліків (вказано на упаковці), вживати його не варто.\nСхоже фармакологічна дія або аналогічне діюча речовина препаратів-аналогів Мидокалма не означає, що можна самостійно замінити виписаний лікарем міорелаксант. Механізм впливу на організм різних препаратів відрізняється, тому можливість застосування того чи іншого ліки повинен схвалити ваш лікуючий лікар. Самими популярними аналогами Мидокалма є:\nЮрій, 52 роки\nМені ці таблетки допомогли впоратися з посттравматичними болями. Завдяки зниженню підвищеного тонусу м’язів, відчуття скутості і скутості пройшло. Після 20 днів прийому Мідокалм я міг спокійно повертати шию і корпус, не переживаючи, що щось десь «заклинить». Зараз завжди ношу ці таблетки з собою на всяк випадок.\nІз захворюванням спини я зіткнулася вперше 6 років тому. Лікар поставив діагноз остеохондроз і призначив ліки Мідокалм. Пила таблетки 10 днів поспіль і за цей час напади болі і спазми судин пройшли. Але після того, як перестала приймати препарат, біль повернулася. Довелося проходити повноцінний курс протягом 30 днів.\nЯрослав, 61 рік\nЯ почав застосування препарату після того, як місяць промучився від болю в грудях. Після звернення в лікарні з’ясувалося, що це остеохондроз грудного відділу. Лікар виписав мені Мідокалм у дозі 50 мг тричі на день з поступовим збільшенням дозування. Після тижня прийому препарату, біль стала менш вираженою, а через місяць я про неї вже не згадував.\nНа тлі стресу у мене розвинулася м’язова дистонія. Це жахливе захворювання, коли мимовільно смикаються м’язи. Невролог виписав мені Мідокалм в таблетках. Після першого ж прийому відчула полегшення, спазматичні скорочення м’язів стали рідше. Повністю всі симптоми зникли після проходження місячного курсу лікування.


Куди йде гальмівна рідина |ЯкПросто\nЦей питанням переймаються власники автомобілів, оснащених вакуумними гальмівними системами. Якщо в бачку став часто знижуватися рівень рідини, необхідно обстежити всю гальмівну систему на предмет витоку.\nПеревірте бачок, гальмівні лінії, шланги і штуцерні з’єднання на предмет витоку. Подивіться знизу під машиною, чи немає патьоків гальмівної рідини.\nОгляньте гуму, диски і барабани колодок коліс. Зверніть особливу увагу на стан гальмівних колодок. Якщо вони стерті, це може привести до підвищеної витрати гальмівної рідини.\nПеревірте також стан манжет гальмівних циліндрів коліс. Якщо вони зношені, на знятих колесах помітні сліди витоку рідини.\nЗаведіть автомобіль, поставте важіль перемикання передач у нейтральне положення, а потім натисніть і утримуйте педаль гальма при працюючому на холостому ходу двигуні. Якщо в системі гідроприводу гальм є витік рідини, педаль буде поступово провалюватися. У разі якщо педаль відразу дійде до підлоги при натисканні на неї, отже, вийшов з ладу гальмівної контур.\nОгляньте систему гідроприводу гальм. Якщо ніяких зовнішніх витоків рідини не виявлено, значить, є проблеми з манжетами в головному циліндрі.\nЯкщо пошуки не дали результатів, витік гальмівної рідини, ймовірно, відбувається через шток головного гальмівного циліндра в вакуумний підсилювач гальм.\nВідкрутіть гайки кріплення головного гальмівного циліндра, витягніть його з вакуумника і огляньте на предмет підтікання. Якщо всередині вакуумника виявилася гальмівна рідина, необхідно змінювати гальмівний циліндр.\nПереконайтеся в працездатності головного циліндра, в ньому неповинно бути тріщин виливки, деформації або набрякання ущільнювальних прокладок циліндра і поршня. У разі пошкодження гумових елементів розберіть систему гідроприводу і промийте всі деталі спиртом, очистивши їх від забруднень.\nПоставте нові шланги і прокладки. Замініть гальмівні накладки, якщо на них виявилася гальмівна рідина. Зберіть систему і залийте в неї рідину. Прокачайте систему, піднявши автомобіль.\nЗніміть ковпачок штуцера прокачування правого заднього колеса. Надіньте на штуцер трубку і опустіть її в прозорий посудина. Попросіть помічника натиснути кілька разів на педаль гальма. Затягніть штуцер після того, вийде повітря, і стара гальмівна рідина буде злита (вона зазвичай темніше, ніж свіжа). Штуцер потрібно затягувати при натиснутій педалі гальма.\nПовторіть цю процедуру для лівого заднього колеса, а потім для правого переднього і лівого переднього коліс.


Інформація банку - VR Bank Rhein-Neckar eG\nМи, VR Bank Rhein-Neckar eG, є одним з цих кредитних інститутів та здійснюємо свою діяльність у регіоні Мангейм / Людвігсгафен і околиці цих місць. Як потужній банк ми пропонуємо нашим клієнтам та членам на місцях широкий спектр банківських продуктів та послуг. Сприяння членам банку, а таким чином і регіону, є першочерговим завданням нашої щоденної праці.\nВаші вклади в VR Bank Rhein-Neckar eG захищенні установою інституційного забезпечення BVR Institutssicherung GmbH у визначеному Законом про забезпечення вкладів обсязі. Подальшу інформацію щодо BVR-ISG Ви можете переглянути за посиланням bvr-institutssicherung.de. Лише Ви одні маєте доступ до Вашого рахунку, інші особи та державні органи доступу не мають.\nПід час бесіди з нашими консультантами банку VR Bank Rhein-Neckar eG Вам індивідуально пояснять конкретні види послуг і ціни банківського продукту «поточний рахунок».


Спека липня не завадив директору десь роздобути новомодний iPad 3G з 32Gb пам’яті. Після чого даний апарат був урочисто переданий мені в руки на поталу, вірніше формулювання було звичайно інший – “…фільмів мені туди запиши і програмки постав для роботи в офісі, ну і взагалі розберися що там до чого і мені розкажеш …“. Абзац – ось так почалися трудові будні після відпустки.\nНу та це все передісторія, тепер я вам розповім, що це за звір такий – може кому очі відкрию на цю дорогу і безглузду дрібницю.\nЯк ви вже зрозуміли, я не є палким шанувальником яблучних виробів і вважаю в цій статті ви зрозумієте чому. Обмовлюся правда, що комп’ютери у Apple гідні, а mac mini взагалі дуже навіть нічого. Гаразд … знову лірика пішла, настав час переходити до суворих фактів використання iPad, то з чим доведеться зіткнутися його власникам і про що замовчують маркетологи і реклама.\nПочнемо з приємного – виглядає iPad звичайно ефектно, цього у дизайнерів Apple не відняти, екран дуже гідний з чудовими кутами огляду і IPS-матрицею. Загалом зроблено – не причепишся і тут мінімалізм Apple в дизайні цілком виправданий. До роботи пристрою теж претензій немає – все шустренько, без гальм і в цьому плані просто радує. Мабуть про хороше все. Награвшись і навертевшісь в руках, сходивши Internet по wi-fi, отримавши повне задоволення від мультитач, вирішив-таки перейти до нарізаним начальником завданням. І ось тут почалося …\nПерші граблі не змусили себе довго чекати. Кіно говорите хочете на iPad дивитися? Колекція не погана фільмів на комп’ютері є? А в якому форматі – avi? Вибачте, даний формат не підтримується. От тобі й маєш … Виявляється закачати на iPad можна тільки .mpeg4 або .mov. Так що конвертер стане вашим вірним супутником, ось тільки навіщо так ускладнювати завдання, легко вирішуване на будь-якому нетбуці? Мабуть мало крові попсував iTunes, через який доводиться все загодять в цю саморобку. Думаю яблоководи сильно зраділи б, якщо iPad, iPhone і іже з ними бачились б як диск при підключенні по USB. Сnолько головняков б зняло … але це мрії.\nЄ програма кілька полегшує це завдання Air Video. Кому цікаво ознайомитись, може напишу статейку якщо час буде. Поки це виходить за рамки даного опусу.\nЗагалом з відео засідка … йдемо далі – офіс. Відразу застереження – повноцінного Word, Excel, PowerPoint не чекайте, хоча чутки ходять, що мелкософта збирається випустити офісний пакет під iPad, але це тільки чутки. Apple надає нам пакет iWork, в який входять Pages (текстовий процесор), Numbers (табличний редактор), Keynote (презентації – кому в голову може прийти ідея робити презенацію на планшеті не ясно). Будь-який додаток можна встановити окремо, запросять по 9,99 $ за кожне. Але тут велезлі інші граблі.\nСподіваюся, все вже в курсі, що для покупки програм, музики, фільмів, ігор, книг та іншого існує App Store. Так-же напевно знаєте, що спочатку треба створити свій аккаунт, тобто зареєструватися в цій системі. Для реєстрації необхідно мати банківську карту (в моєму випадку була директорська VISA). Запитайте у чому граблі? Тільки в реєстрації? А ось і не вгадали – ваш аккаунт прив’язується до певної країни, яку ви вказали при реєстрації. Ось тут-то і є граблі. На даний момент офіційно iPad 3G в Україні не продається, а тому я не можу купити ні один з продуктів iWork в App Store, хоча в США спокійно продається. Яке? Висновок – тільки чекати.\nТепер до книг дісталися. Позиціонують iPad і як відмінну читалку. Apple знову пропонує нам свій додаток iBooks, которае читає тільки формат epub. Звичайно можна пристосуватися до цієї системи, і перегнати в epub практично будь-який формат (навіть pdf), але це ж знову конвертувати … Але ось тут все простіше – є чудова читалка GoodReader for iPad, яка свої 0.99 $ виправдовує в усіх відношеннях. Розуміє такі формати як pdf, txt, MS Office – .doc, .ppt, .xls, Work’08 / ’09, HTML, картинки в будь-якому дозволі, музику (тестував на mp3), якщо в Safari натрапили на архів, то вона його сама розпакує і відкриє.\nЩо залишається? І головне призначення iPad – серфінг в інтернет, пошта. Але і тут є ложка дьогтю, навіть ополоник. Здогадалися? Звичайно ж відсутність flash. Хтось скаже, що не боляче і треба, без нього прекрасно обходимося. Звичайно обходимося, але для утройства, яке позиціонується для роботи в інтернет це істотне обмеження на мій погляд.\nМало не забув написати про Micro-SIM. Девайс ж 3G підтримує. Отже, що це за звір? У нас в країні не распростанени, хоча вже бачив у продажу в інтернет-магазинах. В принципі звичайна сімка, тільки меншого розміру. У мережі знайшов розміри і обрізав звичайну сім-карту до розмірів Micro-SIM. Вставив – запрацювало, ось тільки 3G в нашому місті немає – засада 🙂 Засада виглядає як напис – немає мережі.\nПідведемо підсумок. Редагування тексту, з легкістю проробляти на дешевих нетбуках – тут вкрай важко. Перегляд фільмів на iPad робиться через такі «танці з бубном», що сто раз ще подумаєш, а чи так воно тобі треба. Читати на iPad можливо тільки сидячи, тому що протримати його на вазі більше десяти хвилин навряд чи вдасться. І так практично з усіма функціями. Так чи потрібен iPad?\niPad: перші враження і підводні камені Ссылка на основную публикацию


АКЦЕНТ: Книжка про село Немовичі /розділ 4- Визвольна боротьба/\nНаш рідний край – Полісся, край Великої Волині, що простягається між болотами і річками, край в якому живуть славні нащадки племен древлян і дулібів. Волинська земля в Х ст. була окремою державою “Маджака”, але вона дуже швидко розпалася від внутрішніх племенних протиріч і міжусобних воєн.\n§ Уночі сильні відділи УПА: “Дубового” / командир відділу- Литвинчук Іван,псевда ” Дубовий”,”Давид”"Максим”,”Корній”, уродженець села Бискупичі Руські, тепер село Нехвороща, Володимир-Волинського району Волинської області/, “Яреми”/курінний-Семенюк Никон 1919 року народження, псевда “Ярема”,”Тиміш”,”Стальний”, уродженець села Немовичі Сарненського району Рівненської області/,”Острого” /курінний – Ждан Ярослав, уродженець Міста Чесанів Любачівського повіту, тепер Польща/,”Наливайка”/ сотенний- Левинець , уродженець села Немовичі, старшинська школа “Лісові Чорти” провели наступ на Янову Долину /тепер с. Базальтове Костопільського району Рівненської області/\n§ Німці були тут добре укріплені і за всяку ціну боронили цей важливий для них господарський пункт… Зав”язався жорстокий нічний бій, у якому було знищено 42 німці, в тому числі 2 офіцери, 150 польських поліцаїв… Загалом зі сторони ворога, включаючи поляків, що брали чинну участь в бою поруч з німцями, погинуло 500 осіб/за даними польських джерел- 600 осіб/. Спалено кілька вулиць міста, зірвано два залізничних мости, знищено магазини. Здобуто зброю і одну тону вибухових матеріалів. Зі сторони повстанців 10 вбитих і 3 ранених…\n§ /Тиктор Іван. Історія українського війська/.\n§ Кітень, 43 року.\n§ У великодній четвер відділи “Яреми” і “Шавули” почали бій з німецько-польським гарнізоном у містечку Янова Долина. Бій тривав декілька годин, але повстанці не взяли центр і відступили.\n§ 21.05.43 року.\n§ Відділ “Яреми” напав на німців поблизу села Чудель, які поверталися з грабунку села. Повстанці відбили все награбоване майно. Під час бою було вбито 30 німців і, серед них, німецький офіцер Мельба. , троє поранено і спалено автомашину…\n§ /Згідно інформації , яку почув від мешканців с. Чудель колишній Голова місцевого колгоспу Пацьола Вівтор Іл.; -”тоді трапилась жахлива трагедія : “після такої “успішної” операції Яреми пройшов тиждень і німці знищили Чудель дотла: 200 осіб живцем було спалено у церкві, розстріляно близько 60 осіб і 228 осіб “попали” в Сарненський концтабір. Лише 4 жертвам -табірникам вдалося уникнути смерті… Така ціна тридцяти вбитих німців, 10 корів, кількох свиней, двох возів фуражу що відбили оунівці у німців і назад селянам чомусь не повернули, а розділили між собою… Старожили Чудля твердять, що двох коней курінний Ярема забрав собі…\n§ Червень, 43 року.\n§ Вночі між 24-25 червня відділи “Яреми” і “Дороша” напали із засідки на потяг біля станції Немовичі. У результаті операції було ліквідована 150 спеціальних протипартизанських поліцаїв. Добиччю повстанців була велика кількість зброї та амуніції. У цьому бою було поранено декілька стрільців і, серед них “Ярема” і “Дорош”…\nДовго на “гостей” чекати не довелося. Проти чоти з 44-х повстанців було кинуто роту німецької жандармерії, роту донських козаків і роту поліції із фольксдойчів – всього близько 400 осіб. Необережно наблизившись до повстанських позицій, вони потрапили під шквальний кулеметний вогонь, втративши близько 40 бійців.- пише “Історична правда”\n17.07.1943р. Уночі з 16 на 17 липня великі відділи “Яреми”,”Ворона”,”Гамалії” приступили до ліквідації відомого ворожого осередку й центру різних протиукраїнських банд – Степанської Гути, польських шовіністів, які служили німцям, разом із німцями. Внаслідок цієї акції Степанська Гута перестала існувати. Втрати поляків 500 чоловік. У повстанців 18 вбитих і поранених…\n§ Серпень, 43-го.\n§ Відділи УПА-”Яреми”,”Хмари”,”Явора” і чота сотні “Чорноморця” напали на німецький держгосп /штаатсгут/ у селі Милятин Острозького району. Повстанці оточили німців, мадяр, поляків і таджиків/ біля 50 німців, 100 поляків, 200 таджиків/, які приїхали змолотити награбоване збіжжя. У результаті бою ворог втратив біля 50 чоловік. Таджики за домовленістю здалися відразу ж у полон. Загинуло 2 повстанці, вихідці зі Східної України. Повстанці розбили держгосп. Вдалося захопити багато зброї..\n§ Відділи “Кори” і “Яреми” зав”язали жорстоку битву з німцями в селі Кідри Володимирецького району. Було відбито у ворога 2 танки…\n§ Відділ “Яреми” /сотенний на псевдо “В”юн”,”Потам”- Батаревич Євген Григорович 1900 р.н. уродженець с. Немовичі/ зоорганізував засідку біля села Довге на німців, які йшли грабувати с. Тутовичі. Урезультаті цієї акції німці розбіглися . За жертви невідомо….\n§ За спогадами Ющика Євгенія Петровича останній раз бачила Жука-Семенюка Никона Юхимовича бачила його мама Любка, коли влітку 1944 року гребла сіно на немовицьких Десятинах: до неї на конях прискакали чужі озброєні “Лісові хлопці” і припровадили її у найближчі густі кущі. Там й зустріла “Ярему”, який розпитався про обстановку в селі і відпустив її…\n§ Дещо по інакшому трактує ті події очевидець і їх безпосередній учасник Бакунець Степан Сидорович\n(Шмалюк Олександр) 27.08.1925р.н. з села Тинного - на початку лютого 43-го за командою “Дубового” рушили до села Тинне Сарненського р-ну, з якого за два дні пішли до села Богуші Березнівського р-ну. Саме в Богуші до сотні приєднались сотні колишніш поліцаїв з Сарнецького, Володимирецького, Дубровицького та інших районів. Зокрема “Ярема” був в Сарнах комендантом і привів із собою 80 чоловік.\nМені пощастило розшукати згадку про “Ярему” /”Стального”/ встенограмі обласної наради секретарів райкомів партії, голів райвиконкомів, начальників НКВС і НКДБ при Рівненському обкомі КП /б/У, з участю першого секретаря ЦК КП/б/ М.С. Хрущова від 14 січня 1945 року.\nНа цій нараді секретар Сарненського РК КП/б/У Стабровскій А.С. доповідав ;\n- … С октября месяца ОУНовские банды увеличились. Сейчас орудует в Тынное группа Пащенко/Івана Гричана/, имеет 100 человек. В Екатериновек была боевка. Имеются большие силы банды Яремы до 400-500 человек, его местопребывания- округа села Немовичи, в Рокитно заходит под кличкой Стальной.\nНачальник Сарненського р/о НКВД Карпенко К.М. доповнює:\n- Банда Стального- самая опасная, постоянно в нашем районне не дислоцирует, а переходит в Рокитно, в Рафаловку…. Когда я приехал в район, то вижу – Ярема или Стальной – это опасная сволочь. Он больше всех бывает в Рокитновском районе и Клесовском. По показаниях пленных в банде 340 человек…”\nА у стенограмі обласної наради секретарів обкомів КП/б/У, начальників НКВС і НКДБ при Рівненському обкомі КП/б/У з участю першого секретаря ЦК КП/б/У М.С. Хрущова від 17 лютого 1945 р. Стабровскій-секретар Сарненського райкому партії констатує: ” Банда “Стального” редко появляется, на половину уменьшилась. Воинские части действуют активно. Получили сведения о местонахождении банды Коры и Стального и стали проволить операцию, но операция прошла неудачно, банда ушла в Клесовский район, потом перескочила в Рокитновский район…\nКарпенко доповнив:- “… Я коснусь некоторых фактов, которые Стабровский не отметил… Естественно нам нужна помощь, особенно по Сарненскому районну, помощь войск, при чем это не постоянные войска а необходимы войска в отношении банды “Стального”. Банда действует, как правило на стыке районнов, отдаленных селах, как например в селе Тынном-25 километров, они знают, что мы редко там бываем. “Стальной” свил там свое гнездо, но считаю, что у нас достаточно сил в 3-4 районнах, чтобы этого “Стального” разбить”…\n21.02.44 – банда напала на узкоколейную железную дорогу под Ракитно. Разобрано до 40 м пути, уведено несколько рабочих, осуществлено крушение поезда, груженого дровами;\n27.02.44 – банда УПА численностью до 100 человек, одетых в красноармейскую форму, напала на село Лохча Сарненского района. Бандитами убит председатель сельсовета, вырезано 4 семьи советского и партийного актива;\n27.02.44 – в районе населенного пункта Степань бандитами убито 12 военнослужащих Красной Армии;\n29.02.44 – сотня УПА возле села Милятин Гощанского района из засады совершила бандитское нападение на эскорт штабных автомашин. Тяжело ранен командующий Первым Украинским фронтом генерал армии Н.Ф.Ватутин .\nВиконуючи оперативні інструкції командування, підрозділи УПА намагалися не вступати в бої з ЧА. Однак частини ЧА та ВВ НКВД, поінформовані про антибільшовицький визвольний рух, одhазу ж узялися до його ліквідації. За радянською звітністю, одні з перших більших боїв між УПА і ЧА відбулися на Сарненщині 12 і 18 січня 1944 р. Тоді підрозділи загонів «Лайдаки» і «Яреми», зазнавши невеликих втрат, відступили. Проте за повстанською звітністю, 18 січня 1944 р. сотня з загону «Яреми» під командуванням Василя Борозенка — «Ворона» мала в броненському лісі на Сарненщині переможний бій з радянським військовим підрозділом.\nОрганізаційна структура ОУН на ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИХ УКРАЇНСЬКИХ ЗЕМЛЯХ (ПЗУЗ) область Волинська – округи: Луцьке, Горохів, Ковель, Холм, Берестя область Рівне – округи: Сарни, Рівне, Кременець, Житомир\nЧленство ОУH мало три вікові рівні: Доріст (8–15 років), Юнацтво (15–21 рік) і повні члени (після 21 року). Прихильники ОУH називалися ”симпатиками”, вони допомагали Організації поширювати літературу, грішми, виконували різні доручення в суспільно-громадській роботі. З часом, при сумлінній і чесній діяльності, симпатики ставали повними членами ОУH. При цьому кандидатами виголошувалося Приречення (присяга).\nНа чолі УПА стояли Головна команда та Головний військовий штаб. Армія ділилася на три Генеральні воєнні округи: УПА-Північ (Волинь і Полісся), УПА-Захід (Галичина, українські землі у складі Польщі), УПА-Схід (УПА-Південь) – Кам’янець-Подільська, Вінницька області та Крем’янеччина. Головну команду становили головний командир та члени Головного військового штабу. Штаб ділився на сім управлінь: 1 – оперативне, 2 – розвідувальне, 3 – постачання, 4 – персональне, 5 – вишкільне, 6 – політичного виховання, 7 – військових інспекторів. Кожна Генеральна воєнна округа (ГВО) поділялася на воєнні округи (ВО). На поч. 1944 їх було в УПА-Північ – 3, УПА-Захід – 6, УПА-Схід – 2. У серпні 1944 УПА-Північ реформовано на 2 ВО, а УПА-Захід – на 4. УПА-Схід фактично припинила своє існування. Кожною ГВО і ВО керував командир та штаб на чолі з шефом штабу та штабними відділами. ВО “Заграва” - райони: Сарни, Костопіль, Березно, Людвіполь, Степань, Клесів, Рокітно, Дубровиця, Володимирець, Рафалівка, Морочно, Висоцьк, Столин, Давидгородок, Лунинець і Пинськ;↓\nАвтори визначають, що метою репресій, так би мовити, “проти своїх” була “боротьба з ворожою агентурою, усунення чужого елементу (східняків, які не були агентами, але потенційно могли такими стати)“. Під перевірку потрапили члени ОУН(б), вояки УПА та цивільні особи-симпатики, які активно контактували з “лісом”.\n“Чистки” не припинялися кілька років. Наймасовіша, за словами дослідників, кампанія репресій мала місце на Волині, в УПА-”Північ”, якою керував Дмитро Клячківський – “Клим Савур”.\nШпигуноманія геть знекровила підпілля. Загальні масштаби втрат від внутрішнього терору наразі невідомі, але лише в січні-жовтні 1945 р. і лише на Волині Микола Козак, керівник тамтешньої СБ “Смок” (інші псевдо – “Кучма”, “Вівчар”), ліквідував 889 осіб з 938, які потрапили під перевірку. Зокрема, й півсотні функціонерів ОУН. В деяких районах сто відсотків підозрюваних і були покарані на горло. Тільки під страхом смерті ОУН ледь вдавалося поповнювати свої лави.\nСавчина Поліна Василівна /Ковпак/- уродженка с. Немовичі, що біля Сарн розповідала своєму сину Олексію, як старша її сестра Ганна опинилася у курінного Яреми за розвідницю і зв”язкову:\n-Та осінь,першого року після війни, була з проливними дощами,від чого ночі були темні,темні….\nВдосвіта наремно, мабуть прикладами, постукали у двері. Батько з нами не ночував, бо десь ховався, щоб не забрали в ліс,отож ми спали з мамою. Нас було семеро: Іван, Ганна, Параска, я, Маня, Антон,Василь і маленька Любка. Від стуку всі вмить схопилися, бо добре знали, що в такий час і в таку погоду з добром не приходять. Ми так полякалися, аж дух перехватило, а мова десь поділась.\nДо хати зайшло четверо. Попросили щось від живота для молодого хлопця, бо знали, де є малі діти, там є якийсь лік від шлунку-ромашка,полинь, а може й горілка,чи ще щось.\nХлопці були не з нашого села. Але мабуть їх хтось до нас направив, ми ж не жили десь на краю, а в самому центрі.\nМама дала їм повечеряти і випити самогонки, яку держали для компресу, коли хворі…\n“Гості” повечеряли, але з хати нейшли. Сказали мамі, для того щоб ви нас не “продали”, ми беремо з собою вашу найстаршу дочку. Не бійтеся ми з нею нічого поганого не вчинимо. Вона буде у нас зв”язковою, а якщо не відпустите, то самі знаєте що зробимо з вашими гарними дівчатами, а хлопців порубаємо на “свіжину”…\nГанна одягнулася і пішла з ними… Десь півроку була в Тинному. Повернулась, коли захворіла тифом, а від неї всіх нас “покосило” на ту страшну хворобу. Але це й нас врятувало, бо коли “руські” прийшли “вивозити” в Сибір, то сказали, що і так повмирають всі, а ми “взяли” та й всі до одного вижили…”\nДіючи в атмосфері фаталізму, несучи постійні втрати в зіткненнях з переважаючими силами радянської армії, керівництво українського націоналістичного підпілля вдавалося до жорстких заходів, аж до розстрілу, щоб запобігти дезертирству. .Проте з плином часу ця тактика дуже часто призводила до того, що лідери повстанців перетворювалися на катів, а рядові бійці все більше віддалялися від свого керівництва.Коли керівники підпілля підозрювали своїх людей у мовчазній згоді з Радами або в дійсному співробітництві з ворогом, замість доган вони відразу вдавалися до набагато більш жорстких заходів-знищення\nДраматичне минуле воскресає в спогадах\nНелегко їм зараз згадати людей, події, обставини, в яких ці події відбувались. Але вже крім них,безпосередніх очевидців, ніхто не пам”ятає і не внесе в історію села ті нюанси, які відомі тільки для них.\nМоже й добре, що Вони не читали і не знають офіційної сільської історії, бо ж кожний з них не уявляє історії села без свого особистого минулого й історії свого роду.\nХіба ж можливо для них уявити тогочасне село без Ющика Петра Євгеновича, який закінчив Сарненську польську гімназію і був першою освіченою людиною в Немовичах. Багато займався самоосвітою, був музикально обдарованим, грав на бандурі, мандоліні, керував сільською самодіяльностю – управляв церковним і сільським хорами.\nУ жовтні тридцять дев”ятого П.Ющик був призначений вчителем в школу с.Катеринівка, а вже в 1940 році вчителював у своєму селі, Немовичах. Його учні 1925-26рр. народження в переважній своїй більшості стали активними учасниками національно- визвольних змагань. Багато з них загинули в цій кровожерливій борні. На сьогодні живе лише Семен Тимофійович Марков /Солов”їв/.\nВ книзі ” Пам”яті і Слави….” названо і 153 Немовицьких героїв. Однак старожили переконані, що героїв було значно більше, адже навіть Колядка Федота, який був головою сільради і його сім”ю було вивезено до Сибіру, чомусь не згадано.\nВ тридцяті роки до самого початку війни в селі активно працювала “Просвіта”, що розміщалася в хаті Мички Антона Мартиновича. Активними учасниками були: дяк Голубовський і дві його дочки, Батаревичі, Тарапан, Михнови, Тронько, Савчин О.С., Мичка І.А., Супрунові Трохим і Михайло і звичайно освічений Ющик Петро.\nПри “Просвіті” була невеличка бібліотека , працював гурток художньої самодіяльності. Під керівництвом дяка Голубовського ставили вистави:” Назар Стодоля” і “Наталку Полтавку” / Роль Наталки Полтавки виконувала Савчина Паланя Олексіївна/.\nНе таке вже й відстале було наше село, якщо в 1939 році Німовицький хор виступав в Ровно на “Шевченківських днях”.\nОсь як Євген Петрович Ющик згадує той час: “...мабуть це було у 1939 році на урочистому зібранні в день народження Шевченка. 9 березня під час концерту, на п”ятому році мого життя, тато вперше виставив мене на сцену і прочитав короткий вірш:\nЯ люблю край рідненький.\nДо тепер пам”ятаю цей вірш. Часто мені нагадувала про цей виступ Стельмахова Варка, наша сусідка”…\nПро цей же день згадував Савчин Макар Олексійович, коли десятирічним співав “Реве та стогне Дніпр широкий…”\nОсь що з поліційного постерунку про цю подію доповідали до Волинського воєводства “Особливої уваги заслуговувала поведінка аудиторії, спричинена зростанням політичного виховання слухачів. На відміну від попередніх років, з першими словами “Заповіту”, що виконував малий хлопець, всі присутні в Немовицькому залі встали, а після закінчення пісні не було жодних аплодисментів (у польському документі зазначається, що “раніше багато менш свідомих осіб вважали цю пісню честю хору, а не як жалібним гімном”). Реакція аудиторії на виконання інших пунктів програми також була стихійною.”\nУ Костопільському повіті наймасовіше урочистості відзначили у містечку Степань (500 учасників), а в Сарненському – в селі Немовичі (250 осіб, у тому числі майже вся сільська молодь) [6, 340-342].\nЦерковні свята громада села святкувала у церкві, а світські культурні заходи, як то вистави, концерти,зібрання проводили в Ремізії, так називалось пожежне депо, що знаходилось на роздоріжжі Кашево-Гремяче, біля кам”яного хреста, що встановлений на честь звільнення села від татаро-монголів..\nФедір Наконечний розшукав в своїх архівах збірник статей, матеріалів та документів, присвячених 90-річчю становлення “Просвіти” на Рівненщині під назвою “Державотворці”.В статті Раїси Тишкевич, яка називається “Сарненська “Просвіта”,прочитав таке. ” До “Просвіти” приєднувалась в основному молодь, але й були люди старшого віку. Так, у селі Немовичі члени осередку Товариства, заснованого в 1926 році, збирались у хаті Івана Антоновича Мички. Просвітяни читали газети, літературу, співали українських пісень. Активістами були Олексій Савчин, іван Тарапан, Наум Яковець та інші. Література доставлялась з Галичини. Як згадує просвітянин Адам Крат, за участь у “Просвіті” польська влада відправляла в тюрму, Березу Картузьку. А для того, щоб поставити п’єсу рідною мовою, за дозволом треба було їхати до міністра внутрішніх справ Польщі Пєрнацького. Одного разу на вечорі хлопчик читав вірша:\nБо хто мову забуває, того Бог карає,\nЧужі люди цураються, в хату не пускають.\nА поляки стоять поза спинами і між собою говорять:”Дивись, що хлоп каже.”\n“Просвіта” проводила різні політичні заходи проти польського гноблення. Звичайно влада не дрімала. При постерунку були поліцаї, які пильно стежили за настроями селян. Після підписання ”Пакту Рібентропа-Молотова” 23 липня 1939 року на Поліссі запахло війною.\nДля зміцнення тилу поляки розпочали терор проти активістів “Просвіти”. Невдовзі було заарештовано:\nТарапан І.Ф., Мичка І.А.,Яковець Н.Д.,Савчин О.С., Ющик П.Є. і на початку вересня 39-го року Польська дифензива в Ровно винесла їм смертний вирок. Родичі активістів через адвокатів вирок оскаржили. Засуджених на смерть утримували в спецізоляторі “двуйки”/польське КДБ/. Поки апеляція “ходила” до Варшави і назад, вибухнула Друга світова війна. Польща рухнула, а 17 вересня 1939 року Червона Армія визволила Рівне. Смертників було звільнено…\nВ Книзі “Пам”яті і Слави” згадуються наші земляки-немовичани, але невідомо з яких причин наведені неправильні дані. Так на сторінці 208 сказано:\n- Ющик П.Є. народився у 1908 році/правильно-1911р./. Учасник національно-визвольних змагань 1922-44 років/фактично 1930-1944роки/. Націоналістичний діяч під час полської,московської і німецької окупацій. Активний член формувань ОУН-УПА. ФактичноЮщик Петро у формуваннях ОУН-УПА участі не приймав, була на то постанова обласного проводу ОУН “Залишити для виховної роботи серед молоді села і району”. Закатований німецькими окупантами в Сарнах у 1944 році.\n-Тато добре розумів безвихідь свого становища і як розповідав мені у 2009 році Володимир Варламович /Пуркач/, він звернувся до його мами “Ганно. я знаю,що мені цю війну не пережити-німці , чи більшовики – все одно мене уб”ють, то краще вже нехай німці, може для сім”ї буде краще”- як у воду дивився- з гіркотою на серці констатує його син Євгеній.\n-Савчин О.С. народився у 1900 році. Учасник національно визвольних змагань 1941-55 років. Загинув у боротьбі з московськими окупантами, розстріляний у Рівненській тюрмі в 1945р.\nФактично: Савчин О.С. участі у визвольних змаганнях участі не брав. Був членом “Просвіти” з 1930 року і сільським головою під час німецької окупації. Розстріляний у Рівненській тюрмі в березні 1944 року.\n-Яковець Н.І. 1900 року народження. Учасник визвольних змагань 1941-45 років./правильно 1930-44 рр./ Загинув у Рівненській тюрмі в березні 1944 року.\n“Наум був майстром “на всі руки” Він ремонтував годинники, до війни мав вітряну електростанцію і що найголовніше-користувався єдиним в селі радіоприймачем. Всю війну “ловив” Москву та Берлін і повідомлення розповсюджував за призначенням. Цей приймач у 44 році ми, діти знайшли в діда Антона в сіні на вишках. З Вакулкою І.В. його включили, не розуміючи що до чого, а він взяв та й “захрипів-зашумів” так, що почув дід і нас вигнав, а радіо десь подів”- згадує Євгеній Ющик.\nДвоє з активних членів Немовицької “Просвіти”, стійких націоналістів: Тарапан І.Ф., Мичка І.А. пережили лихоліття війни і не були репресовані.\nВ книзі О. Денищука ” Боротьба УПА проти німецьких окупантів” перераховано 195 боїв УПА під командуванням нашого земляка Семенюка Никона на псевдо “Ярема”,”Тиміш”,”Стальний”. На деяких сторінках він згадується, як Курінний.\nУ своїй книзі О. Денищук на 58 сторінці розповідає: “…21.05.-відділ ”Яреми” /Курінний Семенюк Никон 1919 року народження, уродженець с. Немовичі напав на німців поблизу села Чудель, які поверталися з грабунку села. Під час бою вбито 30 німців, серед них 1 офіцер, 3 поранено”…\nДля повного і справедливого викладу слід відмітити й таке:\nЗгідно інформації , яку почув від чудлян колишній Голова місцевого колгоспу Пацьола В.Іл.; тоді трапилась жахлива трагедія : “після такої “успішної” операції Яреми пройшов тиждень і німці знищили Чудель дотла: 200 осіб живцем було спалено у церкві, розстріляно близько 60 осіб і 228 осіб “попали” в Сарненський концтабір. Лише 4 чудлянам-табірникам вдалося уникнути смерті… Така ціна тридцяти вбитих німців, 10 корів, кількох свиней, двох возів фуражу що відбили оунівці у німців і назад селянам чомусь не повернули, а розділили між собою… Старожили Чудля твердять, що двох коней курінний Ярема забрав собі…\n-О!, які то були “Кармелюки”!- ремствували старі чудляни.\nНадзвичайно складний,жахливий і трагічний то був час. Учасники визвольної боротьби для одних були героями, справедливими Робін Гудами, а для інших- лісовими розбійниками, бандитами.\nУ радянський час Пацьола Іл. Євг. розповідав про трагедію Баєчко Олени Василівни:\n- Це трапилось відразу після війни. Вночі до Баєчок в хату увірвалися “лісові брати”,бо невчасно сім”я здала їм контрибуцію. Оленці тоді не виповнилось і шести років.\nНа її очах зарубали батька і маму. Розрізали, як поросят на розчленовані куски і склали це “м”ясо” на стіл перед дитиною. Чисто українською сказали: “А це тобі дитино, щоб мала що їсти і не вмерла з голоду!”…\nВікна і двері наглухо забили досками. Голодна і настрахана цим жахіттям дитина просиділа кілька днів. Добре що сусіди визволили”…\nРозповідав Іларіон Пацьола і про такий випадок, очевидцем якого був особисто:\n-Під час війни, коли ми були дітьми і гралися з сусідом в піску біля церкви, почули стрілянину, помітили озброєних людей з тризубом на кашкетах, що їхали на підводі за двома втікачами, чоловіком і жінкою. Нещасні бігли і голосили по польські. Заскочили у двір священика, що жив з нами по сусідству і почали щось робити по господарству, мов би вони там живуть… Ті що їхали на конях, застрелили поляка і польку. Сіли на підводу і співаючи під гармошку поїхали на луг, в бік Чудля…”\nПізніше в 70-роках, під час копання колодязя на подвір”ї священика на глибині півтора метра знайшли два людських скелети-чоловічий і жіночий.\nВ народі кажуть- “яке життя, такі й жарти”. Виявляється, що навіть зі страхом\nневідворотньої смерті можна жартувати.\nНаконечний Федір Йосипович до сих пір без щему в душі не може розповідати про “жартівливий” трафунок, який трапився з ним особисто наприкінці війни.\n- Батько мій Йосип воював на фронті у Червоній Армії. Щоб мамі не було страшно в нас ночували мої двоюрідні сестри Колядко Любка і Кіркова Ганна. Рано-ранесенько у двері наремно постукали. З галицьким акцентом, ті що були за дверима, попросили мою маму: “Соню відкрий! Ми прийшли по тебе!”\nМоя мама взяла мене п”ятирічного на руки, міцно притулила до грудей і з розпачем зашептала:\n-Все синочку! Прийшов наш кінець!…\nМи всі причаїлися і мовчки “ні живі ні мертві” не знали що робити. Через недовгий час знову настійливо постукали і попросили в хату погрітися. Коли вони увійшли, то ми побачили, що то “наші” сільські хлопці. Одного з них мама назвала Максимчиком. Він сміявся з нас, що ми так налякалися , ледь не до смерті, а він лишень пожартував.”\nНадзвичайно колоритно згадує Федір Йосипович про Ісака Мичку/Лийника/- батька баби Дарки, жінки Савчина О.С.:\n- Ісак був дуже схожий на святого Миколая. Мабуть ікону святого писали з цього немовицького діда Лийника, який жив у Вистрові. Він з дітьми не дуже то й дружив. А ми, малеча пробирались до його двору подивитися на сільське диво – обклеєну картинками і царськими грішми труну, яку зазвичай дід зберігалав в салнику- за хатою. Але деколи виносив ії у двір, мабуть провітрював. Дід Лийник страшенно не любив, щоб ми дивилися на його кумедну труну. Отож безбожно ганяв нас з лайкою і палицею”…\nА, Євген Петрович Ющик акцентує особливу увагу на антигероях, які на смерть видавали навіть близьких сусідів односельчан, на очних ставках свідчили проти борців за волю України:\n-У селі був “такий” /П,Х,Р./ що мені, офіцеру говорив прямо в очі: ” Як то в такого батька -”бандіта” син офіцер?.Хоча добре знав, що батька закатували німці в Сарнах..\n-Доніс він і що Тарас Боровець переховувався в клуні мого тата.\n-Мама на слідстві відказувалась, мов нічого не знає, а він, близький сусід добре то знав і видав…\nЯ Тараса Боровця пам”ятаю, часом з Колею- моїм братом носили йому їсти..\nОсь так жили, мучились і боролись наші земляки.\nТогочасне життя в Немовичах було тривожнеі небезпечне. Вночі могли прийти то повстанці, то партизани, всіх треба було нагодувати та ще й з собою дати. Бувало,тільки заколе хто кабана та впорає його, як уночі тут же приходять партизани, йдуть до клуні, де схована свіжина, і все забирають. Очевидно, що то була «наводка». Часто партизани приходили під виглядом повстанців, а бувало й навпаки. І не дай, Боже, на когось донести або пожалітись! Провокації чинилися на кожному кроці. Той, хто помилився, міг поплатитися власним життям.\nЯк зазначалося у донесенні ОУН-УПА: “… виступав селянин Іван Колядко на Німовіцькому сільському сході: “Мого брата за службу в Червоній Армії нагородили орденом Слави III ступеня. Хіба могло таке статися за польських панів-щоб бідний поліщук отримав би таку урядову нагороду? “28/ Такі, як Колядко вважали, що повстанцям слід дати можливість самим скласти зброю. Після цього виступу Колядко та його численні родичі стали мішенню помсти повстанцями. За кілька тижнів після виступу Колядка, були злочинно вбиті дев’ять його родичів. Це були дві родини, що жили по сусідству з селом Зносичі.”\nЗавдяки великій просвітницькій роботі національно-свідомих активістів село не спало, не було таке затуркане, як намагаються показати сучасні агітатори…\nНемовичани активно жили і боронили свій край. За офіційними даними КДБ 153 наших земляків приймали участь у визвольній боротьбі, з них 28 жінок на рівні з чоловіками переносили всі тяготи цієї смертельно небезпечної борні. Четверо селян загинуло від німців і п”ятдесят п”ять від більшовиків., три- загадково померли…\nСарненщина після меліорації\nПівнічний захід України. Дрімучі ліси, болота та непрохідні мочари, прозорі стави та чисті озера. І посеред цієї поліської краси – біленькі хатинки у вишневому суцвітті садків.\nВеличезним лихом для Сарненщини стали науково не обґрунтовані меліорації, осушення боліт, що відігравали важливу роль регуляторів річкового стоку на значних територіях. Інтенсивне осушування на розпочалося з 1966 р. Спочатку за рахунок знищених боліт площа сільгоспугідь збільшилася. Та вже до 1992 р. позитивний економічний ефект змінився на негативний — у тяжкому стані опинилися не тільки території осушених боліт, а й сільгоспугіддя в цілому.Рівень ґрунтових вод понизився в середньому на 1,8—1,0 м. Близько 50 % малих річок стали жертвами необоротних змін режиму стоку, в багатьох річках істотно зменшилася кількість риби та інших гідробіонтів.\nЧорнобиль, як знак горя і біди\nОд пори аварії в Чорнобилі минуло чверть століття. Місто не всім відоме навіть на Україні, хіба що фахівці знали, уперше Чорнобиль згадується в документах 1193 року, тепер на устах усього світу.\nІ на всіх мовах слово “Чорнобиль” звучить однозначно- як знак горя і біди, котра, як ми вже пересвідчилися зовсім недавно по трагедії на Японській АЕС “Фукусіма”, може вдарити страшною грозою в будь-якій точці усього світу, якщо людство не усвідомить що станеться з самою планетою Земля, коли атом збунтується уже не в реакторі, а в ядерній зброї.\nНеможливо уявити, що тоді, 26 квітня 1986-го, в одну мить люди втратили свій дім, свою роботу, друзів, оточення, звичні турбот -все те чим жили і чому раділи, свій рідний куточок, свою лавичку біля воріт. Уявити це ніяк. Тільки переживши можна зрозуміти.\nСкільки написано книг, скільки складено віршів, билин,казок про батьківську хату- не розказати. У кожного з нас рідна домівка викликає найсвітліші спогади, вона дорога і близька всім: і старенькою лавичкою під вікнами, хазяйські доглянутому палісаднику і звичним скрипом хвіртки і оксамитовим споришем у дворі, і ластівчиним гніздом під стріхою і пробудження з першим кукуріканням півнів на плоті… Невимовний біль і тяжка скорбота проймала душі й серце людей, котрі після аварії Чорнобильській АЕС вимушені були покидати домівки- квітуче поліське село…\nТамтешні краї на такі села густі, а тому можна і не називати його. Воно таке, як і всі села того краю. Добротні цегляні будинки зі скляними верандами щорік виростали мов гриби після теплого щедрого дощу, подовжували й оновлювали село. Поміж них-біленькі традиційні хатки з блакитними віконницями потопають у гущавині садків. Бляшані та шиферні покрівлі давним-давно витіснили солом”яні.\nІ раптом біда і горе прийшли в цей затишний споконвіку мирний край. Наслідки аварії з Чорнобиля, наче страшна смертельна пошесть, докотилась і до нашого села… Радіо,телебачення, преса тоді часто сповіщали: евакуація пройшла організовано. Це було одна з найперших і найточніших звісток про ті сумні події…\nПовним ходом йшла евакуація. Отчі хати люди залишали з пекучим болем і жевріючою в серці надією, що скоро повернуться до них. Повернуться обов”язково!\nМайор міліції, що забезпечував порядок при тій евакуації розповідав мені, як у нього видавило сльозу те, коли сива бабуся, віком на сім-вісім десятків літ, поспішно управившись із замком на дверях і перехрестивши хату, спираючись на кленовий ціпочок, підійшла до рясно вкритої біло-вишневим запашним цвітом вишеньки, обійняла її, потім довго стояла так, врешті глянула на хатні вікна, й заголосила, ніби на похороні… А зовсім молода красива жінка з немовлятком на руках усе верталася від автобуса до свого недобудованого будиночка, аби ще хоч хвильку постояти біля нього, аби ще хоч якусь мить подивитися на свою незакінчену працю…\nХлопчик, не старше третьокласника, з великим рюкзаком на спині та новеньким учнівським товстим портфеликом у руках журливо прощався з улюбленим другом, цуценям- вівчаркою, яке жалібно скавуніло і так повзло на черевці до самого автобуса, викидаючи наперед лапки, як навчив його пестливий, чомусь зараз такий сумний, господар. Вологі очі песика кричали німим, для всіх зрозумілим докором:\n-Не лишайте мене!\nА на стіні одного з нових будинків величезними буквами хтось написав крейдою - “РІДНА ХАТО, МИ СКОРО ПОВЕРНЕМОСЯ!!!”\nТих, які хотіли “пощупати”, цю біду, давно немає в живих\nЗакінчувався квітень 1986 року, самий мінливий і нестабільний місяць року- на Закарпатті його називають “дурним апрелем.”\n25-го квітня разом з донькою Людмилою приїхав на Батьківщину, в своє рідне поліське село, що знаходиться по прямій від Чорнобиля десь за 150 км. Якось так клалося, що в день нашого приїзду, нікого не виявилось на обійсті, а на городі лежав недорозкиданий гній. Я,щоб дещо допомогти батьку, відразу ж взявся за роботу, а моя донька знайшла березовий віник і як могла, старанно замітала двір. Потім знайшлась, ще якась невеличка робота, якої в селі безліч, що не переробиш ніколи.Так, в маленьких сільських клопотах прийшов вечір.\nСкільки щастя світилося в очах моїх батьків, коли вони побачили зроблене нами. Мама тільки бідкалась, що дуже жаль роботи моєї доньки, бо завтра будемо саджати картоплю, і всі її старання будуть зведені нанівець. Донька ж задоволена, що її хвалять, пообіцяла: -”Нічого бабусю, я ще раз підмету…”\nНаступного дня встали ранесенько, бо орачів обмаль-до обіду необхідно засадити картоплею ділянку площею з гектар. Здивувало, що ранок якийсь незвичайний, не такий, був не по весінньому задушливий, з якимось незрозумілим маревом з боку Києва.\nДо обіду саджали картоплю. Діти були біля нас. А після такої тяжкої роботи помились в річечці, що протікає в сотні метрів від обійстя.\nПрийшов Першотравень. Відсвяткували його на маївці. Хто гуляв. а хто займався городом, не знаючи , який страшний, невидимий ворог панував вже над ними.\n4-го травня всі поїзди, що поверталися з Києва на Закарпаття перевірялись на вміст радіації /це ми зараз знаємо, а тоді…/. Тільки-но ми зійшли з поїзда,як до нас підійшли двоє незнайомих людей і без пояснень відвезли в місцеву лікарню на обслідування. Нічого не пояснювали, але мене тоді дуже здивувало, що на приладі, яким щось міряли, стрілка зашкалювала і чогось прилад весь час пищав. В лікарні сказали,що все нормально,а от одяг необхідно спалити. Більш-менш здогадався,чого ж то нас з донькою забрали прямо з поїзда в лікарню ,коли подивився Новини – на Чорнобильській АЕС сталася аварія.\nНаступного року село здивувало мене асфальтованими вулицями і наявністю дозиметрів “Прип”ять” в кожній хаті.\nПоїхали з братом подивитись на наслідки радіації в лісі, на в”їздах до якого були встановлені попередження “Заборонено”. Не передати словами мого здивування від побаченого – ожина була у два рази більша від звичайної, ягоди /чорниці/, мов сливи, а папороть сягнула під два метри. На лісовій доріжці натрапили на вбитого вужа, трішечки тоншого від пожежного шланга. Багато дерев, особливо листяних, були неприродньо скривлені. Зовсім не було чути співу пташок…\nА що ж люди в селі? Ніхто із селян не звертав належної уваги на небезпеку, адже її не видно,а українці не повірять, поки не пощупають. За радянського часу в селі давали сяку-таку допомогу продуктовими пайками та платили “гробові”. При черговому приїзді в село спостерігав таку кумедну сцену; діти поверталися зі школи,котили ногами кавуни,як футбольні м”ячі, бо руки були зайняті мішечками з лимонами, апельсинами й іншою всячиною.\nЗараз , через 25-років після Чорної біди, переважної більшості тих Поліщуків, які хотіли “пощупати”, цю біду, давно немає в живих. І що найстрашніше – біда косить молодих, чим до корення нищить і без того мало-чисельний поліський генофонд.\nКрай - від первісних мисливців до атомників\nЗвісно історія розвитку Немович невіддільна від Рівненських земель – споконвіку українських. Входили до складу Київської Русі, Галицько-Волинського князівства, а згодом Великого Литовського, Речі Посполитої, Російської імперії.На початку XX ст.. знову у складі Польщі, а потім, до 91-го в складі Радянського Союзу (Радянської України), з 1991 р. – у незалежній Українській державі.\nУ грудні 1939 р. була утворена Рівненська область.В її склад входять 16 адміністративних районів, у яких за останнім переписом населення (2001 р.) мешкало 11173,3 тис. жителів. Обласним центром є місто Рівне з 248,8 тис. мешканців. За національною ознакою в області проживає 95,9% українців, решта : росіяни, поляки, євреї тощо. Рівненщина відноситься до історичної Великої Волині.\nЗаселення території Рівненщини, зокрема її південної частини, почалося ще в добу пізнього палеоліту, приблизно 40-35 тис. років тому. Найбільш ранніми є поселення первісних мисливців, дослідження поблизу сіл Липи, Мирогощі Другої і Мирогощі Першої Дубнівського та Городка Рівненського районів. На поселеннях виявлено залишки жител з кострищами, крем’яні знаряддя праці, багато кісток мамонтів та інших тварин.У селі Шепетині Дубенського району вперше на Рівненщині виявлено значне поселення доби мезоліту, на якому 12-10 тис. років тому проживали мисливці, що вже володіли луком та стрілами з крем’яними наконечниками.\nВерхів’я річки Горині в добу неоліту (V-ІV тис. до н.е.) було північно-східною околицею великого етнічного масиву, що охоплював Західну Волинь і Подністров’я, заселеною скотарськими племенами. В Корецькому, Рівненському й Дубенському районах відомо близько 10 неолітичних поселень, два з них, біля с.Зозова Рівненського району, частково досліджені. В добу міді (ІV – ІІІ тис. до н.е.) територію Рівненщини заселювали скотарсько-землеробські племена. Більш ранні племена поширювались у верхів’ях Горині і досягали лівобережжя Вісли. Їх поселення досліджені поблизу селища Гощі та с.Острова Радивилівського району. Пізніші набагато чисельніші племена охоплювали територію Середньої Європи, Волині та Поділля. Поселення цих племен виявлено в Острозькому, Здолбунівському, Рівненському та Дубенському районах.\nВ кінці ІІІ – на початку ІІ тис. до н.е. (в добу ранньої бронзи) Рівненщину заселяли більш-менш однорідні землеробсько-скотарські племена, які займали проміжну територію між Східною і Середньою Європою. Археологами виявлено близько 100 поселень і могильників. Частину з них досліджено в Здолбунівському, Острозькому, Рівненському та Дубенському районах. Найцікавіші матеріали здобуто під час розкопок і досліджень поховань у кам’яних гробницях на околицях с.Здовбиці (Здолбунівський р-н) та курганного могильника біля с.Іванного (Дубенський р-н). Майстерні кам’яних знарядь цього ж часу виявлено поблизу с.Городок Рівненського, с.Крилів Дубенського, с.Устенське Друге Здолбунівського районів.Південні райони краю в добу середньої і пізньої бронзи (ІІ – поч.. І тис. до н.е.) освоювали племена тшинецько-комарівської культури. Частина дослідників вважає їх ранніми предками слов’ян. Скарби бронзових знарядь праці, зброї та прикрас тих часів знайдено поблизу сіл Липи Дубенського, Стеблівки Здолбунівського районів та в інших місцях. Вони свідчать про виникнення майнової нерівності в середовищі племен доби пізньої бронзи.\nКоли у VІІІ – VІІ ст. до н.е. тогочасне населення навчилося добувати залізо і виготовляти з нього знаряддя праці та зброю, то це допомогло піднести продуктивність господарства, сприяло прискоренню майнового розшарування і серед племен, які заселяли територію сучасної області.\nПівденне Погориння в добу раннього заліза (VІ – ІІ ст. до н.е.) заселяли скотарські племена, поширені головним чином у поліських районах північної частини сучасної України та на півдні Білорусії. На Рівненщині зафіксовано понад 50 поселень та могильників того періоду.В ІІІ-ІІ ст. до н.е. в ІІ-VІ ст. н.е. на території сучасної області поширюються ранньослов’янські племена зарубинецької та черняхівської культур. В с.Могиляках Острозького р-ну досліджено 4 поховання зарубинецької культури. Поселення черняхівської культури виявлено і частково досліджено поблизу сіл Марковичів і Підлужжя Дубенського району, а на поселеннях поміж селами Мирогощею Першою, Мирогощою Другою і Костянцем цього ж району розкопано кілька наземних жител.\nУ кінці VІ – на початку VІІ ст. на Волині, куди входили землі і сучасної Рівненської області, виникло об’єднання племен державного типу на чолі з дулібами-волинянами.\nУ Х ст. територія сучасної області ввійшла до складу Київської Русі. Це сприяло економічному і культурному розвитку краю. По берегах річок Горині, Случі, Стиру, Ікви виникли численні поселення та украплення. На території області відомо близько 80 могильників, поселень та городищ. Укріплені міста, що тоді виникли, ставали центрами ремесла й торгівлі. У містах проживала феодальна верхівка. Знайдені поблизу Бегеня і Городка (Рівненський район), Висоцька (Дубровицький район), Торговиці (Млинівський район) скарби дорогоцінних прикрас, що часто включають і грошові гривні, вказують на ступінь заможності окремих прошарків населення. Знайдене неподалік с.Білова Рівненського району поховання ювеліра свідчить про високий рівень розвитку місцевого ювелірного ремесла.\nПогоринські міста відіграли помітну роль в історії давньоруської держави і неодноразово згадуються в літописах.Вони й поклали початок сучасним містам і селам: Дубен – Дубно, Корчеськ – Корець, Заречеськ – Заріцьк, Милеськ – Мильськ, Сапогинь – Сапожин, Небль – Нобель. Окремі поселення повністю зберегли свої старі назви до наших днів (Острог, Муравиця, Степань). Серед 11 міст, згаданих у літописах, найвизначнішу роль в історії краю відіграли Дорогобуж і Пересопниця, які в ХІ – ХІІ ст. періодично були центрами удільних Пересопницького та Дорогобузького князівств Погориння.\nНа північному Погоринні деякий час існували також Степанське і Дубровицьке князівства, які в ХІ-ХІІ ст. входили до складу туровопінських земель.\nВ 1254-1255 рр. руське військо на чолі з галицько-волинським князем Данилом Романовичем перейшло в наступ проти татарського воєводи Куремси і визволило землі до Південного Бугу, Тетереву, Случі. Але з Золотої орди замість Куремси був присланий новий воєвода Бурундай з великим військом.\n1259 року територія Рівненщини знову опинилася під владою татар.\nГалицько-Волинське князівство, ослаблене внаслідок монголо-татарських нападів, втратило свою незалежність і в 1340 році було захоплене Литвою.\nВ другій половині ХІV ст. між Литвою і Польщею за галицько-волинські землі тривала майже тридцятирічна боротьба. Щоб залучити на свій бік українських феодалів, великі литовські князі надавали їм жалувані грамоти на володіння землею, угіддями й селянами. Особливо виросли феодальні володіння магната Ф.Д.Острозького, якому великий князь литовський і польський король Владислав ІІ Ягайло в 1386 році дав намісництво в Луцьку та населені пункти Корець, Заславль, Хлапотин, Іванів, Хребтовичі, Красне, Крупу, а великий литовський князь Вітовт у 1396 році подарував Радосілки, Межиричі, Ставки, Городницю та інші села. Князь Острозький із своїм загоном брав активну участь у Грюндвальській битві (1410 р.) і в гуситських війнах.\nВпродовж ХV ст. триває процес зростання феодального землеволодіння. Зокрема, литовський князь Свидригайло жалуваними грамотами, які були видані в Острозі, Луцьку й Житомирі, роздавав села своїм прибічникам. У жалуваних грамотах він вказував, щоб “ці села держати вічно, непорушимо, з усім, що до цих сіл належить: з полями, з сіножатями, з водами, з ріками, з криницями, з притоками, з озерами, з рибами, з млинами, з ставами, з ловищами, і з звірами, і з потоками, з лісами, з дібровами, з порослями, з бобровими гонами, з травами, з бортними деревами, з вигонами і з усіма видатками і прибутками.”\nРозвиток торгівлі й ремесла відбився на зростанні волинських міст. На географічній карті Європи, складеній в 1554 році фламандським картографом Г.Меркатором, позначено 29 населених пунктів Волині, в т.ч. Боремель, Вільгір, Дубровиця, Дорогобуж, Дубно, Клевань, Корець, Острог, Рівне, Степань.\nНа відтинку ХVІ – першої половини ХVІІ ст. на Рівненщині відбувався дальший розвиток ремесла. В сільській місцевості поширюються ткацтво, гончарство, бондарство, в містах – виробництво сукон, ковдр, зброї, сільськогосподарських знарядь праці. Острог славився ювелірами, Дубно – зброярами, Степань – майстрами музичних інструментів. Ремісники у містах об’єднувалися в цехи. На території краю зароджуються підприємства, які були пов’язані з фільварковим господарством. Це – поташні (Клевань, Тучин, район Полісся, Межиричі), рудні (райони Дубровиці, Володимирця, Степані), гути (райони Бережного, Степані). В Острозі в 1580-1630 рр. діяло підприємство, яке виробляло папір. Князі Острозькі мали понад 100 млинів, десятки млинів на річці Ікві належали королеві Боні. Усі ці підприємства були дрібними, з примітивними машинами, які приводились у рух водяним колесом.\nУ ХVІ ст. частина міст (Рівне, Острог, Дубно, Межиричі) користувались магдебурзьким правом. Феодали часто між собою ворогували, вели міжусобні війни, від чого значного лиха зазнавали народні маси. Незважаючи на великі матеріальні засоби і збройну силу, магнати не дбали про охорону краю від татарських наскоків.\nВпродовж ХVІ ст. татари не раз нападали на міста і села Рівненщини, руйнували їх, забирали людей у полон.\nТяжкий феодально-кріпосницький гніт доповнювався релігійними утисками. Особливо це гноблення посилилось після Брестської церковної унії 1596 року. Місцеві феодали почали переходити у католицизм, в край масово переселялися представники католицьких чернечих орденів – єзуїтів, домініканців, францисканців, кармелітів та ін.\nПід час визвольної війни українського народу проти польсько-шляхетського гніту 1648-1654 рр. вся Рівненщина була охоплена повстаннями. В 1649 році на боротьбу проти шляхти піднялися жителі сіл Немовичі,Тинного, Сарнів Дерев’яного, Голишева, Застав’я, Виткова, Симонова, Завізова, та багатьох інших. Вони знищували панів і їхні маєтки, виганяли католицьке духівництво. Народні маси створювали військові загони, висували з своїх рядів талановитих ватажків (Іван Буняк, Михайло Тиша, Іван Куковський). Перебування тут селянсько-козацької армії під командуванням видатного державного діяча і полководця Богдана Хмельницького значно активізувало виступи місцевих повстанців. За участю місцевих жителів козацькі полки оволоділи Острогом, де перебувало близько 20 тис. шляхтичів. Повстанський загін М.Тиші неодноразово захоплював Дубно, Клевань та інші міста. Повставало населення в районі Корця-Гощі.\nНа території Рівненщини під Берестечком у 1651 роцівідбулася відома в історії битва між польсько-шляхетською армією і військом Богдана Хмельницького. Народні маси краю подавали козакам всіляку допомогу, перевозили козаків через річку Горинь. У бою під Берестечком повстанці виявили величезний героїзм. Навічно ввійшов в історію подвиг 300 козаків, які тримали оборону на одному з островів. Тільки через зраду татар козаки змушені були відступити. Чимало їх загинуло в нерівному бою, проте основні сили були збережені.\nВсупереч військовим і політичним подіям того часу, одним з перших найвизначніших центрів культурного пробудження краю ставОстрог. У 70-х роках ХVІ ст. у місті відкрилась греко-слов’янська школа. Вона була першою на Україні школою т.зв. вільних наук, її називали Острозькою академією. Навколо цього закладу гуртувалися педагоги, письменники, вчені, які своїми творами внесли значний вклад у розвиток української культури. Викладачі Острозької академії склали “граматику словенського язика”, що була надрукована у Вільні 1586 року виходцями з Білорусії Мамоничами. В Острозі деякий час жив і працював один з першодрукарів І.Федоров. Тут він заснував друкарню, яка за свого існування (1578-1612 рр.) випустила понад 20 книжок переважно полемічної літератури, спрямованої проти католицизму. Найвизначнішими друкованими працями були “Острозька Біблія” (1580-1581 рр.), “Буквар” та ін. Вони становили високі зразки друкарства того часу.\nНа початку ХVІІ ст. була заснована слов’яно-руська друкарня в Дермані, яка в 1604 році видала книгу “Октоїх осмигласник”. В 1629 році згадується мандрівна друкарня в Чорній біля Ровно. В 30-х роках ХVІІ ст. відкриваються школи в Рівному, Гощі, Дубні.\nРівненщина добре відома своїми пам’ятками культури.На її землях створювались Дубенське (1539-1568 рр.), Дорогобузьке (1580 р.) та Пересопницьке (1556 -1561 рр.) євангелія. З них найвизначнішою пам’яткою староукраїнської мови ХVІ ст. було Пересопницьке євангеліє. Воно оздоблене орнаментами, заставками і є також пам’яткою українського мистецтва тих часів. При монастирях у Дубні, Дермані, Клевані, Степані, Дорогобужі, Пересопниці існували бібліотеки. Книги там були переважно богословські, написані на пергаменті.\nВ ХV – ХVІ ст. на території Рівненщини було збудовано ряд феодальних замків, украплених монастирів. В архітектурі церковних споруд застосовувався давньоруський тип хрестовокупольного храму (церква Богоявлення в Острозі, Троїцька в Межирічі). На початку ХVІІ ст. в краї завершується процес перенесення в кам’яну архітектуру форм народного дерев’яного будівництва.\nНа землях Рівненщини у післяреформений період найбільшого розвитку набула харчова промисловість. З 1861 по 1914 рік тут було збудовано 30 винокурних, 4 цукрові, кілька пивоварних і маслоробних заводів, близько 60 млинів тощо. 1889 року в Здолбунові став до ладу цементний завод. Переважали дрібні підприємства. На заводах деревообробної, харчової і легкої промисловості працювало всього по кілька робітників.\nВ 70-х роках на території Острозького повіту побував видатний український письменник І.С.Нечуй-Левицький. У нарисі “Дрегочин та Остріг” він писав про старовинні західноукраїнські міста. У 90-х роках на Рівненщині жив російський письменник О.І.Купрін. перебуваючи в поліському селі Кузьмівні, він зібрав цікавий матеріал з життя місцевого населення, що став основою його повіті “Олеся”.\nУ березня 1917 року у губернії зароджується третя політична сила, яка орієнтувалась на Центральну Раду. На Волині утворились різноманітні українські організації, а саме – громада Товариства українських поступовців, “Селянська спілка” та ін.\nДо травня 1919 року на значній території Рівненщини була влада Директорії. Відомо, що у Рівному перебував уряд Директорії, тут був сформований “лівий” кабінет Б.Мартоса. В Рівному помер та був похований на Дубенському цвинтарі командувач армією УНР Василь Тютюнник.\nУ день річниці гетьманського перевороту 29 квітня 1919 рокукомандувач Південно-Західного фронту В.Оскілко у Рівному підняв заколот спрямований проти Головного отамана С.Петлюри й уряду. В наказі “Військам УНР” він оголосив про свій вступ у командування всіма збройними силами Наддніпрянщини. Переворот В.Оскілка відбувся за підтримки члена Директорії О.Авдієвського та лідера Є.Петрушкевича. Заколот за два дні був придушений.\nЖертвами сталінських репресій в 1939-1940 рр. стали не тільки селяни, а й представники національно свідомої інтелігенції, члени націоналістичних політичних партій. Потрапили під репресії і польські осадники, військові, чиновники. Тисячі наших земляків стали в’язнями “ГУЛАГУ”, виселені на спец поселення на схід радянської країни.\nЗ перших днів Великої Вітчизняної війни між гітлерівською Німеччиною і Радянським Союзом територія Рівненщини стала місцем запеклих боїв. Міста і села піддавались нещадному бомбардуванню.\nВпродовж липня 1941 року гітлерівці окупували Рівненську область. З дальшим просуванням фашистських військ українські землі штучно розчленували. Для управління ними на більшості території був утворений рейхскомісаріат “Україна”. Центром його стало місто Рівне. У серпні 1941 року на окупованій території була введена гітлерівська цивільна адміністрація: міські, районні і сільські управи, поліцейські органи.\nЗ перших днів окупації в області розгорнулась антифашистська боротьба.\n15 серпня 1943 року було створено три партизанські з’єднання: Рівненське партизанське з’єднання № 1 (командир В.А.Бегма), Рівненське з’єднання № 2 (командир І.П.Федоров) і третє з’єднання, сформоване з польських антифашистів (командир Р.Сатановський). Усього в партизанських з’єднаннях, загонах і диверсійних групах, які діяли на Рівненщині, налічувалось 13586 бійців.\nСкладовою частиною антифашистської боротьби в Україні стали дії УПА (Української повстанської армії). Перші партизанські загони, що потім увійшли до її складу, виникли на Поліссі й Волині не були пов’язані з ОУН (Організацією українських націоналістів). Т.Бульба-Боровець, близький до уряду УНР, що перебував у Варшаві, сформував нерегулярну військову частину під назвою “Поліська Січ”. Метою утворення цього формування проголошувалося очищення регіону від залишків Червоної Армії. Коли наприкінці 1941 року німці спробували розпустити “Поліську Січ”, Бульба-Боровець розпочав партизанську війну з німцями.\nНаприкінці 1942 року на Волині й Поліссі для боротьби з окупантами виникають збройні загони обох відгалужень ОУН – бандерівців і мельниківців. Провід ОУН-Б у лютому 1043 року на ІІІ Надзвичайній конференції ОУН проголосив гасло “боротьби на два фронти” – проти фашистських окупантів і проти більшовиків. Виконуючи це рішення, провід ОУН-Б об’єднує під своїм керівництвом роззброєні загони мельниківців і деякі відділи УПА “Поліська Січ” Т.Бульби-Боровця. Створеному таким чином формуванню ОУН-Б дає назву Української повстанської армії. УПА здійснювала контроль над значною частиною Волинської і Рівненської областей, а згодом і Галичини. Поряд із сутичками з німцями підрозділи УПА-ОУН вели бої з радянськими партизанами, а потім з регулярними частинами Радянської Армії. Міжпартійні чвари між бандерівцями і мельниківцями негативно позначились на українському національному русі опору.\nВизволена Рівненська область від гітлерівських загарбників в ході Житомирсько-Бердичівської наступальної операції, яка розгорнуласьнаприкінці 1943 року. У першій половині січня 1944 року головні сили 13-ї армії І-го Українського фронту визволили східні райони області – Рокитнівський і Березнівський, форсували річку Случ і штурмом оволоділи залізничним вузлом і містом Сарни. Передові загони вийшли до річки Горинь і після впертих боїв зайняли Костопіль, Корець, Гощу.\nСтаном на 1 липня 1946 року населення Рівненської області складало780659 чоловік, з них українців 697711 чоловік, росіян – 7.435 чоловік, чехів – 28.428 чоловік, поляків – 1.138 чоловік.\nЯкщо брати до уваги статистичні дані від 1.01.1941 року (населення Рівненщини нараховувало 1139808 осіб), внаслідок воєнних дій та репресій з боку німецької та радянської влади загальна чисельність населення Рівненщини скоротилась на 359000 місцевих жителів.\n50-60-70-і рр. стали роками індустріалізації краю. Почали давати продукцію такі потужні промислові підприємства, як Рівненський завод високовольтної апаратури, Рівненський завод тракторних запасних частин, Рівненський завод газорозрядних приладів, Рівненський льонокомбінат, Рівненська фабрика нетканих матеріалів, Костопільський домобудівний комбінат та інші…\nСело і сучасність\nДавно відомо, щоб стерти національну самосвідомість, треба знищити село. Адже саме село посідає значуще місце і в свідомості українців і в історії української держави. Переважна більшість наших співвітчизників, в другому чи третьому коліні сільські вихідці. Село завжди було головною цитаделлю нашої національності самобутності, головним бастіоном захисту української мови, воно й досі береже народні звичаї і традиції.\nСпостерігаючи за публікаціями в українських ЗМІ поневолі переконуєшся: після намірів переписати історію на втіху північному сусідові та після спроби ухвалення закону про мови взялася й за це.\nУже зараз з настанням тепла, чимало селян покидає свої домівки, виїжджаючи на заробітки до столиці, а то й в Росію. Відсутність роботи вдома змушує людей перебиратись до міст. Труднощі зі збутом їхньої продукції та стрімке зростання її собівартості , скоріше всього значно активізують цей процес розвалу села.\nКрім цього, реформа охорони здоров”я доводить селян до панічного стану. У невеликих селах лікарні вже не буде. Вчасно доставляти селянина до окружної лікарні повинна буде служба “швидкої допомоги”. Яка це “швидка” служба селяни не раз переконались на своєму гіркому досвіді.Селян прирікають добиратись до лікарень самотужки – до 100 км. в обидва боки. Напевно влада розраховує на поновлення інституту місцевих знахарів-універсалів.\nІ нарешті, піком цинізму стала ініціатива реєструвати дітей, тільки народжених в пологових будинках. Прослідкуйте логіку дій влади- лікарні нема, відповідно і пологовий будинок відсутній… Отже невдовзі нас чекають діти “без роду і племені”-без жодних документів, а це значить їх не враховуватимуть під час переписів, не братимуть до садиків та шкіл. Офіційно вони не будуть існувати. Ось така вимальовується картина, із сюжетом західних фантастичних трилерів, яка дуже скоро мабуть стане сумною реальністю…\nОпубліковано ОлМаС АлМаС о 11/02/2011\nЛьвівський погром 1941-го\nОдин українець особливо врізався у пам'ять Левіна. Елегантно одягнений у гарну вишиванку, він бив євреїв залізною палицею. Із кожним ...\nТакі близькі і такі закляті\nОсадники Погляньмо на проблему подій на Волині 1943 року. Те, що підрозділи ОУН(б) та УПА систематично знищували цивільне населення поль...\nНімецькі військовополонені утримувались в таборах для радянських військовополонених\nУ період звільнення Білорусі від німецько-фашистських окупантів у полоні опинилося понад 17 тисяч військовослужбовців вермахту. Вони надх...\nКнижка про село Немовичі /Ч.2/ - розділ5- Повість, нариси,позія.../\nЧастина 2 «Повість, Нариси, новели, поезія, спогади» … Повість про первісного вчителя Немовича 1 Було це дуже давно, коли Полісся ще н...


Одна пара туфельок на чотирьох — Американська народна казка.\nГоловна » Казки » Казки народів світу » Американські народні казки » Одна пара туфельок на чотирьох\nОдна пара туфельок на чотирьох\nДавним-давно берега бурхливої, річки Тіч в штаті Луїзіана населяв самий строкатий люд. І витривалі трудівники фермери з канадської Нової Шотландії, і заповзятливі янкі, і галантні французи, і запальні іспанці.\nВ ту пору жило в тих місцях сімейство Конрад. Вони були зовсім не багаті, але мали добру репутацію та чесне ім’я.\nБудинок їх стояв в дельті річки, яку прикрашали всі багатства луїзіанського краю. Величезні яскраві квіти, високі верби з мереживом з тонкого сріблястого листя, темні стрункі кипариси, могутні дуби.\nЩе однією окрасою були чотири сестри Конрад, чарівні і граціозні. Щічки їх були ніжніше свіжих троянд, а їх дзвінкий сміх не втомлювався звучати цілий день, радуючи всіх.\nВ один прекрасний вечір, коли сяяв повна місяць, в будинку Конрадів чекали гостей: до чотирьох гарненьких сестер повинні були прийти чотири кавалера.\nА треба вам сказати, що залицяння в Луїзіані проходило зовсім не так, як на Півночі. Тут, на Півдні, коли закоханий юнак приходив в гості до коханої дівчини, вона намагалася нарядитися, як на бал. Вибирала найкращу сукню і мереживну шаль, а на ноги належало надіти витончені, гостроносі атласні туфельки.\nВ той заповітний вечір сестри Конрад одяглися, як годиться, проте туфельки – на жаль! – були тільки одні. Такий важливий випадок – і лише одна пара атласних блакитних туфельок на всіх чотирьох сестер!\nОднак у милих дівчат були не тільки живі очі, але і живий розум. І до приходу молодих людей вони про щось довго домовлялися з вірною служницею, сміялися і навіть розчервонілися від хвилювання.\nЧотири молодих чоловіка були в кращих своїх костюмах – вузьких штанях, ошатних фраках. Вони сиділи в м’яких кріслах і чекали обраниць свого серця.\nНезабаром з’явилася перша панночка, гарненька крихітка міс Мері Конрад. Топ, топ, топ! – збігла вона вниз по сходах в блискучих блакитних атласних туфельках. Личко її світилося, як ясна зоря.\nЧетверо молодих людей піднялися зі своїх крісел, і найвищий з них, Девід Вікс, так і спалахнув від радості. Вони вітали дівчину низьким поклоном, вона відповідала їм радісною посмішкою. Ніжніше за все вона посміхнулася молодому Віксу і незабаром підвела його до широкого вікна. Вони присіли на кушетку, заховану за завісою, і вона почала весело базікати з ним. Молодий чоловік говорив мало, більше слухав.\nГоворячи про те про се, дівчина непомітно зняла атласні туфельки і викинула їх у вікно. Служниця за домовленістю стояла вже під вікном, вона підхопила туфельки, оббігла навколо будинку, піднялася нагору по чорних сходах, і незабаром … в вітальню по парадних широких сходах спустилася гарненька сестра Конрад номер два. На її ніжках так і сяяли блакитні атласні туфельки.\nТроє молодих людей чемно піднялися зі своїх місць, шанобливо вклонилися їй, потім один з них, якому дівчина посміхнулася найніжнішою посмішкою, пішов за нею до іншого вікна. Вони сіли і тут же забули про все на світі. Дівчина жваво базікала, молода людина не зводив з неї очей і, поки йшла ніжна розмова, вона вправно скинула з себе атласні туфельки і, висунувшись під якимось приводом з вікна, кинула їх прямо в руки служниці, яка чекала внизу.\nСлужниця швидко оббігла навколо будинку і через чорний хід піднялася наверх.\nЧерез кілька хвилин по широких, яскраво освітлених сходах до вітальні спустилася гарненька сестра Конрад номер три. На її маленьких ніжках красувалися блакитні атласні туфельки.\nДвоє молодих людей встали їй назустріч і вклонилися. Коли один з них підняв очі, він побачив привітну усмішку і пішов за її власницею до вікна, дивитись на темно-зелений газон.\nМіс Конрад номер три весело цвірінькала, немов пташка, а молодий чоловік милувався її ніжним личком. Блакитні атласні туфельки зісковзнули з її ніг і виконали знайомий шлях через вікно. І незабаром …\nВниз по сходах в блакитних атласних туфельках спустилася гарненька міс Конрад номер чотири. Назустріч їй піднявся молодий чоловік, низько вклонився, і вони сіли вдвох в одне глибоке крісло посередині вітальні.\nЦей вечір для чотирьох закоханих парочок пройшов дуже весело. Вони пригощалися чаєм з бісквітами, які розносила міс Конрад номер чотири в блакитних атласних туфельках, поки інші сестри Конрад вели задушевну бесіду з молодими людьми, сидячи кожна біля свого вікна в одних панчохах. Однак це не завадило молодим людям освідчитися в коханні і зробити дівчатам пропозицію. А молодим леді прийняти їх пропозицію …\nПройшли роки, і одного разу сестри Конрад розповіли, яку службу їм послужила єдина пара блакитних атласних туфельок, і чоловіки їх довго сміялися, визнавши, що дружини у них настільки ж дотепні, як милі і чарівні.\nТеги:Казки для дітей 7-8-9 роківКазки для дорослихКазки на нічКазки про людей\n4.4 / 5. Оцінили: 8


Україна лідирує у сфері використання криптовалют – NizhynNEWS\nГоловна/Україна і світ/Україна лідирує у сфері використання криптовалют\nНа початку вересня 2020 року Мінцифри України повідомило про лідерство країни у сфері використання криптовалют, зокрема Ethereum.\nУ зв’язку з цим з кожним днем все більшої популярності набувають фінансові операції обміну гривні на Ethereum. Крім цього, це дозволяє заробляти, на вчасно здійснюваних операціях купівлі/продажу цифрових монет.\nДля покупки криптовалюти Ефіріум (ефір) необхідно створити гаманець. Він може бути апаратним: у вигляді USB-флешки з міні-дисплеєм для контролю даних. Апаратний гаманець використовується, якщо потрібно здійснювати довгострокове зберігання криптовалюти в електронному чіпі, захищеному паролем.\nГаманець можна завести й на своєму ПК. Такі десктопні варіанти — комп’ютерні програми, що встановлюються на комп’ютер. Вони безпечні, але займають простір в пам’яті пристрою. Їх різновидом є мобільні гаманці, завантажувані на смартфони, планшети та інші мобільні гаджети з iOS та Android.\nМенш безпечні онлайн варіанти, для створення яких потрібна реєстрація на відповідному веб-ресурсі, після чого власник отримує адресу та приватні ключі. До того ж криптовалютні кошти розміщуються на сервері ресурсу та не контролюються користувачем.\nНайбільш екзотичний варіант — паперові гаманці, у вигляді банкноти з надрукованими ключами (приватний і публічний).\nГаманець Ethereum поповнюється кількома способами. Найчастіше за допомогою поширених банківських карт систем Visa або MasterCard. Вони є найбільш популярними у всьому світі, дозволяють розплачуватися в будь-якій країні та проводити обмін звичних грошей на криптовалюту.\nЯк швидко обміняти гривні на Ethereum\nНайшвидший і найпростіший спосіб, що дозволяє купити Ethereum, маючи гривневу банківську карту, — скористатися послугами електронних обмінників. Для цього потрібно:\nзаповнити анкету, вказавши суму, яку ви хотіли б отримати;\nадресу гаманця, на який її потрібно зарахувати;\nдані банківської картки (Visa і MasterCard), з якої буде здійснюватися переказ.\nПопередньо потрібно пройти верифікацію. Зазвичай достатньо ввести код підтвердження. У деяких випадках потрібно відправити скан документів власника карти.\nВибрати обмінник найкраще на одному з моніторингових ресурсів, що представляють користувачам найбільш безпечні онлайн-обмінники з вигідним обмінним курсом. Вибираючи, де краще здійснити обмін Visa і MasterCard на Ethereum (ETH), зверніть увагу на наступні критерії:\nПоточний курс обміну нижче, ніж у конкурентів.\nДозволена сума переказу та розмір резерву криптовалюти. Від цих величин залежить, чи зможе сервіс конвертувати суму, яку ви хочете перетворити в монети.\nВідгуки клієнтів, що дозволяють дати об’єктивну оцінку, чи варто довіряти конкретному обміннику.\nУмови функціонування обмінника (необхідність у верифікації, режим обробки заявки, розмір комісійних зборів та інше).\nВсю цю інформацію можна знайти на моніторингових сервісах, які регулярно оновлюються. Там же можна скористатися додатковими функціями, що допомагають підібрати найбільш вигідний варіант конвертації гривні в монети Ethereum (калькулятор, сповіщення про нові пропозиції, статистика резервів і курсів, та інше).\nРаніше Факти ICTV розповіли якими будуть гроші майбутнього.\n#Україна бізнес в Україні Криптовалюта Фінанси


Секс энциклопедія » Blog Archive » Як роблять анілінгус (ануслінг) професіонали\nЯк роблять анілінгус (ануслінг) професіонали\nСам процес ануслінга простий до неподобства, тому їм можна займатися практично в будь-якому віці. Партнери з чистими як в армії «очками», наголос на першому складі, ниряють в ліжко, де після загальних розігріваючих уяву ласк у вигляді куннілінгуса і мінета приступають до маніпуляцій в області анусу.\nОсь кілька розташувань тіл відносно один одного, типу ануслінгової «Кама-Сутри», хоча хлопці в ту пору навіть припустити не могли наскільки зрушиться у своєму розвитку секс. Гаразд, до поз, може бути комусь виявляться корисними:\nПартнер або партнерка, не має значення, лежить лицем вниз, ноги розкинуті або разом – по барабану. Пестливий прилаштовується ззаду, залишаючи ноги партнера між своїми, акуратно розсовує сідниці і займається ласками ануса, при цьому такі речі як неголений і зусилля щодо розриву сідниць абсолютно недопустимі.\nАналогічний варіант, коли ласки проводяться із зворотного боку, тобто, пестливий знаходиться головою до ніг партнера, а лобом впирається в поверхню ліжка, але так кров надто швидко приливає до голови і кайф пропадає;\n- Зверху з ногою\nТакож як і в попередньому випадку, але при цьому нога партнера згинається в коліні, як би піднімаючи таз над поверхнею ліжка. Мабуть, самий зручний спосіб для ануслінга, легко можна попестити і геніталії партнера, прискоривши прихід його або її оргазму багаторазово;\n- Партнер зверху\nУ цьому випадку пестливий знаходиться горілиць, над ним же в туалетній позі нависає партнер. Можливо, вид пози наводить на деяке неприйняття, але при цьому розслаблений сфінктер оголює ще більшу кількість ерогенних нервових закінчень, що реально підсилює відчуття;\nПартнер знаходиться в коліноліктєвій позі біля краю ліжка, пестливий стає біля ліжка на коліна, на м’яке покриття, коліна ж не залізні, а повинен бути комфорт. Зручно те, що пестити нікуди прибирати дупу, навіть якщо він спасував і вирішив не присвячувати себе в ануслінгери;\nПартнер, лежачи на спині, закидає ноги за голову. Пестливий, допомагає утримуватися в такій позі, підклавши власні зімкнуті коліна, займається ануслінгом, при цьому також як і в «Зверху з ногою» з’являється можливість пестити геніталії, навідуючись на них довгими лизками;\nПестливий на підлозі, зробивши наголос спиною в край дивана чи крісла, у той час як партнер знаходиться своєю попкою прямо перед ним, злегка розставивши ноги і розслабивши м’язи сідниць.\nмінет, Поради жінкам, Секс новини\nСекс увійшов до списку «новорічних» проектів (0)\nВсі види оргазму (1)\nЗваблення за правилами: чоловіки не встоять! (0)\nСлужбовий не-роман (0)\nБагатоженець сяде за грати (0)\nТоп-10 бабіїв Голівуду-2007 (0)\nДень народження «Плейбоя» (0)\nThis entry was posted on Вторник, Июнь 8th, 2010 at 10:32 дп\tand is filed under Оральний секс. Both comments and pings are currently closed.


Є люди, яким постійно необхідно перебувати в компанії. Коли вони залишаються наодинці самі з собою, то вже через пару годин починають відчувати себе не комфортно. На противагу таким екстравертам, існують і інші — одинаки. Одинак може тижнями не виходити з дому, бачитися з друзями раз на кілька місяців, постійно говорити про те, що потребує тиші, спокої і відокремленості. Але чи правда це? Люди дійсно є одинаками, оскільки вони такими народилися або ж це стало наслідком якихось психологічних травм і розчарування в житті?\nДеяких з нас у дитинстві не особливо добре прінімаліі розуміли інші діти. Хтось намагався все-таки влитися в суспільство, в ітогеето йому вдавалося. А ось деякі звикли бути одні. Їхня любов до одіночеству- це просто звична модель поведінки, яка виробилася з раннегодетства. По суті, людина просто не знає, як знаходитися в компанії, каксебя вести. Від того, що він не звик до підвищеної уваги, одинак начінаетчувствовать себе дискомфортно, йому здається, що всі звертають на нього увагу, дивляться, чогось від нього хочуть. Відповідно, у нього з’являється почуття, чтосамому бути краще, ніж з кимось. Коли одинак залишається без чужого уваги, він може розкріпачитися і не думати про те, що йому робити і що говорити. Ончувствует умиротворення, якого не може знайти в компанії. Часто буває так, що цей типаж одинаків в глибині душі дуже хоче навчитися спілкуватися з людьми краще «вливатися» в колектив. Але через дитячих і підліткових комплексовему вкрай складно переступити через свої страхи. Ось тому такі люди іпродолжает йти по життю поодинці.\nБуває й так, що хтось обирає самотність достаточноосознанно. Наприклад, в підлітковому віці людина спілкувався з большімколічеством людей, постійно перебував у компанії, а потім несподівано онотдаляется від усіх і каже, що йому краще бути самому, ніж з кимось. Прічінойтакого поведінки може стати розчарування в оточенні. На жаль, не всі люди знаходять собі хороших друзів і гідних знайомих. Буває й так, що вюношескіе роки люди зв’язуються з «поганими компаніями» і дорослішаючи, оченьсільно розчаровуються у своєму оточенні. А оскільки в досить длітельнийперіод часу їм зустрічається більше поганих людей, ніж хороших, появляетсячувство, що світ розфарбований в чорні тони. Зазвичай такі розчарувалися вобществе одинаки ні один раз переживали зради і зради з сторониблізкіх людей, в яких вони помилилися. У підсумку вони вирішили, що краще битьодному, ніж зближуватися з людьми, а потім кожен раз переживати біль іразочарованіе. До речі, у таких одинаків можуть залишатися кілька блізкіхлюдей, з якими вони підтримують тісні стосунки. Але все равноразочаровавшійся одинак практично нікого не підпускає надто близько інікому повністю не довіряє. Він може прекрасно ставитися до своїх друзів іродним, але все одно завжди буде відчуватися, як він відгороджується від ніхневідімой стіною і не пускає у своє життя повністю. Завдяки досить рідкісним зустрічам з близькими, такі люди намагаються контролювати свою прихильність, щоб у случаеочередного зради, не переживати це занадто гостро і не відчувати, чтомір зруйнувався. Розчарувалися одинаки дуже сильно обмежують іконтроліруют свої почуття. Це можна помітити по тому, що час від временітакой тип людей «зривається». Вони починають «виходити в люди», веселитися, бачитися з усіма. Але через пару днів знову замикаються в собі і ще большеотстраняются, оскільки свідомо чи підсвідомо вважають, що позволілісебе зайвого і як би карають себе за таку поведінку.\nЦей типаж одинаків чимось схожий на попередній, норазніца між ними в тому, що розчаровані просто вибирають самотність і не питаютсяобвініть в цьому весь світ, навіть якщо і вважають його далеко не прекрасним. А вотозлобленние одинаки, будучи самі, не забувають постійно нагадати всім окружающімо тому, що це вони винні в такому ось душевному стані людини. Такіходіночек не можна назвати справжніми, оскільки нікого не підпускаючи до себе, оніпрі цьому постійно намагаються звернути на себе увагу. Такі люди любятпитаться довести іншим, що їм ніхто не потрібен. Але насправді, вони ощущаютсебя глибоко нещасливими саме через те, що це вони не потрібні окружающім.Вот тому й намагаються звернути на себе увагу. Наприклад, майже в каждомдворе є злісний дедулька або бабулька, яким постійно все не нравітся.Етот людина ні з ким не спілкується, але про нього знають всі, оскільки кожен деньслишни його крики, лайка і звинувачення оточуючих у всіх гріхах. Ось це і естьтіпічний приклад озлобленого одинаки. Такій людині складно що-небудь доказат ж знайти з ним спільну мову. По суті, він сам винен у своїй самотності, ноупорно не бажає цього розуміти і приймати.\nСамотність-як частина освіти\nМабуть, варто згадати ще про один тіпажеодіночек — це так звані освічені люди. Тобто, пустельники, буддійскіемонахі, загалом ті, хто вибирає самотність не через розчарувань івнутренніх комплексів, а тому що бажають знайти відповіді на якісь питання і зрозуміти, для чого саме вони жівутна цій планеті. Таких повністю усвідомлених одинаків дуже мало, посколькудалеко не кожна людина готовий вирушати на пошуки істини, замість того щоб строітькарьеру, створювати сім’ю і так далі. Деякі вважають, що подібне поведеніеможно назвати психічним відхиленням. Насправді, більшість просто нерозуміючими таких людей, а як відомо, суспільству легше назвати непонятноенеправільним, ніж спробувати розібратися. Освічені поодинці не ізбегаютобщенія з людьми повністю. Просто їм дійсно більш цікаво ікомфортно у своєму внутрішньому світі, ніж з оточуючими. У таких людейсовершенно інший світогляд і погляди на життя.\nТому якщо не брати в рахунок таких просветлённиходіночек, всі інші типажі людей, які кажуть, що хочуть бути самі, вглибині душі все-таки потребують суспільства. Просто до них потрібно находітьправільний підхід, не даючи їм комплексам і розчарувань взяти верх наддушевнимі поривами. До таких людей не можна зайти в душу, як у свою квартиру іобутимі всістися на диван. Необхідно потроху відкривати двері в іхвнутренній світ, залишаючи місце для особистого простору і в жодному випадку непитаясь натиснути і взяти нахрапом. А ще, намагаючись стати для одинаків ближче, потрібно бути впевненими в тому, що в підсумку ви не станете причиною дляразочарованій. Адже якщо одинак таки пускає когось всвой світ, цей хтось може не тільки розширити його прикрасити, а й разрушітьполностью. Про це завжди потрібно пам’ятати.


Поема Т. Шевченка “Кавказ”: сатиричне викриття царизму – Школьные сочинения\nHome | 💡Твори з літератури | Поема Т. Шевченка “Кавказ”: сатиричне викриття царизму\nЧим зацікавила митця саме ця історична подія? Як на мене, тема війни на Кавказі зацікавила Шевченка тому, що спільне горе, як кажуть, об’єднує. Так само об’єднало усі підкорені народи загарбницька імперська політика тогочасної Росії. Об’єднала у неприйнятті неправди, у боротьбі проти несправедливості та несвободи.\nАле народ Кавказу відрізнявся від інших насамперед тим, що єдиний з поневолених багато років боровся. Дався взнаки, напевне, менталітет. І це не тільки модне слово, бо за ним народна душа і принципи життя цілих націй. Так, гірська гордість, витримка, мужність та героїзм допомогли горцям боротися проти несправедливості, проте не врятували… У кавказькій війні загинув друг Т. Шевченка. Дивно, але художник Яків де Бальмен воював на боці Російської імперії.\nЯк сприймає Шевченко таку його позицію? По суті, це не було позицією Бальмена, тобто його особистими громадянськими і політичними поглядами. Отруєна пропагандою свідомість людини вже не здатна тверезо оцінювати ситуацію…\nТарас Шевченко доречно вводить яскравий і символічний образ Прометея. Ми знаємо, що Прометей – герой античної міфології, який приніс людям вогонь і за це був покараний: його прикували до скелі, і щодня ворон прилітав мучити і катувати його. Кобзар переосмислює образ Прометея, вкладаючи в нього нове значення.\nПрометей – символ народу, а орел – царату, народ потерпає від несправедливості та знущань, проте ми знаємо, що сила духу народу може припинити страждання. Т. Шевченко висловлює думку про необхідність об’єднання народів задля здобуття волі. “Борітеся – поборете!” – це гасло, висловлене у поемі, стає крилатим висловом. Чи це не є свідченням його правдивості? Монолог колонізатора у поемі “Кавказ” можна вважати вершиною саркастичної літератури, і не тільки української, але, без перебільшення, і світової.\nКолонізатор звертається до горця, запевняючи його, що він матиме свій хліб, проте не розуміючи, що гордовитому та красивому гірському народові більше потрібна духовність і воля, ніж матеріальні статки. Бо що значить-хліб, коли ти почуваєшся рабом, а хліб цей отримуєш з чиєїсь “хазяйської” руки, що кидає тобі його, наче собаці? Захопившись величчю Росії, “оратор” хвалиться християнськими чеснотами російського народу, багатством і красою престолів (забувши чомусь про низи, що потерпають у злиднях)… Чого варте тільки “Сибір неісходима”! Так, “неісходимість” Сибіру побачили на власні очі багато талановитих прогресивних мислителів та людей мистецтва, яким “пощастило” народитися у поневолених народах і ще більш “пощастило” мати гострий розум та волелюбність. Імперський колонізатор із захопленням зауважує, як на всьому просторі його неосяжної Батьківщини “на всіх язиках все мовчить” – мовчать занімілі і закуті народи, мовчать і самі росіяни з низів, бо не мають часу, як кажуть, на небо глянути за важкою роботою…\nЧому все мовчить? Звісно, “бо благоденствує…” Поема “Кавказ” є справжнім шедевром, бо вона не тільки сповнена глибокого змісту та громадянського патріотичного пафосу, але й написана у неперевершеній саркастичній манері. Цей твір є дуже відомим у Грузії, він перекладався багатьма мовами, високо оцінений критикою.\nКрім того, він містить таку просту, але таку важливу ідею єднання заради загального добра і заради подолання несправедливості.\nТвір на тему: Поема Т. Шевченка “Кавказ”: сатиричне викриття царизму