Битва за Бульдж, 16 грудня 1944-25 січня 1945 - Статті - 2022\nБитва за Бульдж, 16 грудня 1944-25 січня 1945\nНімецька несподівана атака-16-23 грудня 1944 року\nБастонь і розгром "чайових" 24-29 грудня 1944 року\nКонтратака союзників - 30 грудня\nБитва при Булджі (16 грудня 1944-25 січня 1945) була останньою великою наступальною діяльністю Гітлера на заході та найбільшою американською битвою Другої світової війни. Хоча німцям вдалося таємно зібрати значну армію і атакувати слабко утримувану частину американських ліній, їх атака навряд чи досягла якоїсь із перших цілей дня, і в результаті до того часу вони змогли залучити свої танкові дивізії до дій , американці перекинули підкріплення в цей район, усунувши будь -який шанс, що німці могли досягти значного прориву.\nДо грудня 1944 р. Лінія фронту дійшла до Арденн, місця вирішального наступу німців у 1940 р. На півночі лінія фронту була лише через кордон з Німеччиною, у горах Шнай -Ейфель (геологічно частина тієї самої нагірної зони, де Арденни), тоді як на півдні вона слідувала за нашою річкою Наша, яка зазвичай утворювала кордон між Німеччиною та Бельгією, а потім Люксембургом. Так само, як і в 1940 році союзники цю територію мало захищали, головним чином тому, що на цьому етапі війни вони не очікували жодного німецького наступу.\nІдея контратаки в Арденнах виникла у вересні 1944 року під час "Великого лебедя", в ході якого союзники швидко просувалися через Північну Францію та до Бельгії. План Гітлера полягав у тому, щоб зібрати потужну армію на заході, вразити слабку точку лінії союзників і змусити західних союзників відступити. В ідеалі британська та американська армії були б розділені на дві частини, а навколо Антверпена була створена велика кишеня. У найамбітніших мріях Гітлера це змусило б союзників подати в суд на мир або, принаймні, вийти з континенту. Тоді це дозволило б йому зосередити всі свої війська, що залишилися, на сході, де вони розгромили наступний наступ СРСР і примусили Сталіна за стіл переговорів. Гітлер вибрав західний фронт для свого нового наступу, оскільки усвідомив, що сили, які у нього в розпорядженні, недостатньо потужні, щоб здобути гідну перемогу на сході, тоді як перемога в Італії не матиме реального значення. Він також вважав, що західні союзники не зможуть швидко відреагувати на напад, і зануриться в суперечки ще в Лондоні та Вашингтоні. Місцем нападу на початку вересня було обрано Арденни.\nДля того, щоб створити нову армію, необхідну для його планів, Гітлер ввів ряд радикальних заходів. На внутрішньому фронті Геббельс отримав повноваження знаходити нових людей, частково шукаючи зайвих працівників, а частково продовжуючи робочий тиждень до шістдесяти годин, закриваючи школи та театри та намагаючись скоротити чисельність великої нацистської бюрократії. У збройних силах було ліквідовано якомога більше небойових робочих місць, віковий діапазон для проходження військової служби було розширено з 18-50 до 16-60 років, а надлишок персоналу Люфтваффе та ВМС перенесено до армії.\nВелику частину ранньої роботи Гітлер виконував сам, але 16 вересня нарешті оголосив про цей план Джодлу, Крейпу, Кейтелю та Гудеріану на приватній зустрічі в кінці звичайної щоденної конференції фюрера у Вовчому лігві. Усі генерали вказали на недоліки плану, але Гітлер відхилив їх усіх.\nПлан отримав кодову назву "вахт на Рейні", або "годинник на Рейні", в надії, що будь -яке розвідувальне агентство союзників, яке виявило кодове ім'я, припустить, що це для оборонного бою на Рейні.\nТаємниця тривала. Протягом наступного місяця ні фон Рундштедт, який мав командувати операцією, ні фельдмаршал Модель, чия група армій В насправді мала її провести, не були поінформовані про новий план. Схоже, Джодл та частина його персоналу провели значну частину детальної роботи та подали початковий план операцій 11 жовтня. Було розглянуто п’ять альтернативних варіантів, починаючи з Голландії на півночі до Ельзасу на півдні. Північні операції "Голландія" та "Льеж-Аахен" були визнані найкращими, а план "Льеж-Аахан" став основою для фактичної атаки, яка буде здійснена в районі на південь від цих міст. Переглянутий план був готовий через десять днів.\n22 жовтня Гітлер остаточно проінформував начальників штабів командирів, яким фактично доведеться провести операцію - генерала Вестфала за фон Рундштедта і генерала Кребса за Модель. Їхня робота - донести новину до свого штабу. Жодна людина не була переконана в плані. Повідомляється, що Модель заявила, що "У цьому плані немає проклятої ноги, щоб стояти". Фон Рундштедт вважав, що це занадто амбітно для сил, виділених на нього, але також назвав це "геніальним ударом". Кожен з них склав власний план нападу, який був представлений командувачам армії, які будуть задіяні 27 жовтня. Між ними вони придумали план меншого масштабу для нападу, покликаного знищити союзницькі дивізії навколо Аахена. Битва відбуватиметься на схід від Маасу, і Антверпен не стане мішенню. Вони представили цей «маленький план» Гітлеру, але не дивно, що він відхилив його. Модель і фон Рундштедти зробили ряд спроб змінити план, але коли остаточний план був опублікований 9 грудня, він був майже ідентичним плану 22 жовтня.\nВ рамках загальної спроби підтримати німецькі військові зусилля був сформований новий тип дивізії - Фольксгренадер Підрозділи. Іноді вони змішуються з Фольксштурм¸ останнє відчайдушне ополчення, яке брало участь у деяких останніх битвах у Німеччині, але насправді це були повністю професійні, добре обладнані підрозділи. Вони були меншими, ніж звичайні німецькі піхотні дивізії - 10 000 чоловік замість 17 000, але отримали більшу кількість автоматичної зброї та були добре оснащені танковими заставками. Двадцять п’ять з цих нових дивізій були сформовані разом з десятьма новими танковими бригадами, які отримали більшість нових «Тигрів» (включаючи «Тигра II») та «Пантер». Для захисту решти лінії було створено близько 100 батальйонів фортеці, щоб утримати Західну стіну та звільнити молоді та підготовлені війська для нових наступальних частин.\nНімцям вдалося зібрати двадцять п’ять дивізій, включаючи одинадцять броньованих дивізій, для наступу. Перший штурм мали здійснити тринадцять піхотних і сім бронетанкових дивізій, тоді як ще дві дивізії були віднесені до другої хвилі. Сім броньованих дивізій мали близько 970 танків і штурмових гармат (StuGs тощо), а частини другої хвилі могли додати ще 450. Для підтримки атаки було доступно близько 1900 артилерійських одиниць. Щоб забезпечити такий рівень оснащення, на інших фронтах було відмовлено у підкріпленні. П'ятнадцята армія мала близько 500 бронемашин для захисту північного флангу атаки. На решті Західного фронту було всього 400 танків і штурмових гармат, а на Східному - лише 1500!\nЗагалом командуватиме фельдмаршал фон Рундштедт, хоча він був значною мірою обраний через престижність свого імені. До плану залучили чотири армії.\nОсновну атаку мала здійснити Шоста танкова армія Сеппа Дітріха (згодом стала Шостою танковою армією СС і згадувана під такою назвою Гітлером у деяких ранніх планах), яка мала наступити через північну частину Арденн. , перетнути Маас, а потім кинутися в Антверпен. Армія мала атакувати на фронті між Моншау і Кревінкелем.\nШоста танкова армія містила три корпуси.\nПровідним підрозділом був I танковий корпус СС (генерал Пріс), до складу якого входили 1 -а танкова дивізія СС, 12 -а танкова дивізія СС, 3 -а парашутно -дивізійна, 150 -а танкова бригада та 12 -а та 277 -а фольксгренадерські дивізії.\nII танковий корпус СС (генерал Біттріх) сформував другу хвилю броньованої атаки і містив 2 -ю і 9 -ю танкові дивізії СС.\nНарешті, корпус LXVII (генерал Хіцфельд) містив 3 -ю, 246 -ю, 272 -ю та 326 -ю фольксгренадерські дивізії.\nОсновну атаку буде здійснювати танковий корпус I SS зліва. Його три піхотні дивізії повинні були пробити діру в американських лініях, через які дві броньовані дивізії прорвуться. Корпус LXVII розмістили праворуч від I танкового корпусу СС. Після того, як перша атака вдалася, усі п'ять піхотних дивізій мали сформувати захисний щит на північ від броні, яка наступала б на захід. Армія очікувала, що прорив триватиме одного дня, Маас буде досягнутий до кінця третього дня, а переправа забезпечена до четвертого дня.\nНа превеликий стурбованість СС, ця частина нападу була невдалою, і люди Дітріха досягли дуже незначного прогресу. Основні ударні сили цієї армії були побудовані навколо 1 -ї танкової дивізії СС і 12 -ї танкової дивізії гітлерівської СС, обидві зазнали значних втрат у Нормандії, і обидві в минулому вчинили великі військові злочини. Вони продовжуватимуть діяти так само під час битви на Булджі, де 1 -й танковий полк СС полковника Йоахіма Пайпера здійснив низку звірств, найвідоміше - різанину в Малмеді.\nЗліва від них П’ята танкова армія Хассо фон Мантейфеля мала перетнути Маас, їхати на захід до Брюсселя та захищати лівий фланг армії Дітріха. Врешті -решт найбільше просунулася б П’ята танкова армія, хоча вона також не змогла досягти жодної з основних цілей, ніколи не дійшовши до Маасу і не пройшовши половину шляху до Брюсселя.\nП'ята танкова армія складалася з чотирьох корпусів - двох броньованих і двох піхотних.\nНайпотужнішим корпусом був танковий корпус XLVII (генерал фон Лютвіц), до складу якого входили 2 -а танкова дивізія, 9 -а танкова дивізія, дивізія танкової лери, 26 -а фольксгренадерська дивізія та бригада фюрера Беглейт.\nДалі був танковий корпус LVIII (генерал Крюгер), до складу якого входили 116 -а танкова дивізія та 560 -а фольксгренадерська дивізія.\nПершим з піхотного корпусу був корпус LXVI (генерал Лухт), до складу якого входили 18 -а і 62 -а фольксгренадерські дивізії.\nНайменшим корпусом був XXXIX танковий корпус (генерал Декер), до складу якого входила лише 167 -а фольксгренадерська дивізія.\nДо складу П’ятої танкової армії входили одні з найбільш досвідчених підрозділів німецької армії. 2 -я танкова дивізія була добре обладнана: вона мала 86 танків (переважно пантер) і 20 штурмових гармат. Panzer Lehr був досвідченим, хоча мав лише 57 Panzer IV та Panthers, після того, як був кинутий у бій проти Patton у листопаді. 28 -а фольксгренадерська дивізія була однією з небагатьох, яка була такою ж сильною, як звичайна піхотна дивізія, з 17 000 чоловік.\nДля нападу було обрано низку основних маршрутів, або "роллбан". Шоста танкова армія Дітріха була виділена п'ятьма, позначена з півночі на південь як Роллбан А до Роллбана Е. Фон Мантейфелю П'ята танкова армія виділила лише дві, хоча південна з них розділилася на дві частини, коли вона проходила Бастонь. Примітно, що жоден із початкових маршрутів не проходив через Сент -Віт,\nОсновну атаку мали захищати сьома армія генерала Еріха Бранденбергера на півдні та п’ятнадцята армія генерала Гюнтера Блюментрітта на півночі. Їх завданням було захистити від будь -яких контратак союзників з півночі чи півдня.\nОднією з найбільш суперечливих сил, що атакували, була танкова бригада Отто Скорцені, яка була оснащена захопленими американськими танками та технікою, а її люди носили американську форму. Їх робота полягала в тому, щоб поширювати терор і плутанину за американськими лініями та захоплювати ключові мости через Маас (операція «Грайф»). Вони досягли великих успіхів у своєму першому завданні, але зазнали невдачі у другому важливішому. Для атаки був також виділений парашутний підрозділ, який мав на меті захопити ключові точки на дорозі на захід (операція «Шоссер»), але ця операція виявилася повним провалом.\nЗагалом німці зібрали армію з 300 000 чоловік, 1900 гармат і 970 танків і штурмових машин, у той час війни, коли союзники вважали, що їх побили, і єдиним питанням був найшвидший спосіб закінчити війну.\nНімецькій атаці сприяла погода. Дощ і туман пройшли за кілька днів до нападу, що зменшило кількість польотів -розвідників союзників. Несприятлива погода також тривала протягом кількох днів після початку нападу, зменшивши кількість доступної підтримки з повітря.\nНімецьке нарощування було здійснене з вражаючим рівнем майстерності. Частина сил зібралася на північ, у районі навколо Кельна, що стала метою нинішніх наступів американців. У цій галузі підготовка була дуже помітною, щоб відвернути увагу союзників від Арденн. Основні сили, зібрані в Ейфелі, протистоять Арденнам, у великій таємниці. Радіомовчання означало, що союзники не отримали жодного попередження через Ultra. Більшість переміщень до району здійснювалися вночі, використовуючи потяги, які вдень ховалися в тунелях. До того часу, як почався наступ, близько 10 000 вантажів автомобілів були переміщені в район, що перевозило 144 735 тонн запасів. Ці зусилля зайняли більше часу, ніж очікувалося, тому напад було перенесено з 1 листопада на 25 листопада, потім на 10 грудня, 15 грудня і, нарешті, 16 грудня.\nСоюзники дійсно виявили деякі ознаки того, що в цьому районі щось є - збільшення автомобільного руху, тигрові танки на залізничних вагонах, довгі лікарняні поїзди біля Рейну тощо від Аахена або на південь у Саарі. Полковник Бенджамін А. Діксон, голова розвідки Першої армії, виступав на користь контратаки, спочатку розмістивши її на північ від Арденн, а потім 14 грудня змінив свою думку і переніс її до Арденн. Однак він був лише одним голосом і вважався таким, що потребує відпочинку, тому його відправили у відпустку до Парижа, щоб відсвяткувати свій день народження.\nПерша атака завдасть удару по шести американським дивізіям на кордоні між Першою армією США Ходжеса на півночі та Третьою армією США на півдні. Значну частину бойових дій на землі на боці союзників проведуть американські війська. Перша атака вдарила по Першій армії, тоді як перші великі контратаки союзників відбулися з третьої.\nКількість американських підрозділів - не єдина проблема. Оскільки Арденни вважалися тихим районом, більшість цих відділів були слабшими, ніж зазвичай. 99 -я та 106 -а дивізії були зеленими підрозділами, причому 106 -а дивізія вийшла на фронт лише 11 грудня. На їх півдні були 4 -а і 28 -а дивізії, обидві зазнали значних втрат у Гуртгенському лісі.\nЛіворуч від Америки був V корпус генерала Героу. Це містило п’ять піхотних дивізій, два броньованих бойових команди та кавалерійську групу, хоча лише дві піхотні дивізії були спіймані під час першої атаки. Зліва була 8 -а піхотна дивізія. У центрі була нещодавно прибула 78 -а піхотна дивізія. Праворуч була 99 -а піхотна дивізія. 13 грудня V Корпус атакував у напрямку дамб Роер та Урфт, використовуючи 78 -ю та 2 -ю піхотні дивізії (перемістився вгору з тилу району корпусу). Напад розпочався добре, але до 15 грудня затих. Зліва 78 -а дивізія брала участь у боях у селах Роллесбройх та Квестерніч, а праворуч 2 -а дивізія вела бої у лісі Моншау. Коли розпочалася німецька атака, 99 -а дивізія була найгіршим ударом з дивізій Героу, але 2 -а дивізія також була залучена до боїв.\nПраворуч від них був VIII корпус генерала Міддлтона. У ньому була 106 -а піхотна дивізія, яка щойно замінила 2 -ю дивізію в Сент -Віті, 28 -ю піхотну дивізію, 4 -ту піхотну дивізію та 9 -ю бронетанкову дивізію, яка була призначена для атаки. на дамбах. Стик між V і VIII корпусами утримувала оперативна група 14 -ї кавалерійської групи. 106 -а піхота тримала корпус зліва, що межує з V корпусом. У центрі була 28 -а піхота, вздовж річки Нашої. Праворуч від них було бойове командування 9 -ї бронетанкової дивізії. Праворуч від корпусу знаходилася 4 -а піхотна дивізія, яка утримувала лінію аж до стику з третьою армією Паттона.\nМожливо, найбільшою помилкою німецької сторони було недооцінювання того, як швидко американці можуть відреагувати на їх атаку, як залучити підкріплення, так і прийняти ключові рішення на місцях. 7 -я та 10 -а бронетанкові дивізії та 82 -а та 101 -а повітряно -десантні дивізії були скоєні майже відразу. Третя армія Паттона змогла швидко вийти на більшу частину свого фронту і почати контратаку з півдня набагато швидше, ніж очікувалося. По мірі того, як битва тривала, американці змогли затопити все більше і більше військ у бій.\nХоча точні цифри не зовсім ясні, американці розпочали бій, значно переважаючи в Арденнах, але до 24 грудня вони перевершили німців приблизно на 100 000, а до 2 січня вони зросли до 300 000! Те саме стосувалося броні: до 24 грудня було скоєно понад 1600 танків, 1700 есмінців та штурмових гармат, що зробило німців чисельністю у три до одного.\nДуже мало британських сухопутних військ брали безпосередню участь у битві, але ХХХ корпус таки взяв контроль над лінією Маас, виступаючи в ролі "зупинки". 3 -й королівський танковий полк навіть брав участь у невеликому зіткненні з самим кінцем німецького просування.\nКоли почалася атака 16 грудня, деякі частини лінії фронту союзників були швидко перебігати. Наступ розпочався о 5.30 ранку масовим артилерійським обстрілом, що викликало велику плутанину в деяких частинах американських ліній, але також попередило людей на передовій, що щось мало відбутися. Приблизно через годину бомбардування закінчилося, і німці запалили прожектори, націливши їх на низькі хмари, щоб створити штучне «місячне світло»\nКоли почалася атака, більшість американських підрозділів опинилися в окремих ізольованих битвах. Більшість телефонних ліній було перервано, і радіомережа зайняла деякий час після тихого періоду, коли це дійсно не було потрібно.Деякий час після початку нападу американське вище командування не знало, що відбувається щось незвичайне (о 9.30 ранку Бредлі виїхав зі свого штабу в Люксембурзі, щоб відвідати Ейзенхауера, не знаючи, що битва триває лише за двадцять миль на північ). Коли новини все-таки почали фільтруватись, більшість підрозділів вважали, що їм загрожує ізольована контратака, і повний масштаб німецької атаки став не зовсім ясним до наступного дня.\nНа півдні німецька сьома армія зіткнулася з однією піхотною дивізією США та одним броньованим батальйоном. Побита 4 -а піхота була на південному кінці поля бою. На північ батальйону з недосвідченої 9 -ї бронетанкової дивізії було виділено тримільний відрізок фронту для отримання бойового досвіду.\nЧетверта піхота добре боролася, тримаючись біля Ехтернаха і взагалі не даючи німцям просунутися далеко, хоча багато їх більш ізольованих форпостів були затоплені. У центрі батальйон з 9 -го бронетанкового був обстріляний артилерійським обстрілом у 1000 снарядів, а потім його позиції проникли нападаюча німецька дивізія.\nПівденний фронт - П’ята танкова армія\nНа фронті V танкової армії фон Мантейфеля була змішана картина. Праворуч праворуч його війська змогли змістити легкі сили з 18 -ї кавалерійської ескадрильї, що входила до 14 -ї кавалерійської розриву, у проломі Лосхайм, і обійти північний кінець Шнай -Ейфеля. Однак атаку на південному кінці тих же пагорбів весь день утримувала 106 -а дивізія, яка вийшла на лінію лише п’ятьма днями раніше. На їх південь два корпуси були направлені проти 28 -ї піхотної дивізії, яка тримала лінію вздовж хребта на захід від нашої річки. 58 -й танковий корпус мав атакувати лівий фланг 28 -го, а потім кинутися у розрив між Бастонгом та Сент -Вітом. 47 -й танковий корпус мав атакувати правий фланг 28 -го, захопити мости через річки Наш та Клерф у перший день бою, а потім атакувати у напрямку Бастонь. У перший день битви жодна з поставлених цілей не була досягнута. Піхота з 58 -го танкового корпусу була затримана досвідченими ветеранами 112 -го піхотного полку і не змогла захопити жоден з наших мостів. В результаті 116 -а танкова дивізія отримала наказ відправити танки на південь, щоб перетнути впав міст і просунутися на північ вгору по західному березі річки. На фронті 47 -го танкового корпусу наша річка не утримувалася американцями, але 110 -й піхотний полк США розгорнув несподівано запеклий бій у серії укріплених сіл. Більшість протрималася цілий день, тоді як захисники Хосінгена протрималися два з половиною дні, а Клерво два дні. До кінця першого дня жоден з мостів Клера не опинився в руках німців, що дало американцям час підкріпити Бастонь. Однією з великих проблем для німців було те, що вони сподівалися використати тактику проникнення, щоб обійти будь -які опорні пункти Америки, але ці опорні точки, як правило, знаходилися на дорогах, які німці повинні відкрити для своєї броні, тому їх часто змушували атакувати. їх все одно.\nПівнічний фронт - шоста танкова армія\nТе, що мало бути основною німецькою атакою, шостої танкової армії СС, вразило недосвідчену 99 -ю піхотну дивізію, яка перебувала на передовій лише близько місяця. Цей сектор включав північну частину прогалини Лосхайм та хребет Ельзенборн. В середині фронту 99 -ї піхотної дивізії одна американська частина фактично атакувала. 2 -а піхотна дивізія здійснила напад на вузькому фронті 13 грудня в рамках наступу США на річку Роер. На початку 16 грудня дивізія захопила ключове перехрестя, і генерал Ходжес твердо вирішив продовжувати натиск. Вдень 16 грудня генерал rowеро у V корпусі зрозумів, що 2 -а дивізія перебуває під загрозою відсічення, якщо вона продовжуватиме натискати на схід, тоді як німці з обох флангів відштовхуватимуться на захід, але Ходжес відмовився дати дозвіл на відхід дивізії .\nНімецький план у цьому секторі полягав у тому, щоб три піхотні дивізії прорвали американські лінії і відкрили шлях 1 -й і 12 -й танкових дивізіях СС. 1 -а СС мала просуватися по ряду другорядних доріг, що йшли на захід від Ланзерата до Маас у Хуї, на відстань 50 миль. На північ 12 -а СС мала захопити хребет Ельзенборн, який давав би доступ до хорошої дороги до Мальмеді, а звідти - у напрямку Спа та Маас у Амаї та Енгісі поблизу Льежа. Це розглядалося як найважливіша частина німецького наступу - контроль над Мальмеді та хребтом Ельзенборн дав би німцям хороші оборонні позиції проти будь -якої контратаки з півночі, а також відкрив найкоротший шлях до Маас та Антверпена.\n99 -й дивізії вдалося утримати більшу частину свого фронту. Одна з ключових стендів виникла на південному кінці її фронту, де підрозділ з вісімнадцяти чоловік на чолі з лейтенантом Лайлом Дж. Буком -молодшим патрулював поблизу Ланзерата в Лосхаймській прогалині, на південь від головного фронту дивізії. Коли почалася атака, Буку вдалося зв'язатися зі своїм полковим штабом, і йому наказали залишатися на місці, оскільки вони мали хороші оборонні позиції. Бук та його люди знайшли ідеальне місце для невеликої піхоти, щоб затримати німецький наступ. Основні сили, які мали прямувати до прогалини, насправді були затримані на схід через зламаний міст, в результаті чого піхота 3 -ї парашутно -дивізійної дивізії розчищала дорогу. Один батальйон з цієї дивізії просувався вздовж дороги в напрямку Ланзерата, але коли перша група з 200 чоловік підійшла до позиції Бука, вони були здивовані, потрапили в засідку і змушені були відмовитися від своєї першої атаки. Другий напад близько полудня та третій напад вранці також були відбиті. Бук та його вцілілі люди, нарешті, були змушені здатися пізно вдень після нестачі боєприпасів, і були доставлені в Ланзерат.\n12 -а фольксгренадерська дивізія також досягла дуже незначного прогресу 16 грудня, але цього разу проблему спричинила відсутність мосту через залізницю недалеко від Лосхайму. Це спричинило величезний затор, який уповільнив і піхоту, і бронетанковий полк Пайпера. Пайпер навіть не доїхав до Лошієма до 19.30. Як тільки йому вдалося подолати цю перешкоду, він натрапив на німецьке мінне поле, яке він пройшов, наказавши своїм танкам їхати прямо через нього. Це коштувало йому п’ять танків та п’ять інших транспортних засобів, але це принаймні дозволило йому дістатися Ланзерата одразу після опівночі 16-17 грудня.\nНімецька атака застала американців майже повністю зненацька, а в деяких районах американська лінія розвалилася. Німці почали створювати розрив у лініях союзників між Сент -Вітом і Бастонем, але їм не вдалося досягти своїх амбітних цілей у перший день битви. Розрив у черзі був не таким великим, як очікували німці, при цьому американці трималися за обидва кінці поля бою. Мальмеді, Сен-Віт та Бастонь все ще перебували в руках американців, тому жодна з основних доріг на захід до Маасу не була відкрита. Хоча Сен-Віт врешті-решт впаде, облога Бастоня стала одним із великих епосів битви. 101-й повітряно-десантний, який все ще виліковувався з Маркет-Гардену, був прибіг до міста і допоміг утримати його до кінця битви.\nЗ американського боку наприкінці 16 грудня запанувала плутанина. Масштаби та мета нападу Німеччини досі були неясними. Кілька дивізій були перехоплені, і ворог, який вважався близьким до поразки, виявився набагато витривалішим і небезпечнішим, ніж хтось вважав. Плутанину значно збільшила одна з найсміливіших німецьких операцій нападу, в результаті якої близько 150 німців у захопленій американській формі потрапили за американські лінії, щоб викликати зриви. Вони розповідали казки про дивовижні успіхи Німеччини, видавали себе за військову поліцію і навіть зуміли дістатися до Маасу, де одна захоплена команда зуміла переконати американців, що вони їхали до Парижа, щоб вбити Ейзенхауера! В результаті Ейзенхауер був майже ув’язнений у власному штабі на кілька днів, тоді як будь -кого, хто подорожував поблизу поля бою, швидше за все, зупинили та розпитали про американську популярну культуру.\nНа найвищих рівнях атмосфера була більш спокійною. Ходжес вважав, що це була зіпсована атака, покликана зірвати атаку на греблі, але випустив CCA 9 -ї бронетанкової дивізії для підтримки VIII корпусу. Бредлі дістався до штабу Ейзенхауера, де звістка про напад дійшла до них обох. Бредлі вважав, що це була лише невелика атака, покликана відвернути увагу Америки від запланованої атаки Паттона на Саар. Ейзенхауер не був настільки впевнений, і вирішив віддати дві з чотирьох своїх резервних дивізій, 7 -ю та 10 -ю бронетанкові дивізії, до Арденн. 10 -го був з армією Паттона, але протестуючи проти її втрати, він швидко змусив частину рухатися на північ. 7 -й прибував з півночі. Це залишило лише два незадіяні американські дивізіони - 82 -й та 101 -й десантні, які обидва ще відновлювалися після операції Market Garden. Обидва підрозділи незабаром будуть прихильні до цієї акції, 101 -й відомий поїде в Бастонь, а 82 -й - у сектор Гуффалі.\nНа фронті фон Мантейфеля поновлено наступ на 106-ю дивізію на Енейфелі Шнай, і до кінця дня близько 8 000–9 000 військовослужбовців США були захоплені на пагорбах. Ключовий момент настав на початку дня, коли дві лапи німецької атаки зійшлися у Шонберзі, на захід від Ейфелевої Шні. Підкріплення США було на шляху, але не змогло прибути вчасно. Два затриманих полка з 106 -го зіграли трохи більшу роль у битві, і їм довелося здатися через два дні.\nНайбільш південному полку з 106 -го пощастило більше. Німецький наступ погрожував відрізати його на схід від Нашої, але поєднання успішних дій із затримкою та прибуття бойового командування В 9 -ї бронетанкової дивізії означало, що 424 -й піхотний полк зміг безпечно відступити через Нашу на вночі з 17 на 18 грудня. Потім 424 -а танки танки сформували нову оборонну лінію вздовж нашої, де до них приєдналися перші війська з 7 -ї бронетанкової дивізії.\nДалі на південь Клерво упав пізно вдень, давши німцям доступ до свого мосту через Клерф.\nАмериканці продовжували кидати підкріплення до району. Ходжес попросив останні дві дивізії з резерву SHAEF, 82 -й і 101 -й повітряно -десантні, і Ейзенхауер погодився їх виконати. 82 -й повітряно -десантний борт був направлений у Варбомонт, на північному боці виступу, щоб сформувати лінію на захід від просування Піпера, тоді як 101 -й десантний був направлений у Бастонь. До кінця 17 грудня близько 60 000 військовослужбовців збиралися посилити Ходжес\nНайвідоміший інцидент за весь бій стався 17 грудня. Панцири Пайпера досягли вражаючого прогресу протягом дня, але скрізь, куди вони йшли, вони вчиняли військові злочини. Це почалося в Хонсфельді, одному з наступних сіл уздовж дороги від Ланзерата, де вони вбили низку солдатів, що здалися. Потім він відправився на північ до Буллінгена, на 12 -й танковій дорозі, щоб заправити танки у захопленому американському складі. По дорозі було вбито ще в’язнів. Це повторилося в Буллінгені, де також було вбито цивільне населення. Тоді люди Пайпера повернулися до свого початкового маршруту і до полудня дійшли до Бауньєса, приблизно в двох з половиною милях на південь від Малмеді. Там його люди захопили 140 людей з батареї В 285 -го батальйону спостереження польової артилерії. Більшість американців були схоплені, вивезені на сусіднє поле і вбиті. Вісімдесят шість американських солдатів були вбиті в так званій Малмедійській різанині. Новина швидко поширилася, після того, як деяким, хто вижив після різанини, вдалося втекти, і вони дійшли до американських ліній. Якби різанина була частиною навмисної спроби розповсюдження терору, це дало зворотний результат і натомість послужило посиленню рішучості більшості американських підрозділів, а також посиленню ставлення до СС (подібний військовий злочин союзників також міг бути у Ченогні 1 Січня 1945). Пайпер продовжив рух на захід, але потім зупинився недалеко від Ставело. Це рішення припинило будь -які реальні шанси, що Пайпер дійде до Маасу - його підрозділ зміг досягти певного прогресу протягом наступних кількох днів, але так і не відновив свій початковий імпульс. Вона стала ізольованою від решти 1 -ї танкової дивізії СС, і зрештою була змушена зробити прорив, зазнавши значних втрат.\nНа північному фронті Ходжес тепер зрозумів, що німецька атака була серйозною. Він скасував атаку 2 -ї дивізії і наказав дивізії вийти. Генералу Герову було дозволено виконувати будь -які оборонні дії, які йому потрібні. Він наказав 1 -й піхотній дивізії переміститися з позиції спокою поблизу Аахена. Відступ 2 -ї дивізії був здійснений уміло, провідні батальйони відступили назад через свої тилові частини, які потім повторили процес.\nНа німецькій стороні 12 -й фолькшренадер та 12 -й танковий корабель СС відновили свої атаки і, нарешті, змогли захопити Лосхаймерграбен, але на північ їм не вдалося захопити села -близнюки, які тепер утримувалися змішаними силами з 2 -ї та 99 -ї дивізій. Штаб 2 -ї дивізії у Віртцфельді, на захід від селищ -побратимів, ненадовго опинився під загрозою частини війська Пайпера, що надходила з Буллінгена, але змішані сили утримували їх до прибуття батальйону з 23 -го полку США. Їм допомогла концентрація Пайпера на його тирі на захід, і він побачив, що він пропустив шанс зірвати захист хребта Айзенборн.\nНа півдні американці побудували дві блокпости на дорозі на захід від Клево до Бастонь. Перший був переповнений о 14:00, а другий-у ніч з 18 на 19 грудня, але вони принаймні уповільнили німецький наступ. Цього дня німці також перетнули Клеф у кількох місцях. Наприкінці дня перші елементи зі 101 -го десантного десанту почали збиратися на захід від Бастоня. Одночасно три броньовані оперативні групи з 10 -ї бронетанкової дивізії були витіснені на ключові дороги на північ та схід від Бастоня, де вони поглинають перші німецькі атаки.\nЗ німецької сторони провідні елементи Panzer Lehr наближалися зі сходу. Однак, досягши Нідервампаха, всього за шість миль на схід, генерал Байерляйн вирішив піти брудною ярликом, і йому знадобилося чотири години, щоб дістатися до Магере, на дорозі Бастонь-Лонґвіллі. Цей крок дійсно означав, що він відрізав одну з трьох броньованих оперативних груп, але також затримав його на весь день.\nНа півночі 12 -а танкова дивізія СС розпочала новий штурм селищ -побратимів, але знову зазнала поразки, цього разу поєднанням піхоти 2 -ї та 99 -ї дивізій у селах та артилерійським вогнем з хребта Ельзенборн. До кінця дня 2 -а дивізія завершила свій відхід до сіл, а 99 -а завершила рух назад через нові лінії 2 -ї дивізії. Їхній опір так розчарував німців, що Дітріх отримав наказ відмовитися від фронтального штурму, а наприкінці 18 грудня 12 -а танкова дивізія СС отримала наказ рухатися на південь, намагаючись обійти села -близнюки та дістатися з півдня до дороги Малмеді. Ця атака також зазнала невдачі, коли важкі танки затонули на брудних дорогах.\nПайпер напав на Ставелот рано вранці і зміг потрапити в місто після того, як не вдалося знести ключовий міст. Після запеклої битви в місті частина колони Пайпера просунулася на захід у бік Трус-Понтів, залишивши загін, щоб розправитися з американцями, які все ще тримаються в місті. Цей загін скоїв ще більше військових злочинів, цього разу вбивши як військовополонених, так і мирних жителів. Зрештою, американські захисники відступили на північ, а німці переслідували їх. Повернувшись на захід із більшістю своїх танків, Пайпер упустив ще один шанс мати реальний вплив на бій. За милю на північ від Ставелота, по дорозі на Франкоршам (нині відомий гоночною трасою Спа-Франкоршам), була величезна звалища палива в США з приблизно двома мільйонами галонів палива у 400 000 балонах з п’ятьма галонами, що вистилали дорогу, коли вона проходила через товщу. ліси. Майор Соліс та захисники Ставелота вважали це паливо майже незахищеним, але їм вдалося побудувати блокпост із використанням самого палива. Коли прибули перші «танці», блокпост був запалений, і виникла пожежа змусила німців відступити. Пізніше того дня прибув батальйон 30 -ї піхотної дивізії, щоб взяти на себе захист смітника. Тим часом Пайпер досяг Труа-Понтів, де зливаються річки Амблев і Шлем, але цього разу американці змогли вчасно підірвати мости. Це змусило його рухатися на північ, а потім на захід, щоб перетнути річку в Шене. Однак потім його колону знайшли американські літаки і атакували протягом двох годин. Коли Пайпер знову зміг рухатися, він наїхав на інший зруйнований міст у Хабімонті.\nЦе було настільки далеко, наскільки Пайпер коли -небудь досяг би. Тепер до цього району прибувало американське підкріплення, включаючи 82 -й десант, який збирався на захід від нього. Він був змушений відступити повз Шене, але тепер він був ізольований. Американці незабаром повернули собі Ставелота, відрізавши його від решти його дивізії. Тепер Пайпер був змушений перейти до оборони навколо Ла -Глейза, на північному березі Амблеву, де він був обложений до 23 грудня, коли він спробував вирватися.\nМожливо, Ейзенхауер не оцінив повного масштабу нападу до 19 грудня. Того дня він провів у Вердені зустріч із присутніми Бредлі, Паттоном та Деверсом. Паттону було наказано повернути на північ, і, незважаючи на деяке бурчання, він швидко повернув свої війська на північ (штаб Паттона насправді готувався саме до такої атаки, що дозволило йому оголосити, що він може розпочати контратаку через 72 години). На півночі Ейзенхауер вирішив призначити командування Монтгомері, головним чином тому, що штаб Бредлі знаходився на південь від виступу, що ускладнювало його командування 1 -ою та 9 -ю арміями на північ. Бредлі відмовився перенести свою штаб -квартиру на захід на тій підставі, що це буде розцінено як відступ і знизить моральний стан його людей. Існували також побоювання щодо результатів Ходжеса на початку битви, хоча він незабаром відновив рівновагу (як пізніше визнав Монтгомері). Монтгомері прийшов на посаду 20 грудня. Це був неминуче суперечливий крок, оскільки він поставив британського генерала у відання більше американських солдатів, ніж Бредлі. Стиль командування Монтгомері не допоміг, і він також ненавмисно викликав би суперечки на початку січня, коли німці перехопили прес -конференцію, яку він дав після того, як новина про його призначення просочилася в пресу, щоб змінити її, щоб зробити її ще більш запальною. транслюється на німецькій радіостанції. Ця змінена версія була першою, яку почули Бредлі та його офіцери, і це викликало велику образу.\nНа півночі відсутність 12 -ї танкової дивізії СС дозволило захисникам селищ -побратимів відступити до хребта Ельзенборн, прибувши до кінця 19 грудня. Там вони приєдналися до ветеранів 1 -ї дивізії, які зараз тримали лінію праворуч від них. Зліва від них прибув ще один 9 -й дивізіон ветеранів, який приєднався до лінії, що тягнеться на північ до Моншау. Німці продовжували атакувати на цьому фронті кілька днів, але вони втратили шанс на швидкий прорив, і ключові дороги в цьому секторі залишатимуться закритими для них на весь бій.\nВ цей день відбулися дві ключові битви за межами Бастоня. На півночі Оперативна група Дезобри у Новіллі опинилася на шляху 2 -ї танкової дивізії. Спочатку туман приховував обидві сторони один від одного, але коли він розчистився, почався запеклий бій. До американської броні приєднався батальйон 506 -го парашутно -піхотного полку, а американці навіть зробили спробу контратаки. Зрештою, американці все ще трималися в Новіллі, поки підкріплення дійшло до Фоя, сусіднього села на південь.\nНа схід від Бастонь 501 -й парашутно -піхотний полк був направлений на схід для підтримки Вишневої оперативної групи на Лонгвіллі. Це привело їх до Panzer Lehr у Neffe, де німці знову зупинилися, цього разу, щоб розчистити деякі міни. Поява піхоти у поєднанні з артилерійським обстрілом, який Байерляйн помилково сприйняв як стрілянину з танків, засмутив німецького генерала, і він вирішив підготуватися до повномасштабної атаки на бронетанкову дивізію, яка не існує. Однак німці в цей день досягли одного успіху, захопивши оперативну групу Cherry у Лонгвіллі, де вони знищили всі американські танки та загалом близько 100 машин. Увечері Байерляйн нарешті наказав атакувати з боку Неффе і в бік Бізорі, але це почалося занадто пізно і мало просунулося.\nДалі на південь генерал Кота, командир 28 -ї дивізії, наказав 110 -му полку спробувати утримати штаб дивізії у Вілці, тоді як він сформував новий штаб у Сібреті, за чотири милі на південь від Бастоні. В кінці дня Вільц був оточений, і американські захисники були змушені спробувати вирватися і пробитися власним шляхом на захід. Більшість із них були захоплені в полон, хоча через три дні виконавчий офіцер полку Стіклер, який очолював оборону, врешті-решт дістався до нового штабу дивізії у Во-ле-Розьєр, дев’ять миль на південний захід від Бастонь.\nДалі на північний захід була відправлена суміш інженерів та інших наявних військ для охорони річки Західна Наша. Це тече на схід, щоб з’єднатись із Західним Сходом, що знаходиться на захід від Хуффалізу. Потім об'єднаний наш Терез тече на північний захід, перш ніж повернути на північ, щоб впасти в Маас у Льєжі.\nНезабаром ці невеликі американські сили опинилися на шляху двох повних танкових дивізій - 2 -ї танкової дивізії у Новіллі та 116 -ї на Західній Уреті. Ці дві дивізії походили з різних корпусів і мали різні накази. 2 -й танк мав просунутися на захід у напрямку до Динанта на Маасі. 116-й танковий автомобіль мав перетнути Західну Нашу, потім просунутися на північний захід у західну сторону Урте, у загальному напрямку Намюру, де Маас повертає на схід. Це призведе до вирішальної затримки для німців. До кінця цього дня 116 -й дійшов до Гуффалізу, а його розвідувальні війська потрапили до Західної Нашої Терези, але вони неправильно оцінили силу американських позицій і повернулися до Гуффалізу. Потім дивізія відновила просування, але цього разу на північному березі Східної Урети. Цей рух коштував відділу більшу частину дня. Водночас це змусило 2 -ю танкову дорогу проїхати дорогою через Новіль, де вона також протрималася протягом доби.\nДо 20 грудня німецький наступ вже сильно відставав від графіка. Початковий план передбачав захоплення мостів через Маас не пізніше 18 грудня, але німці не були близько до цієї мети. На правому фланзі п’ятнадцята армія генерала Блюментрітта не просунулася. На лівому фланзі сьомій армії генерала Бранденбергера вдалося просунутися на кілька миль вперед, але навіть настільки далеко, наскільки цього вимагали плани, щоб захистити головну атаку проти Паттона, а Ехтернах, одна з їхніх перших цілей, все ще перебував у Американські руки. На головному фронті 6 -а танкова армія Дітріха мало просунулася на більшій частині свого фронту, і її утримували на хребті Ельзенборн, дуже близько до вихідної позиції. Група бойових дій Піпера з 1 -ї танкової дивізії СС змогла просунутися на захід, але зараз була небезпечно ізольована, і її лінії постачання були перервані, коли американська 30 -а дивізія знову захопила Ставелот. Більшість ключових доріг на цьому фронті все ще були заблоковані, тому Дітріх зміг атакувати лише в проміжку між хребтом Ельзенборн та 5 -ю танковою армією Сен -Фон Мантейфеля, які не змогли захопити Сент -Віт праворуч або Бастонь зліва, хоча 116 -а і 2 -я танкові дивізії збиралися подолати розрив між двома містами. На початку 20 грудня лише дві німецькі танкові дивізії фактично просувалися в прогалини - частина 1 -ї танкової СС на півночі та 116 -а танкова на півдні.\nУ той день Монтгомері також прибув до штабу Ходжеса, де він загалом схвалив існуючі замовлення Ходжеса. Він дійсно пропонував вийти з Сент -Віта, який він вважав небезпечним, і відступити на хребті Елзенборн, щоб усунути гострий кут у лініях союзників, але відкликав пропозиції після того, як Ходжес та його співробітники заперечили. Незабаром Сент -Віт довелося покинути, але хребет Елзенборн залишався в руках союзників протягом усього бою. Монтгомері також схвалив план переміщення 82-го десантника з їх блокувальної позиції на захід від сил Піпера, на південний схід, до позиції на річці Салм, на його південь, де вони допомогли б відкрити задню частину "підкови" у церкві Св. Віт і блокують спроби решти 1 -ї танкової дивізії СС дістатися до Пайпера. Він також почав планувати контратаку з півночі і попросив командувати генералом "Блискавичним Джо" Коллінзом.\nМонтгомері також зобов’язав британський 30 -й корпус охороняти лінію Маас від Намура до Льежа, а пізніше деякі британські війська брали участь у деяких битвах, але Монтгомері завжди визнавав, що бій на півночі виграли американські солдати. Його внесок у битву був суперечливим, але пізніше його німецькі опоненти прокоментували, що він допоміг перетворити серію відокремлених позицій на цілісний оборонний фронт. Пізніше його звинуватили у затримці контратаки з півночі до 3 січня, хоча це було досить важко, коли вона почалася, і у суперечливій прес -конференції, хоча в цьому випадку основна проблема полягала в тому, що німці транслювали спотворену версію, яку чули кількома вищими американськими офіцерами до правильної версії.\nНімці таки зробили один важливий прорив 20 грудня, коли 2 -а танкова дивізія прорвала оборону американців у Новіллі, на північ від Бастоня. Потім дивізіон отримав наказ розпочати ривок на захід у бік Маасу. Наприкінці 20 грудня розвідувальному батальйону 2 -ї танкової машини вдалося перетнути Західну Нашу в Ортвіллі, використовуючи міст, який 116 -а танкова людина звільнила. Решта дивізії змогла перетнути річку, розташувавши її лише за 23 милі від Маасу (хоча це була нижня, на північ течія, ділянка Маасу, а не пізніша течія на схід, яку німці повинні були перетнути, якщо вони мали погрожують Антверпену. Однак тоді у підрозділу закінчилося паливо.\nУ Бастоні німці двічі атакували. На лівій німецькій стороні Панцер Лер атакував у бік Марві, де вони були зупинені після двох годин боїв. Праворуч вони атакували в районі Неффе/ Бізорі, але ця атака була відбита за допомогою артилерії назад у Бастоні. На захід німці остаточно завершили оточення Бастонь, відрізавши дорогу до штаб -квартири корпусу в Нойфшато. До цього моменту американці мали 11840 чоловік із 101 -ї десантної частини, близько 40 шерманів та 36 винищувачів танків, озброєних 76 -мм гарматами, трьома батальйонами 75 -міліметрових гаубиць, однією з 105 -мм гаубиць та чотирма гаубицями 155 -мм, загалом близько 130 артилерійських одиниць . Однак артилерійських боєприпасів бракувало.\nНа противагу північному флангу німці здійснили три атаки на нову позицію 99 -ї дивізії на хребті Ельзенборн, кожна з яких була відбита. Ця битва відмовила армії Дітріха у доступі до трьох із п’яти роллбанів і залишила північну з двох, які були відкриті, небезпечно піддані вогню американської артилерії з півночі. Тільки південний маршрут, Rollbahn E, був повністю відкритий, і цього навіть не вистачило на належну спробу врятувати Пейпера.\nДефіцит палива з німецької сторони тепер змусив 2 -ю танкову дивізію проводити весь 21 грудня, сидячи на західному березі Західної Нашої Терези, чекаючи, поки прибуде більше палива.\nНа їх північ передовий караул 116 -ї танкової дивізії дійшов до Хоттона, на півночі, що протікає на головній гілці Урте, але не зміг забрати її з елементів штабу 3 -ї бронетанкової дивізії, тоді як оперативні групи з тієї ж дивізії змогли зупинитися 560 -а фольксгренадерська дивізія у Сої та Амонінах, на схід від річки.\nДень був тихим у Бастоні, коли німці готувалися до своєї першої масштабної атаки.\nНімці досягли більшого успіху в Сент -Віті, де врешті -решт змусили американців виїхати з міста наприкінці дня. Однак американські сили врятувалися більш -менш неушкодженими і вправно вчинили бойовий відступ на захід, утворивши нову лінію на захід від міста.\nНа півночі Дітріх все ще не зміг досягти прогресу проти хребта Ельзенборн, і в результаті фон Рундштедт вирішив перемістити дві свої танкові дивізії СС (2 -ю і 9 -ю танкові дивізії СС з II танкового корпусу СС) на південь, щоб приєднатися до фон П’ята армія Мантейфеля, яка стала основною німецькою силою нападу. Знову втрутився дефіцит палива, і один з них не міг рухатися 36 годин. Це фактично завершило значні бої на фронті Шостої танкової армії на півночі, ознаменувавши повний провал основного напрямку наступу Гітлера.\nНа американській стороні 82 -й повітряно -десантний борт перемістився на позицію вздовж річки Солм до Вілсальма, потім на захід у напрямку до плато Таїль, при цьому їх правий фланг захищав від будь -якого північного руху 116 -ї танкової машини, а лівий фланг проти спроб врятувати Пайпера.\n22 грудня відбулися три ключові події. З боку Німеччини, нарешті, розпочалася атака на Маас: 2 -а танкова дивізія наступала на захід із Західного Уортеху, а 116 -а танкова дивізія наступала вздовж північного берега Східного Уртеху. Фон Мантейфель сподівався, що зможе посилити цю атаку за допомогою дивізії Танкової Лер (коли Бастонь впав) та 2 -ї танкової дивізії СС, що прямують з армії Дітріха. 2 -я танкова дивізія наблизилася б до Мааса, ніж будь -яка інша велика бойова одиниця, але все одно не встигла. До 22 числа американське підкріплення прибувало в дедалі більшій кількості, тому реального розриву в черзі вже не було. Другий танковий шлях пройшов у напрямку до 84-ї піхотної дивізії, яка збиралася неподалік від міста Марке, на північний захід від Ортвіля. 116 -й танковий маршрут буде близький до недавно прибулого бойового командування з 3 -ї бронетанкової дивізії, яка сформувалася на дорозі на північ від Хуффаліза до Льежа. Єдина проблема з цим розгортанням полягала в тому, що вони включали дві з чотирьох дивізій, які були виділені до 7 -го корпусу Коллінза для майбутньої контратаки.\nУ Бастоні німці повністю оточили містечко і надіслали ультиматум про капітуляцію, який, як відомо, відповів одним словом - "Горіхи!". Одночасно німці вивели більшу частину танкової ліри від нападу на Бастонь і спробували пересунути її на захід, щоб підтримати 2 -ю танкову дивізію. Частина дивізії була залишена в Бастоні, і врешті -решт вона виявилася надто слабкою для виконання будь -якого завдання.\nНайважливіший розвиток подій відбувся на півдні, де вчасно почалася контратака Паттона. Слід визнати, що це був не найсильніший напад, що включав одну піхотну дивізію та 4 -ю бронетанкову дивізію, але він був організований лише за три дні і незабаром набуде сили.\nВ іншому місці на полі бою захисники Сент -Віта витягли зграю на меншу позицію на захід від Сент -Спершу американське верховне командування, і зокрема генерал Рідгвей, командувач XVIII повітряно -десантного корпусу, хотіли сформувати нове "укріплене гусяче яйце" на захід від Сент -Віта, який буде подаватися з повітря, поки союзники не будуть готові до контратаки. Усередині кишені генералу Хасбруку ця ідея не сподобалася, вважаючи, що його відділ буде знищений, якщо він залишиться надовго. Остаточне рішення залишилося за Монтгомері, який вирішив наказати відступити. З цим сперечався лише Рідґвей, але його відкинули.\nОднією з найбільш відомих подій 23 грудня стала зміна погоди - високий рівень, що надходив зі сходу, змітав низькі хмари, які утримували більшість літаків союзників на землі досі, і дозволив винищувачам -бомбардувальникам і транспортним літакам почати діяти. . У той час як С-47 припинили поставки до гарнізону Бастонь, винищувачі-бомбардувальники та середні бомбардувальники атакували будь-яку видиму німецьку колону. За інших обставин німці чекали б, поки покриття темряви зрушиться, але це не було можливим посеред великого наступу.\nПротягом наступних кількох днів у центрі уваги були три ключові битви.\nНайвідомішими були бої під Бастонгом: німці атакували обложений гарнізон, а люди Паттона намагалися зняти облогу.\nНа кінці виступу 2 -а танкова дивізія вичерпала пар за кілька миль до Маас у Дінанта, а потім потрапила під удар. Знову тут були два елементи боротьби: американці намагалися знищити захоплену танкову дивізію, а німці - рятувати її.\nНарешті, на північно-західному фланзі виступу німці, нарешті, змогли залучити більшу частину своїх танкових дивізій у бій після того, як американці були витіснені зі Св. 116-а танкова дивізія все ще намагалася проштовхнути на північ вгору по Утею і трохи далі на схід 2 -а танкова дивізія СС атакує у напрямку до ринкового міста Манхей, на південному кінці пристойної дороги до Льежа. Цю частину битви часто називають битвою за плато Тайль, тому що бої почалися у Бараке Фрейєре, близько до найвищої точки на плато, але більшість справжніх боїв відбувалися на північ від цього плато.\nВідступ від виступу Сент-Віт був здійснений 23 грудня, переважно вдень після того, як плани на відступ у ніч з 22 на 23 грудня зазнали невдачі. Відступ був здійснений під тиском Німеччини з більшості напрямків і лише вчасно був завершений - коли останні з захисників намагалися дістатися до 82 -ї повітряно -десантної лінії, на яку тиснула бригада фюрера Беглейта на одному фланзі та 2 -й танковій СС Поділ на інший. Цей підрозділ просувався навколо південної сторони підкови Сент -Віт і тепер атакував західну частину 82 -ї повітряно -десантної лінії на захід від Салма. Німцям насправді вдалося закрити шлях евакуації перед кількома останніми американськими контингентами, хоча більшість чоловіків змогли втекти, відмовившись від свого обладнання. До кінця дня близько 14 000 з 22 000 чоловік, які брали участь у боях у Сент -Віті, досягли відносної безпеки за 82 -ою повітряно -десантною дивізією, хоча потім їх довелося повернути назад у бій на фронті Тайл.\nПраворуч 116 -а танкова та 2 -я танкові дивізії СС атакували у напрямку 3 -ї бронетанкової дивізії на дорозі в напрямку Льежа. 116 -а танкова дивізія продовжувала атакувати вгору по Утеру в напрямку Хоттона. Праворуч від 560 -ї фольксгренадерської дивізії намагалися захопити Сою та Амоніни, а інша частина дивізії намагалася захопити Фрейне. Це вивело його на лівий фланг 2 -ї танкової дивізії СС, яка атакувала у напрямку невеликого містечка Манхей. Це був ще один автомобільний вузол, з дорогами на захід у бік 116-ї танківки, на північний захід у бік Ени або на північ у бік Льежа. 23 грудня 2 -й танковий корабель СС перемог одну американську армію в Барак -де -Фрейєре та ще одну на південь від Манхея, але закінчив день недалеко від міста. Вони напали на з'єднанні 82 -го повітряно -десантного на сході і 3 -го бронетанкового на заході і виявили слабо захищений шлях до Манхея.\nЦя атака ознаменувала вступ у бій 2 -ї танкової дивізії СС, яка спочатку входила до другої хвилі військ у Шостій танковій армії, але отримала наказ на південь приєднатися до більш успішної П’ятої танкової армії кількома днями раніше. Відсутність палива та американська позиція у Сент -Віті відтермінували її перехід до дій, який прийшов лише на восьмий день битви.\nНапад виявився настільки загрозливим, що американці передали частину третього дивізіону з корпусу Коллінза для оборони.\nЛіворуч 2 -а танкова дивізія просунулась у бік 84 -ї дивізії США навколо Марке, але замість того, щоб брати участь у бою з піхотою, повернула ліворуч і продовжила рух у бік Маас у Дінанта. Наприкінці дня розвідувальний батальйон дивізії повідомив, що він знаходиться в межах дев’яти кілометрів від Маас у Дінант. Це привело їх до 2 -ї бронетанкової дивізії США, яка збиралася на північ. Це виявило різницю у підході між Монтгомері та американцями, які зараз перебувають під його командуванням. Монтгомері хотів котитися з ударами, тримати якомога економічнішу лінію, зібрати сили для контратаки і вдарити німців, коли вони були надмірно викриті. Він не був особливо стурбований тим, щоб утримати їх на схід від Маасу, оскільки вважав, що у нього є сили, готові з цим впоратися. На противагу цьому американці хотіли залучити свої резерви до битви, щоб зупинити німців якомога швидше. 23 грудня генерал Гармон, командир 2 -ї бронетанкової дивізії, обмежився відправленням патрулів на південь від Марке, але вони нічого не знайшли.\nНа півночі це був день, коли Пайпер, нарешті, здався у Ла -Глайз і наказав своїм людям готуватися до прориву на схід. Прорив розпочався о 1 годині ночі наступного ранку, а наприкінці 24 грудня врятованим із його сил вдалося переплисти річку Салм і дістатися до німецьких ліній. Просування Пайпера було єдиним справжнім успіхом на північному фронті, але це коштувало йому всього 800, окрім 5000 чоловік, і він бачив, як його підрозділ вбив щонайменше 353 військовополонених та 111 цивільних.\nКлючовою подією протягом дня стало перше падіння поставок у Бастонь. Завдяки команді дослідників, яка зайшла першою, загалом 241 C-47, підтримувані 82 Thunderbolts, скинули 144 тонни запасів, 95% з яких було вилучено. Того вечора німці здійснили свою першу скоординовану атаку, вразивши піхоту планера по південно-східному периметру. Їм вдалося потрапити до села Марві, всього за дві милі від Бастонь, але американці змогли перемістити резерви з тихої частини лінії, і до півночі вони відновили лінію.\nНа південь зусилля з полегшення повільно просувалися: два бойові команди мали на меті будувати мости через Бейлі під час атаки. Одного разу через Сюре вони обидва натрапили на міцно утримувані села, а відсутність альтернативних шляхів змусила їх повільно битися за села. Дивізіональний резерв також приєднався до битви, але на правому фланзі, так що, хоча він просунувся, він закінчився день на південь від Сюре.\n24 грудня Гармон виявив сильні німецькі бронетанкові війська, які рухалися повз нього на південь. Він попросив у генерала Коллінза дозволу на атаку всією своєю дивізією. Коли надійшов запит, Коллінз був далеко від свого штабу, тому його передали Ходжесу. Ходжес був розірваний між його обов'язком підкорятися наказом Монтгомері не допускати дивізію до битви та власним бажанням дати Гармону дозвіл на атаку. У відповідь він дозволив Коллінзу та Гармону котитися з ударами та відходити на північний захід, якщо це необхідно, але не наказав їм цього зробити або наказав не нападати. Коллінз і Гармон підказали і підготувалися до повномасштабної атаки наступного дня. У той день дійсно відбулося одне зіткнення між двома підрозділами, коли Оперативна група О’Фаррелл з 2 -го бронетанкового влучила в колону танків, що прямувала на північ, і знищила їх. З боку Німеччини 2 -а танкова дивізія досягла Целлес, але потім зупинилася на день, щоб дочекатися більшої кількості палива. До цього моменту 2 -а танкова дивізія була небезпечно ізольована: танкер Lehr ліворуч і 116 -а справа праворуч.\nПровідні елементи 2 -ї танкової дивізії фактично мали одне з небагатьох прямих зіткнень з британськими сухопутними військами під час бою. Монтгомері перевів британські бронетанкові бригади на позицію для охорони мостів Маас у Гіве, Дінант і Намюр. У Дінанта частина 3 -го Королівського танкового полку встановила ряд блокпостів на схід від річки. Вранці 24 грудня провідна колона 2 -ї танкової дивізії натрапила на одну з таких блокпостів, і танк IV був знищений вогнем Шермана. Вранці англійці також нокаутували двох пантер.\nЦе був найближчий з усіх великих німецьких колон до Мааса, але їх успіх прийшов не на ту сторону поля бою. Маас тече на північ повз західну сторону Арденн, потім різко повертає на схід у Намюрі, щоб текти у бік Льежа. Ділянка Маасу, яку німцям насправді потрібно було перетнути, якщо вони хотіли загрожувати Антверпену, - це ділянка між Намюром та Льєжем. Якби їм вдалося перетнути річку в Дінант, їм усе одно довелося б повернути на північ і перетнути Самбр, що тече із заходу на схід, щоб приєднатися до Маасу у Намюрі. Сам Дінан сидить у вражаючій ущелині, і німці до цього моменту намагалися б пробитися через нього.\n24 грудня Монтгомері відвідав штаб -квартиру 82 -ї повітряно -десантної дивізії і наказав їм вийти зі своєї нинішньої лінії, яка на цей момент була завдовжки п’ятнадцять миль, і біг на південь вздовж річки Салм до Вілсальма, потім на захід до Манхея. Монтгомері наказав їм перейти на нову лінію, яка йшла дорогою від Тройських пунктів прямо на південний захід до Манхей. Нова лінія приєдналася до тих самих пунктів, що і стара, але була набагато коротшою та легшою для захисту. До ранку Різдва 82 -й повітряно -десантний був у новій лінії. Іноді цей крок звинувачують у послабленні американських позицій у Манхей, хоча з огляду на те, що правий фланг 82 -го десантника був закріплений у цій зоні на обох лініях, незрозуміло чому. Справжньою проблемою, мабуть, стала плутанина, викликана змішанням підрозділів у цьому районі, який захищали правий фланг 82 -ї повітряно -десантної, лівий фланг 3 -ї бронетанкової дивізії та частина 7 -ї бронетанкової, що поверталася з Санкт -Петербурга. Німці напали саме тоді, коли ці сили рухалися на місці, схопивши їх у слабкий момент. Початкова лінія була обрана лише через необхідність підтримувати контакт з підковою Сент-Віт, але після евакуації її безглуздо передовжили.\nНа схід 2 -й танковій дивізії СС вдалося форсирувати свій шлях у Манхей, але їй не вдалося вирватися на північ на дорогу Льеж. Німці змогли зайняти Грандмінь (нині західний край Манхей, але потім окрему комуну), змусивши американську оперативну групу Кейн (CCB з 3 -ї броньованої) відступити на довколишні пагорби.\nНа 116 -му танковому фронті Kampfgruppe Bayer атакували Верденне на захід від Урте, але опинилися в пастці на північ від американських ліній.\nУ Бастоні німці вирішили атакувати з північного заходу в надії, що вони знайдуть слабке місце в лінії. Святвечір пройшов під час підготовки до цієї атаки. Протягом дня зусилля з надання допомоги не мали особливого прогресу.\nНапад Гармона стався 25 грудня. Його підтримували винищувачі-бомбардувальники, які знову мали відповідну погоду, та британські танки з 29-ї бронетанкової бригади (однієї з небагатьох британських наземних частин, які брали безпосередню участь у боях). До цього моменту німецька 2 -а танкова дивізія досягла Целлеса, за чотири милі від Маасу, але також закінчилася паливо і опинилася в кінці дуже вузького коридору. Атака Гармона була руйнівною. Бойове командування В було направлено на південний захід, щоб атакувати вершину 2-ї танків у Целле, тоді як бойове командування А було відправлено на південний схід до Рошфора, щоб відрізати їх від будь-якого підкріплення.\nЗахідний край німецького наступу складався з двох груп-"Кампфгруппа Бом", яка складалася з розвідувального батальйону з деякими танками, які досягли Фой-Нотр-Дам, і сильнішої "Кампфгрупи" Коккенгаузен (Панциргренадерський полк 304 та 1/ Танковий полк 3), який знаходився трохи далі на південний схід у Целле. CCB атакували двома колонами, одна з яких наступала між двома німецькими силами, а інша-на південний схід від KG Cockenhausen. Американці приєдналися в Селле вдень, захопивши дві німецькі сили на північ.\nНімці втратили 80 танків, і кінчик їх просування був відрізаний.\nНа сході 3 -я бронетанкова дивізія та піхота США припинили повну атаку 2 -ї танкової дивізії СС на проміжку між Салмом та Урте, тоді як 116 -а танкова понесла великі втрати під час атаки на 84 -ю піхотну дивізію на західному березі. нашого.\nЗамість того, щоб поновити поштовх на північ, 2 -я танкова СС атакувала на захід від Манхей у напрямку Grandрандменіл, сподіваючись, що вони зможуть зняти частину тиску на 2 -ю танкову дивізію. Німці не змогли досягти жодного прогресу. Однак значний напад американців на Грандменіл також зазнав невдачі, в результаті чого битва в цьому районі була тупиковою.\nУ Бастоні фон Мантейфель був сповнений рішучості захопити місто, частково відкривши більше доріг на захід, а частково припинивши використання американцями його для контратаки. Його війська тепер були на місці для нападу з північного заходу, у бік Чемпс. Метою було змусити американців скласти там свої обмежені резерви, а потім атакувати на південь, щоб потрапити до Бастоні. Атакою керуватиме 15 -а танково -гренадерська дивізія (хоча не всі прибули вчасно для участі) за підтримки деяких обладунків, залишених танковою лірою. Німці змогли потрапити в Шампи, і одного разу один командир танка навіть повідомив, що він досяг краю Бастоня. Однак американці утримали свої резерви і підготували засідку, і з вісімнадцяти німецьких танків, які брали участь у нападі, сімнадцять були знищені, а один захоплений у полон.\nНа південь CCR обмінялися флангами, рухаючись зі сходу на захід для атаки ліворуч від CCB, яка зараз застрягла. Ця нова атака виявилася більш успішною, і CCR зміг захопити Ремонвіль на захід від CCB.\n26 грудня Модель, Рундштедт і Мантейфель повідомили Гітлеру, що захопити Антверпен вже неможливо. Вони запропонували повернутися до «маленького рішення», атакуючи на північ від Бульги у напрямку Маас на захід від Льежа, а потім повернувши на північний схід, щоб звільнити Аахен, перше німецьке місто, що потрапило під союзники. Гітлер відхилив їх пропозицію і наполягав на тому, щоб дотримуватися власного плану другого наступу в Ельзасі, операції «Нордвінд», яка, на його думку, змусить Паттона вийти з Арденн. Водночас війська в Булджі мали готуватися до нападу на північ у напрямку до Льежа, але лише як попереднє для нападу на Антверпен. В результаті фон Мантейфель отримав наказ готуватися до чергової атаки на Бастонь.\nНайвідоміша подія 26 грудня відбулася в сутінках, коли перші три танки з 4 -ї бронетанкової дивізії Паттона підійшли до південної сторони периметра. Офіційна облога Бастонь була закінчена, хоча найважчі бої ще попереду. Ці танки були з CCR підполковника Крейтона У. Абрамса, який обійшов міцно утримуване село Сібрет і натомість атакував далі на схід, проштовхуючись через Асенуа і по периметру. На цей момент був відкритий лише вузький коридор, але це не завадило Паттону відвідати Бастонь того вечора.\nНа початку німецької атаки 9-а танкова дивізія приєдналася до спроб врятувати 2-ю танкову, захопивши село Хумайн, на північний схід від Рошфора. Однак вони не змогли досягти подальшого прогресу, і натомість вони були піддані потужному артилерійському обстрілу та нападам 2 -ї бронетехніки. Ті елементи 2 -ї танкової дивізії, які були поза кишеню, були сформовані в К.Г. Холтмайєра і атаковані з Рошфора на схід. Їм вдалося пробратися на відстані милі від кишені Celle, перш ніж вони були атаковані CCA 2 -ї бронетанкової та змушені відступити. О 15.30 штаб 2 -ї танкової дивізії наказав вижившим у кишені знищити їх важку техніку і вирватися. Вершина наступу була відламана, і німці сформували нову оборонну позицію з її західною околицею у Рошфорі.\nНа фронті 116 -ї танкової дивізії спроба врятувати захоплену Кампфгруппу Байєр зазнала поразки 334 -ї піхоти США. Тоді Bayer отримав дозвіл на спробу прориву. Бригада фюрера Беглейта також була прихильною до цієї акції, але її атака на Хоттона не вдалася, і тоді їй було наказано повернутися в Бастонь.\nНа схід день розпочався з нападу обох сторін на Grandрандменіл. Американці притупили німецьку атаку, а потім вимусили їх вийти з Грандмінеля. Спроба проштовхнутись на схід до Манхея зазнала невдачі, але до кінця дня 2 -й танковий корабель СС був вимушений виїхати з Grandрандменіла. До світанку 27 грудня 82 -й повітряно -десантний борт також витіснив їх з Манхея, і загроза для дороги в Льєжі зникла.\n27 грудня Ейзенхауер офіційно затвердив план контратаки. Генерал Коллінз запропонував три альтернативи, з яких це було найменш амбіційним. 30 грудня Паттон мав атакувати на північ від Бастоні у напрямку Гуффалліз. Коллінз нападе на південний схід 3 січня, також націлений на Гуффалізі. Метою було вичавити німців з кишені, а не намагатися відрізати їх на базі. Це був один з небагатьох випадків, коли Паттон і Монтгомері були загально згодні - обидва чоловіки вважали б за краще, якби німцям дозволили просунутися далі на захід, можливо, навіть перетнувши Маас певною мірою, до того, як союзники контратакували і порізали їх вимкнено. Це також стало кошмарним сценарієм для кількох вищих німецьких полководців.\nОднак лише Паттон продовжував виступати за цей план у міру розвитку битви. У Першій армії Ходжес усвідомлював, що дороги на північно-східному куті виступу недостатньо хороші для підтримки великої атаки. Бредлі також виступив проти цієї ідеї, оскільки його хвилював вплив зимової погоди як на землю, так і в повітрі, а також відсутність запасів. Він хотів, щоб Паттон атакував з Бастоня, щоб скористатися сильними силами, які там були зібрані. Монтгомері підтримав думку Ходжеса, і коли він зустрівся з Ейзенхауером 28 грудня, сказав, що Перша армія буде готова до атаки протягом дня -двох після Нового року.\nУ Хумаїні Гармон віддав свої атаки своїм резервам, бойовим командуванням R, і до кінця дня німці були змушені капітулювати. Остання капітуляція відбулася за допомогою британського вогнеметного танка, який допоміг переконати 200 німців, що ховалися у шато, здатися.\nДо кінця 27 грудня вершина німецької атаки була розгромлена. Гармон зміг повідомити, що він узяв 1200 полонених, а німці зазнали ще 2500 вбитих або поранених і втратили 82 танки, 83 польові гармати та 441 інший транспорт! 150 танків і транспортних засобів були знайдені в зруйнованій кишені в Целле. 2 -й танковий тепер мав лише близько 20 робочих танків, більше не був боєздатною одиницею.\nНімці зробили останню спробу прорватись на цей фронт, цього разу напавши на хутір Садзот, на дорозі, що йшла на захід від Грандменіля до Ерезі. Теоретично для атаки слід було використати 12 -ю танкову дивізію СС та елементи 2 -ї танкової дивізії СС, але жодна з них не змогла вчасно доставити багато військових у цей район. Це пощастило, оскільки в американських лініях навколо Садзота утворився розрив. В результаті битва тривала більшу частину 28 грудня, але до 29 грудня німецька атака була відбита\nМабуть, найважливішою подією в Бастоні був приїзд колони допомоги з 40 вантажних автомобілів та 70 машин швидкої допомоги. Більше запасів надходило по повітрю, хоча цього разу німці були готові і збили низку літаків. Контрудар Паттона продовжився, і коридор розширився, коли CCB вдалося дістатися до Бастоня. На схід Паттон також атакував на північ річку Сюре, яка утворила південну межу більшої частини випуклості на схід від Бастоні. І знову прогрес був повільним.\nПротягом наступних кількох днів більшість боїв велися навколо Бастоня та на схід. В інших місцях німці, як правило, перебували в обороні, і Перша армія готувалася до власної контратаки, яка розпочнеться 3 січня.\nУ Бастоні останніх важкопоранених евакуювали. Люди Паттона атакували по обидва боки міста, але лише просунулися на захід.\nОбидві сторони 29 грудня проводили підготовку до великих нападів, запланованих на наступний день. На захід від міста були певні бої, але це не дало результатів.\nОбидві сторони 30 грудня розпочали великі атаки на Бастонь. З боку Німеччини 39 -й корпус мав атакувати зі сходу, використовуючи 1 -ю танкову дивізію СС і 167 -ю фольксгренадерську дивізію, тоді як 47 -й танковий корпус мав атакувати із заходу, використовуючи бригаду фюрера Беглейта та 3 -ю танково -гренадерську дивізію. На американській стороні VIII корпус Міддлтона мав атакувати на захід від Бастонь із застосуванням 9 -ї бронетанкової, 11 -ї бронетанкової та 87 -ї піхотних дивізій. Атака Міддлтона та 47 -го танкового корпусу збиралися зіткнутися десь на захід від Бастоня. Зіткнення сталося навколо сіл Ченогнє та Сибрет на захід від Бастонь. Бойові дії закінчилися безрезультатно, але вони зупинили західний фланг німецької атаки.\nСхідний фланг німецької атаки досяг більшого прогресу, захопивши село Лутребуа після досить заплутаного дня. Ще на південь 167 -а фольксгренадерська дивізія була зупинена частиною 4 -ї бронетанкової дивізії, якій допомагала артилерія, яка випускала нові снаряди POZIT із запобіжником, який пізніше німецький командувач назвав "снарядами, що розбивають дерева". Німці вдарили східну сторону коридору, але за день не змогли досягти жодної зі своїх цілей,\n31 січня III корпус Паттона приєднався до атаки під керівництвом 6 -ї бронетанкової дивізії, 35 -а піхотна та 26 -а піхотні дивізії продовжили лінію на схід від Бастоні. Протягом наступних кількох днів обладунки повільно відштовхуватимуться на північ, але піхота не досягла значного прогресу, залишивши на південному сході від Бастоні велике виступу, яке тримали німці. На фронті VIII корпусу 11 -та бронетанкова дивізія атакувала долину Рехріваль, але все одно не змогла взяти Ченогнє.\n1 січня Люфтваффе зробило свою останню велику появу на західному фронті, здійснивши операцію Боденблат, масштабну раптову атаку на аеродроми союзників у Бельгії, Голландії та Франції. Люфтваффе деякий час збирало величезну кількість винищувачів, спочатку з метою використання їх для нападу на великий денний наліт США. Надія полягала в тому, що досить велика атака могла б підкосити Восьму авіацію, хоча б тимчасово вибивши її з бою. Однак Гітлер вважав за краще використовувати знову зібрані сили для підтримки нападу в Арденнах. Напад застав RAF та USAAF зненацька - на цьому етапі війни Люфтваффе розглядалося як переможена сила - і значна кількість літаків союзників була знищена. Однак більшість цих втрат були на землі, і порівняно мало екіпажів загинуло. На противагу цьому німці втратили 143 загиблих і зниклих безвісти, 70 полонених і 21 пораненого. Серед загиблих - троє командирів крил, п'ять командирів груп та чотирнадцять командирів ескадрильй (штаб -квартир). Союзники швидко змогли замінити втрачений літак, але німцям так і не вдалося замінити своїх досвідчених пілотів.\nЗнову прогрес у всьому Бастоні був повільним, але обидва корпуси досягли певного прогресу, допомагаючи повільно відштовхнути німців від міста. Знову найбільший прогрес був досягнутий на захід, де лінія фронту почала просуватися на захід від Бастоня, а це означає, що коридор більше не перебуває під загрозою. На цьому фланзі лінія фактично починала випрямлятися, перетворюючи Бастоня на видатну, а не на оточену фортецю.\nДо цього моменту більшості німецьких командирів було зрозуміло, що атака провалилася. В кінці дня Мантефель навіть попросив дозволу відірватись від вершини опуклості та сформувати нову лінію на основі Houffalize. Гітлер не дав дозволу, оскільки тепер він вирішив спробувати утриматися за виступ з обмеженими силами і здійснити ще більше зіпсутих атак в інших місцях уздовж лінії. В результаті запланована атака на Бастонь все -таки продовжилася.Моделю все-таки вдалося отримати дозвіл відмовитися від будь-яких спроб атакувати з кишені на південний схід, стверджуючи, що більше неможливо залучити до неї більше війська. Новий план полягав у використанні реформованого I танкового корпусу СС генерала Прісса для нападу з півночі вниз по дорозі від Гуффалізі. Атака була відкладена до 4 січня, щоб дозволити більшій кількості залучених підрозділів стати на місце.\nНа американській стороні 6 -та бронетанкова дивізія атакувала з п'ятьма оперативними групами в лінії, але лише досягла обмеженого прогресу на схід та північ від Бастоні. Далі на схід Лутребуа був остаточно відвойований після втрати 30 грудня. На захід від Бастоня 11-та бронетанкова дивізія нарешті захопила свою ціль Манде-Сент. Етьєна, допомагаючи розрізати Бастонь-Сент. Губертова дорога.\nАтака першої армії\nНапад Першої армії розпочався, як і планувалося, 3 січня. Метою було проштовхнутись на південь від існуючого фронту до Хуффалізі, відстань приблизно 12-13 миль, де Перша армія зустрінеться з Третьою армією Паттона, яка повинна була просунутися на відстань трохи менше 10 миль від Хуффалізу. Можливо, це була невелика відстань, але поєднання важкої місцевості, поганої погоди та рішучого опору Німеччини означало, що дві армії зустрінуться майже через два тижні!\n7 -й корпус генерала Коллінза був виділений Першій армії для керівництва атакою, хоча багато його підрозділів були залучені до боїв раніше, ніж хотілося б Монтгомері. Навіть тоді Коллінз мав дві броньовані дивізії, три піхотні дивізії та дванадцять польових артилерійських батальйонів - майже 100 000 чоловік. За кілька днів до нападу корпус утримував лінію від Бра на південному заході до поблизу Хоттона на річці Урте, метою якого були деякі останні атаки Німеччини на цьому фронті. 75 -а і 84 -а піхотні дивізії тримали лінію. Коллінз планував атакувати з обома своїми броньованими дивізіями - 2 -ю та 3 -ю бронетанкові дивізії. Ці дивізії все ще були організовані як "важкі" броньовані дивізії з чотирма батальйонами M4 Shermans - більшість інших бронетанкових дивізій США тепер були "легкими" дивізіями з трьома батальйонами Shermans. Однак вони також були набагато слабкішими в піхоті, ніж «легкі» дивізії, тому план передбачав, що 83 -а дивізія підтримуватиме 3 -ю бронетанкову, а 94 -а дивізія - 2 -ю. Ліворуч повітряно -десантний корпус повинен був висунути праве крило вперед, щоб залишитися в черзі, тоді як праворуч дві дивізії з британського XXX -го корпусу брали б участь у початковій фазі атаки, перш ніж бути видавленими між двома американськими арміями.\nЗ боку Німеччини Коллінз зіткнувся з II танковим корпусом СС, 12 -а фольксгренадерська дивізія праворуч, 560 -а фольксгренадерська дивізія в центрі та 2 -а танкова дивізія СС - ліворуч. Ці три дивізії представляли половину всієї Шостої танкової армії - інші її частини були перекинуті на південь до П’ятої танкової армії, щоб спробувати підтримати більш успішний фланг атаки.\nПочатковою метою для нападу була дорога, що пролягала на схід-захід від Сальчато на сході, через попереднє поле битви в Бараке Фрейєре та далі до Урте у Ла-Рош. Єдина хороша дорога з півночі на південь, що вела з Льежа до Гуффалізі, пролягала посередині цього поля бою. У перший день атаки обидві дивізії просунулися приблизно на дві милі, але потім прогрес сповільнився.\nУ Бастоні 6 -я бронетанкова дивізія досягла певного прогресу, нарешті захопивши Оберсі, Магарет і Вардін на схід від Бастоні.\nОстання спроба Німеччини захопити Бастонь відбулася 4 січня. Однак до цього моменту захисники були набагато сильнішими за нападників. Напад стався по дорозі з Houffalize. На захід від дороги 15 -а танково -гренадерська дивізія та 9 -а танкова дивізія СС атакували Лонгшам, але обидві атаки зазнали поразки. Захисники стверджували, що знищили 34 танки. На схід від дороги 12 -а танкова дивізія СС і 340 -а фольксгренадерська дивізія (Теодор Толсдорф) таки зуміли витіснити 6 -ту бронетанкову дивізію назад з Оберсі, Магарета та Вардіна, але американці утримували високу позицію на захід від сіл. Ця остаточна атака закінчилася явним провалом.\nКоли остання атака на Бастонь закінчилася, Модель наказала вивести 9 -ю танкову дивізію СС з цього фронту і перейти, щоб допомогти Шостій танковій армії відбитися від нападу Першої армії США. Наступного дня Мантейфель вивів 12 -ю танкову дивізію, ще більше послабивши сили навколо Бастоня.\nПерший фронт армії\n3-я бронетанкова дивізія зліва від Першої армії, нарешті, досягла дороги Ла-Рош Сальчато на четвертий день їх наступу. Потім генерал Коллінз вирішив відправити частину її на захід на дорогу, щоб спробувати допомогти 2 -й броньованій, яка намагалася відштовхнути 2 -ю танкову дивізію СС.\nЧастина 3 -ї бронетанкової дивізії пізно ввечері успішно захопила перехрестя у Бараке Фрейєре. Це змусило німців на захід відступити, щоб уникнути відсічення, і пізніше того ж дня 2-а бронетанкова дивізія змогла досягти дороги Ла-Рош-Сальмто.\nФронт третьої армії\n3 -а танково -гренадерська дивізія контратакувала у Фламіє, захопивши батальйон із 17 -ї повітряно -десантної дивізії, яка щойно увійшла до міста.\nЦього дня Гітлер нарешті дозволив відступити від вершини опуклості, але лише до лінії на хребтах за п’ять миль на захід від Гуффалізі. Протягом наступних кількох днів вплив цього наказу буде відчуватися на західних флангах двох американських армій, але бої залишаються запеклими на схід. Незабаром після цього Гітлер вирішив вивести чотири танкові дивізії СС, щоб сформувати їх у резерв,\n3 -я танково -гренадерська дивізія продовжувала натискати на Фламіє, і десантникам, які потрапили в пастку, довелося проникнути на південь, залишивши поранених позаду.\nНа 3 -му броньованому фронті місцевість більше не підходила для того, щоб танки брали на себе керівництво, тому цього дня 83 -а дивізія взяла на себе керівництво.\nПраворуч 90-а піхотна дивізія приєдналася до атаки, просунувшись через 26-ю дивізію на південній стороні німецької кишені на південний схід від Бастоні, що рухається на північний схід. Одночасно 6-я бронетанкова дивізія атакувала південний схід з протилежного кута кишені, причому обидві націлилися на ту саму хребетну дорогу біля основи виступу. Атака 90 -ї піхоти застала німців зненацька, і вони змогли просунутися більше милі за перший день.\nЦього дня американські патрулі нарешті увійшли до Ла -Роша, скориставшись незначним відступом німців, наказаним двома днями раніше. Праворуч британські підрозділи повідомили, що не знайшли німців на захід від Урету, і просунулися до річки, щоб захистити американське праве крило від флангового вогню.\nВ кінці дня 87 -а дивізія на західному крилі VIII корпусу увійшла до Тілле, коли німці відступили, підкоряючись наказу Гітлера відійти від західного краю виступу.\nНа північ від Бастонь бойове командування 4 -ї бронетанкової дивізії вступило в бій на схід від дороги на північ до Хуфалізі. Він збирався напасти на Бурсі, на схід від дороги, коли його було відкликано за наказом генерала Бредлі, який хотів, щоб Паттон перемістив броньовану дивізію на схід до Люксембургу, щоб уберегтися від чуток німецької атаки. Бредлі пішов далі і наказав Паттону припинити атаку VIII корпусу, поки загроза не зникла.\nКрайньо праворуч 90-а піхотна дивізія досягла висоти, виходячи на єдину дорогу з відомого південного сходу від Бастоні. Тієї ночі німці почали відступати від виступаючого.\nОстаточний кінець надії Німеччини на наступ в Арденнах стався 12 січня, коли Ради розпочали масштабний наступ на Віслу-Одер. Протягом наступних двох тижнів Ради просунулися до 300 миль і досягли Одера в 43 милях на схід від Берліна. Оскільки серйозність нового наступу стала яснішою, навіть Гітлер був змушений переключити свою увагу на схід.\nПісля провалу німецької атаки на Люксембург Бредлі дав Паттону дозвіл відновити наступ VIII корпусу. 4 -ту бронетанкову дивізію тепер замінили 11 -ю бронетанкову дивізію, яка була вставлена в лінію між 101 -м повітряно -десантним праворуч і 17 -м повітряно -десантним зліва.\nНа південний схід від Бастонь 90-а дивізія та 6-а броня захопили понад 1000 полонених, коли німці відступили від виступу.\nНа лівому VII корпусі 83 -ту дивізію тепер утримували 12 -а фолькшренадерська та частина 9 -ї танкової дивізії СС, які захищали лісисту місцевість між верхів'ями річки Урте на заході та Салмом на сході. Однак розвідувальному батальйону 3-ї бронетанкової дивізії вдалося знайти деякі дороги, які не були міцно захищені, і на початку 13 січня дивізія атакувала вздовж цих доріг, перерізавши дорогу, що пролягала на північний схід від Хуффалізі до Сент. До кінця Дня провідні війська з Першої армії могли побачити спалахи артилерії Паттона лише за кілька миль на південь.\nДалі на схід почалися перші етапи просування Святого Віта. XVIII повітряно -десантний корпус розпочав атаку, спрямовану на припинення будь -яких німецьких військ на проміжку між Амблевом та Салмом. 30 -а дивізія мала атакувати з Мальмеді на півночі. Атаки підтримки розпочали 106 -а дивізія в центрі та 75 -а дивізія праворуч від корпусу. Протягом наступних кількох днів 30 -а дивізія досягла найшвидшого прогресу, просунувшись у розрив між шостою танковою армією праворуч та п’ятнадцятою армією ліворуч. Проте 75 -а дивізія досягла досить повільного прогресу, тому більшість німецьких військ змогли втекти.\nЛіворуч від фронту патрулі Третьої армії з 87 -ї дивізії досягли річки Урта після того, як німці відступили на схід.\nНа південний схід від Бастонь 90-а дивізія та 6-а броня захопили ще 1000 полонених, коли німці відступили від виступу. Наприкінці дня обидва відділи зібралися і відрізали виступаючу сторону. Захисники, що вижили, відступили до річки Вільц і сформували новий оборонний рубіж.\n17 -а повітряно -десантна дивізія повинна була досягнути нашого Терезу, скориставшись німецьким відступом.\nУ верхній частині броні Паттону довелося наполегливо боротися, щоб проштовхнутись на північ, оскільки їхній шлях на північ також був новою лінією фронту, обраною Гітлером.\nНімці все ще могли контратакувати - на початку цього дня їм навіть вдалося повернути Фоя у 101 -й десант.\nЦього дня V корпус, нині під командуванням генерала Ральфа Хюбнера, розпочав атаку на південь у напрямку міста Онденвал, на північному кінці долинного шляху до Сент -а. на захід від долини та один полк з 2 -ї дивізії для атаки прямо по долині. Німці також усвідомили, наскільки важливий цей маршрут, і його енергійно захищала 3 -а парашутно -дивізійна дивізія. Бій триватиме п’ять днів.\nБроня Паттона була фактично вражена німецькою контратакою 15 -го числа, коли двадцять танків, підтримуваних винищувачами, атакували. Однак це замаскувало початок повільного відступу на схід, і в той же день 101 -й десантник зміг увійти до Новілла, всього в п'яти милях на південь від Гуффалізі.\nНа початку 16 січня 11 -та бронетанкова дивізія досягла висоти трохи на південь від Гуффалізі. Лише на південний захід від міста патруль з 11-ї бронетанкової зустрічав патруль з 2-ї бронетанкової дивізії Першої армії, остаточно скоротивши розрив у американських рядах. Одним з негайних наслідків цього стало те, що Ейзенхауер повернув контроль над Першою армією Ходжа Бредлі, який набув чинності з наступного дня. Дев'ята армія Сімпсона залишалася під командуванням Монтгомері, готова взяти участь у нападі на Рур.\nПеретин між двома арміями означав, що напрямок просування союзників тепер змінився, і обидві армії рухалися на схід у напрямку Сент. На фронті першої армії корпус Коллінза невдовзі був вилучений з атаки, в результаті чого XVIII повітряно -десантний корпус Рідґвея взяв на себе керівництво . Зліва V -корпус також мав приєднатися до наступу, щоб дозволити одній з його броньованих дивізій підтримувати повітряно -десантні війська. На фронті третьої армії Паттон хотів розпочати другий наступ на схід, використовуючи XII корпус генерала Едді.\nУ секторі Онденвал Модель передала контроль над корпусом LXVII Шостій танковій армії, щоб об’єднати структуру командування в цьому ключовому районі на північ від Санкт -Петербурга. Того ж дня 23 -й піхотний полк (2 -а дивізія) захопив ключову частину долини Онденвал.\nНімці контратакували в Онденвалі з піхотним батальйоном і трьома танками - ознака того, наскільки обмежені їхні ресурси до цього моменту. 23 -й піхотний полк розгромив атаку за допомогою потужної артилерійської підтримки.\nМайже з початку німецького наступу Паттон виступав на користь контратаки прямо біля основи виступу, і в цей день він нарешті зміг розпочати цю атаку. Війська 4 -ї піхотної дивізії перетнули Сіре недалеко від її з'єднання з Нашим, недалеко від південного флангу початкової німецької атаки, тоді як 5 -а дивізія напала на Дікірх, за кілька миль на захід. Ця атака стала прямою загрозою для п’яти німецьких мостів через наш, три з яких були або у Віандені, або на південь, лише за чотири милі на північ від нової атаки. Якби ці мости вдалося захопити, то чотири дивізії із сьомої армії та дев’ять із п’ятої танкової армії могли бути захоплені на захід.\nЦей сектор захищав єдиний дивізіон фольксгренадера, і німців застала повністю зненацька. До кінця першого дня люди Паттона встановили плацдарм, глибиною до двох миль, встановили кілька пунктів перетину для броні і змогли розпочати артилерійський обстріл двох мостів на південь від Віандена.\nЗ боку Німеччини генерал Бранденбергер наказав своїй артилерії та одній фольксгренадерській дивізії рухатися на схід, щоб захистити ключову дорогу на захід від нашого, знаменитого "Skyline Drive" на ранній стадії битви. Модель наказав танковому Lehr та 2 -й танкові дивізії перейти до зони, що знаходиться під загрозою. Жоден із цих кроків не міг швидко вступити в силу, і тим часом американці змогли просунутися на північ.\nУ секторі Онденвал Дітріх пішов проти наказу Гітлера вивести танковий корпус СС з бою і використав артилерію І танкового корпусу СС для бомбардування долини, тоді як невеликі групи танків з трьох з чотирьох танкових дивізій СС були використані для запуску незначні контратаки. Однак вони не змогли перешкодити 23 -му піхотному полку виштовхнутись на південь з долини.\nЛише на захід 75 -а і 30 -а дивізії з повітряно -десантного корпусу зустрілися, завершивши атаку на ділянку між річками Амблве і Солм. Однак дві дивізії німецького XIII корпусу змогли втекти до того, як розрив був закритий.\nКоли нова атака підштовхнула Skyline Drive, Паттон наказав VIII корпусу Міддлтона та III корпусу Міллікіна підготуватися до відновлення наступу, сподіваючись, що німецький опір буде обмежений. Наступ мав розпочатися 21 січня, але до обіду 19 січня німці, здавалося, майже зникли з фронту між Бастонгом та Гуффалізом, тому обидва корпуси почали атаку рано. Протягом наступних трьох днів їм не вдалося знайти серйозного опору. Прогрес все ще повільний, але тільки через сніг та погані дороги.\nПісля відкриття маршруту Онденвал до 7 -ї бронетанкової дивізії розпочав наступ у напрямку до Сент -Віта, використовуючи долину та другий маршрут на пагорбах на захід.\nВ основі виступу 5 -а дивізія просунулася на північ угору по Skyline Drive, і тепер була майже на захід від Віандена. Однак праворуч 4 -а дивізія рухалася повільніше, і до них почали доходити чутки про можливу броньовану контратаку, тому дивізія зупинилася, щоб зайняти оборонні позиції. З хребта вони могли спостерігати, як німці почали відступати з кишені під загрозою зникнення на свій захід.\nДо цього моменту новий наступ Радянського Союзу став настільки тривожним, що навіть Гітлеру нарешті довелося визнати, що наступ на Арденнах закінчився. Він наказав Шостій танковій армії кинутися на схід, взявши з собою чотири танкові дивізії СС, бригаду фюрера Беглейта та бригаду фрера гренадер і два штаби танкових корпусів СС. Два корпусу, що залишилися з армії Дітріха, були передані п’ятій танковій армії Мантейфеля.\nПісля поганої погоди небо прояснилося 22 -го, що дозволило бомбардувальникам бойовиків -союзників атакувати німців, які намагалися втекти через нашу. До кінця дня до бою було залучено все XIX Тактичне повітряне командування, і в них було багато цілей. Атака Паттона на хребті Скайлайн змусила корпус LIII відступити на північний схід, щоб уникнути потрапляння в пастку. Хоча більшість П’ятої танкової армії все ще воювала на захід, її тилові елементи тепер намагалися втекти через Нашу. Нарешті, танковий лір і 2 -я танкові дивізії намагалися перейти через цей потік руху, щоб спробувати підтримати захисників хребта. До кінця дня загалом двадцять п’ять ескадр взяли участь в атаці, здійснивши 627 вильотів і завдавши значної шкоди відступаючим німцям.\n7 -я бронетанкова дивізія, що наступала на південь від Онденвала, нарешті повернулася до Сент -Віта.\nДо цього моменту танкер Lehr та 2-й танків прибули до вологості півночі Віандена, тому командування оборонним боєм тут перейшло до їхнього XLVII корпусу. Однак чутлива броньована контратака, яка уповільнила просування США вгору по Скайлайн -хребту, була вже неможливою.\nЦі війська, що відступали з району Бастонь, нарешті спробували стати на річці Клерф, на захід від Скайлайн -Драйв. Однак незабаром вони були переповнені III корпусом, і 6 січня та 90 -а дивізії перетнули річку 23 січня.\nНа Клері 26 -а дивізія з III корпусу також змогла перетнути річку.\nОстанні сліди німецької лінії на Клері тепер зникли, і німці виявилися, що здійснюють серію затяжних дій у селах уздовж Skyline Drive, як це робили американці на початку наступу. Американська армія вважала цю дату офіційним завершенням битви за Бульдж.\n28 січня закінчилися останні бойові дії на захід від Нашої, і разом з цим німців було вимушено повернутися з виточки та повернутися до укріплень Західної стіни.\nЗ двох основних німецьких сил атаки п'ята танкова армія досягла найбільшого прогресу, але, незважаючи на їх первісну чисельну перевагу та погану погоду, яка утримувала літаки союзників на землі протягом першої частини битви, німці навіть не досягли Маасу. перша значна мета їх атаки. Американці виявилися набагато рішучішим противником, на що вірили німці, порушивши їх амбітний розклад з самого початку битви, утримуючись набагато довше, ніж очікувалося, у серії сіл та інших опорних пунктах. 2 -а танкова дивізія наблизилася до Маазу, наблизившись до Дінанта 26 грудня, але вони значно випередили більшість німецьких військ і прямували до неправильної частини Маасу, щоб стати реальною загрозою. Того ж дня погода покращилася, що дозволило тактичним військово -повітряним силам союзників повернутися у повному складі. Праве крило Німеччини, яке прямувало до Льежу, було утримуване 5 -м корпусом генерала Герова навколо Мальмеді і мало просунулося. 26 грудня також перший з військ Паттона досяг Бастонь, хоча облога була знята лише на початку січня.\nХоча битва тривала кілька тижнів після німецької репутації, результат ніколи не викликав сумнівів. Наприкінці головним питанням було, скільки німецьких військ зможе втекти. Німці спробували скористатися тимчасовим успіхом, здійснивши другу атаку в Ельзасі-Лотарингії-операцію Nordwind (31 грудня 1944-30 січня 1945), тоді як Люфтваффе зробила свою останню велику атаку війни-операцію Боденплатте 1 січня . Кінцевим результатом усіх цих зусиль стало виснаження як армії, так і Люфтваффе, що зробило майбутнє вторгнення союзників у Німеччину швидше, ніж це було б інакше.\nПроведення контрнаступу союзників було предметом певних суперечок. Атака Монтгомері з півночі почалася лише 3 січня 1945 року, оскільки він хотів бути повністю готовим. Більш швидка контратака Паттона з півдня досягла драматичного прориву до Бастонь, але його головні війська створили вузький коридор, який зазнав сильної атаки Німеччини, і його частина головної контратаки почалася лише 30 грудня, за три дні до нападу на північ. Незважаючи на це, німці втратили близько 800 танків і гармат, 1600 літаків і 7000 автомобілів і зазнали десь 81 824 10 3300 втрат за весь бій.\nВ цілому під час битви за Булдж американці зазнали 81 000 жертв. З них 41 315 постраждали під час оборонного етапу битви і 39 672-під час наступального етапу (3-28 січня 1945 р.). Під час другої фази американці втратили 6 138 убитих і 6 272 полонених чи зниклих безвісти. На противагу цьому, британці зазнали лише 1400 жертв під час битви, переважно під час незначних зіткнень на західній околиці виступу. Битва на Балджі була майже цілком американською перемогою і довела, що до кінця 1944 р. Американська армія була принаймні рівною настільки хваленій німецькій армії і взагалі перевершувала підрозділи СС. Битва була, мабуть, найкращим моментом Ейзенхауера на посту командира поля бою, пересуваючи підкріплення, коли це було потрібно, і тримав холоднокровність під великим тиском. Внесок Монтгомері був значним, але суперечливим, принаймні частково через його невдалу манеру (хоча він завжди визнавав, що битву виграли американці). Паттон вийшов з битви з значно зміцненою репутацією, довів, що він може діяти швидко і жертвувати планами власної армії, коли це буде потрібно.\nПісля того, як німецький наступ закінчився, союзники повернулися до своїх аргументів щодо того, куди йти далі, при цьому Паттон і Бредлі виступали за широкий фронт, а Монтгомері все ще прагнув взяти на себе загальне управління великим ударом на півночі. Однак його позиція була підірвана серйозними суперечками з Ейзенхауером, що мало не коштувало йому його командування, і в підсумку Ейзенхауер вирішив продовжити стратегію широкого фронту, хоча і з більшими зусиллями на півночі, де були більш важливі цілі.\nПодивіться відео: Катя с Максом уехали в Гонконг и рум тур (Червень 2022).\nМіський пейзаж як текст: топографія соціальної взаємодії у Фетхарді, графство Тіпперері, 1300-1700 рр. Н. Е\nФеодальна революція та підйом Європи: інституційні розбіжності у християнському та мусульманському світах до 1500 р. Н. Е\nЧому саме вісім днів жалоби по смерті принца Філіпа?\nАстрономічний вирівнювання геогліфів у Республіці Македонія може вказувати на королівську зв'язок\nЖива історія в замку початку 14 століття\nКниги: Середньовічні джерела в перекладі 2013\nВікінг та середньовічне поселення на Фарерах: люди, місце та довкілля\nТаємне життя середньовічних рукописів\nСільська економіка на перехідному етапі: Мала Азія від пізньої античності до раннього середньовіччя\nКоли Ради отримали можливість скинути ядерну бомбу на Сполучені Штати?\nСередньовічна археологія в Іспанії\nCopyright 2022 \_ Битва за Бульдж, 16 грудня 1944-25 січня 1945...


Володимир Шаманов - Біографія, фото, новини, інформація, вік | Військові\nДень народження: 15.02.1957 року\nНагороди та регалії: Герой Росії\nНародився 15 лютого 1957 року в Барнаулі. Дитинство провів в Узбекистані. У 1978 році закінчив Рязанське повітряно-десантне училище. У 1989 році — Загальновійськової академію ім. Фрунзе. У 1998 році — Академію Генерального штабу Збройних Сил РФ.\nУ березні 1995 року направлений в Чечню на чолі оперативної групи 7-ї Новоросійської дивізії ВДВ. Через два місяці був важко поранений, повернувся в стрій. В жовтні 1995 року призначений заступником командувача угрупованням військ Міноборони в Чечні, заступником командувача 58-ї армії. З квітня по липень 1996 року — командувач угрупуванням військ Міноборони РФ у Чечні. В ході першої чеченської кампанії керував військами, які брали гірські чеченські селища Дарго і Ведено, селища Центорой, Гойському, Орехово, командував взяттям Бамутского укріпрайону.\nУ липні 1999 р. призначений командувачем 58-ї армії Північно-Кавказького військового округу. Керував операцією по визволенню дагестанських сіл\nЧабанмахи і Карамахи. З вересня 1999 року — командувач Західним напрямком Об’єднаної угруповання федеральних сил на Північному Кавказі. У жовтні 1999 року загони Західної угруповання звільнили Ачхой-Мартановский і Урус-Мартановский райони Чечні, вийшли до Грізного.\nУ грудні 1999 року представлений до звання Герой Росії. У ЗМІ з’явилися повідомлення про відсторонення Шаманова від командування Західної угрупованням та відкликання його з Чечні. Тоді ці повідомлення були спростовані Міністерством оборони. Можлива відставка Шаманова безпосередньо пов’язувалася з трагічними подіями в селищі Алхан-Юрт. Бої за це селище тривали кілька днів, стали результатом жертви серед мирного населення (за різними даними, від 17 до декількох десятків чоловік). Підлеглих Шаманова звинуватили в мародерстві і розстрілах мирних громадян. За версією військових, перед входом в Алхан-Юрт старійшини оголосили, що бойовики покинули село, а насправді була влаштована засідка. Відступаючи, війська відкрили вогонь по позиціях бойовиків, які, по суті справи, прикривалися мирними жителями.\nУ січні-лютому 2000 року брав участь у розробці і здійсненні операції «Полювання на вовків» (Грозний, Алхан-Кала).\nУ лютому 2000 року присвоєно військове звання — генерал-лейтенант.\nУ березні 2000 року Шаманів продовжив службу в якості командувача 58-ї армії.\nУ березні 2000 року Шаманову було запропоновано зайняти посаду командувача Московським округом внутрішніх військ, але його перехід в МВС так і не відбувся. 5 квітня 2000 р. він відкликав свій рапорт про переведення. За повідомленням низки ЗМІ, Шаманів відмовився від зробленого йому пропозиції після розмови з начальником Генштабу ЗС Анатолієм Квашниным.\nУ серпні 2000 року Шаманів оголосив про намір балотуватися на пост губернатора Ульяновської області.\n24 грудня 2000 року переміг у першому турі губернаторських виборів в Ульяновської області. За генерала Шаманова проголосували понад 50% виборців. За його найближчого суперника, губернатора Юрія Горячева віддали голоси близько 25% виборців.\nНайбільшу популярність генерал Шаманов придбав під час двох чеченських кампаній 1996-1999 рр., проявивши себе прихильником методу «жорстких зачисток» і війни до повного знищення бойовиків. Заочно засуджений до смерті чеченськими бойовиками.\nВиступав проти призначення головою Чеченської адміністрації Ахмада Кадирова, заявляючи, що республікою повинен керувати представник федерального центру.\nВ березні 2000 року указом глави адміністрації р. Махачкали за «внесок у розгром бандитських формувань», які напали на Дагестан восени 1999 року, Шаманову було присвоєно звання Почесного громадянина столиці Дагестану. Разом з ним цього звання були удостоєні генерали Віктор Казанцев, Геннадій Трошев, начальник Генштабу Анатолій Квашнін.\nОдружений. Дочка — Світлана, син — Юрій.