Adversus haereses публічного богослов’я | Збруч\nНа шляху до богословського Notre Dame d’Ukraine ІІІ\nОтця і Глави УГКЦ\nІ. Постколоніальне «Нарешті!», або Антропологічний поворот в українському богослов’ї\nІІ. Антропологічний поворот й українське публічне богослов’я\nIII. На шляху до богословського Notre Dame d’Ukraine (Adversus haereses публічного богослов’я)\nМіж системними бюрократами і харизматиками\nІснування тих чи інших відхилень від правовірного вчення Церкви, що в окремих випадках може спричинити виникнення єретичного вчення із подальшою реорганізацією його адептів в окрему релігійну структуру, – це завше позитивний, хоч і драматичний процес в житті Церкви. Так, я не обмовився, саме позитивний, бо свідчить, що Церква є живою творчою спільнотою. Натомість в релігійній структурі, в якій всі ключові ланки перебувають у віданні системних бюрократів, духовне й інтелектуальне життя втрачає творчу динаміку. Системні бюрократи знають лише один спосіб служіння Церкві – зміцнювати і демонструвати вертикаль влади, притлумлюючи найменші творчі порухи в царині релігійній і культурній. Системний бюрократ – це царський цензор о. Глаголєв, який у 1911 році заборонив п’єсу Лесі Українки «На полі крові», «і весь тираж “Літературно-наукового вісника”, де її було опубліковано, конфіскувала цензура, а видавець мав великі проблеми» (Апокриф, с. 15). Безіменний єпископ з Українчиного «Руфіна і Прісцілли» так і залишається безіменним, бо системний бюрократ – це не особа, а функція. Рівно ж і диякон, якому єпископ дає перстень – перепустку на втечу з в’язниці, – також безіменний. «Отче, чим заслужив я?..», – заледве криючи радість, запитує диякон, адже перстень був лише один, а достойних порятунку від мученицької смерті – багато. У відповідь єпископ в найкращих традиціях системної бюрократії виголошує по нині актуальний критерій селективного відбору до кола наближених: «Ти покірний раб, / і з волі Пана не виходив зроду» (Апокриф, с. 397). Натомість в «Адвокаті Мартіані» єпископ взагалі десь за лаштунками і всі справи полагоджує його «прес-секретар», Ізоґен, котрий, як топ-менеджер фірми, «добре знає, що бажано клиру» (Апокриф, с. 591). Тому він навіть не намагається донести єпископу прохання Мартіана – дозволити своїх дітей до церкви привести, – а сам приймає рішення, що «тепер не час», бо тепер Церква «не тим держиться, чим давніше», а радше мусить «рівним голосом, як мудра ненька, розважно говорити». Церкві не на часі Мартіанова дочка Аврелія, що «святою мрією горіти здатна», ні його «одважної, твердої вдачі» син Валент, з якого був би незгірший проповідник. «Хто знає, може, ще й шкода від твоїх дітей була б», озвучує Ізоґен типові для системного бюрократа застереження щодо тих, які «прийнявши слово, запрагли діла». Церкві на часі адвокатське ремесло Мартіана. Звертаючись до нього, Ізоґен послуговується достоту христологічною термінологією: «Ти в нас тепер немов наріжний камінь, / ти здержуєш усю будову нашу, / хоч сам невидимий; а як ти схибнешся, / впаде нам стовп, розвалиться наш дім, / єпископа засудять на вигнання, / церковні добра конфіскують» (Апокриф, с. 582-586). Цим Леся Українка зобразила переломний момент, коли в Церкві виникло канонічне право, що подарувало системним бюрократам параграфи й канони – зброю проти харизми. Звертаючись до подій ранньохристиянської історії ІІ-ІІІ ст., тонко вимальовуючи психологічні портрети персонажів своїх драм, Лесі вдалось вивести в публічний простір дуже складні проблеми внутрішньоцерковного життя, що не втратили своєї актуальності понині.\nЗазначу, що вертикаль влади, яка маніфестується крізь продукування законів, розпоряджень, приписів, дозволів, заборон, параграфів і канонів, – це не завжди погано, що більше, це життєво необхідно для такої велетенської структури, якою є Вселенська Церква. Творчий потенціал, розлитий в харизматичному морі Церкви, потребує спрямування, а в окремих випадках і обмеження дії. Адже в сильної харизми, необмеженої вертикаллю влади і законами, завжди є шанс перерости в тоталітарну секту. «В собі я чую Божий дух! І горе / тому, хто вимовить лихе на нього. / Іде Господь! Служіть йому вогнем, / моліться кров’ю! Смертю поклоняйтесь!», вигукує харизматичний Парвус в драмі «Руфін і Прісціла» (Апокриф, с. 398). Правду кажучи, від таких слів кров стигне, а якщо їх вимовляє харизматична постать – наслідки можуть бути дуже непередбачені. До речі, Парвус був першим, кому єпископ запропонував спасенний перстень – визволення з в’язниці. Але отримавши у відповідь замість вдячності відверту зневагу до його влади, єпископ не на жарт перелякався, запідозривши Парвуса в причетності до монтаністської єресі жінок-пророчиць.\nВтім, сила апокаліптичної риторики, яку Леся Українка висловила екстатичним закликом Парувуса «Іде Господь! Служіть йому вогнем, моліться кров’ю! Смертю поклоняйтесь!», дозрівала таки на плідному ґрунті ранньохристиянського культу мучеництва. «І вона (Леся Українка, – прим. О. Г.) розуміє цей культ мучеництва, який у її часі, в часах її доростання вже був перейшов (кудись же ця незапотребована енергія має діватися!) з церкви: отої холодної, вбиваючої, російської-синодальної – в оцю саму, даруйте, “русскую революцию”», підкреслює Оксана Забужко (Апокриф, с. 42). Письменниця звертає увагу на невеличку Лесину поему «Думи і мрії», де відбувається діалог між терористкою і черницею. Черниця, доглядаючи поранену терористку, намагається переконати її в хибності обраного шляху, на що терористка відповідає: «Чернице, спогадай: / стоїть у вашій книзі: / “Ніхто не має більшої / любові, / Як той, хто душу покладе / за друзів”» (Апокриф, с. 31).\nЧому християнська практика втікає від тодішнього синодального православ’я, трансформуючись в квазірелігійний фанатизм політичного терору? Чи не тому, що ключові ланки духовного життя були там віддані службістам-бюрократам на кшталт о. Глаголєва, тобто тих, хто на пораду Достоєвського вважав, що «надо как-то устроится с Богом»? З цим не змогли собі дати ради навіть славні представники російської релігійної філософії Срібного віку на кшталт Соловйова, Булгакова, Бердяєва і т. д. Вони настільки повірили в «пророцтво» Достоєвського, – начебто Західна Європа в духовній кризі, тож незабаром, потопаючи в крові, на колінах проситиме помочі в Росії, – що перестали зважати на свій російський «народ-богоносець». А народ якраз зіграв з російськими релігійними філософами злий жарт. «Хто хоче спасти свою душу – погубить її, а хто погубить її Мене ради – спасе її» – саме цими євангельськими словами молода київська терористка намагалася обґрунтувати свій життєвий вибір керівнику бойової організації партії соціалістів-революціонерів (есерів) Борису Савінкову (1879-1925). Петербургський філософ Георгій Тульчинський, згадуючи про це в контексті взаємозв’язку між апофатичною теологією та російським нігілізмом і революційним терором, не уточнює, про яку саме київську терористку мова (Проективный философский словарь, с. 24). Швидше всього, йдеться про Дору Брілліант (1879-1909), яку Савінков завербував, відшукавши її в студентському помешканні на вул. Жилянській в Києві. Він зараховуватиме Дору до особливого «монашого типу», який визначався цілеспрямованою силою волі, а в її бажанні загинути під час теракту було щось близьке до фанатичної релігійності (Дневник террориста, сс. 36, 48, 120). Зрештою, як зазначає Забужко, «всі ті натхненні молоді студенти-терористи, які вважали, що вони, кидаючи бомбу і йдучи на ешафот, кладуть життя за “други своя”, ради світлого майбутнього» – все це була реальність, в якій з дитинства жила Леся Українка. В 1879р., коли Савінков і Брілліант допіру народились, її тітка Олена Косач (1845-1927) вже відбувала покарання на засланні в справі замаху на шефа жандармерії Олександра Дрентельна. Тому не дивно, що релігійна тема радикальної самопосвяти аж до готовності піти на мученицьку смерть так цікавила Лесю Українку. В драмі «Одержима» вона немов би продовжує діалог між терористкою і черницею, адресуючи Міріам риторичне запитанням Месії: «Що значить, жінко, віддати душу?». На що Міріам відповідає: «Значить – буть готовим загинуть за любов» (Апокриф, с. 144).\nОтже, на прикладі російської православної синодальщини маємо історичне свідчення того, як вертикаль влади без харизми може перерости в секту фарисеїв, позаяк бюрократи від релігії, як зазначає блаженніший Святослав: «Це є велика небезпека, зокрема для церковнослужителів – перетворитися на бюрократа від релігії, який буде заробляти на Богові» (Апокриф, с. 27). Для визначення бюрократа від релігії Міхаїл Епштейн запропонував ще точніше окреслення – «релігарх», себто олігарх від релігії, котрий знає, як сакральне перетворити в прибутковий капітал, спрямувавши його в русло політичної пропаганди, чи пак релігійного туризму з мережею церков і монастирів, як паломницьких центрів. А де системні бюрократи, олігархи від релігії, там і корупція цвіте буйним цвітом. До речі, безіменні єпископ і диякон з Українчиного «Руфіна і Прісцілли» радо скористалися корупційною схемою Аеція Панси – батька Прісцілли, котрий вважав, що «за гроші все можливо» (Апокриф, с. 341). Саме він передав до в’язниці два перстені, що були ключовою ланкою в розробленому ним корупційному сценарії порятунку дочки і зятя від мученицької смерті. Однак Руфін і Прісцілла від батькового «дару» відмовились, віддавши придбане за гроші право на життя безликому єпископу та його диякону-службісту. Подальша доля цих «підпасків божих», як їх називала Леся Українка, залишилась поза увагою її драми. Але в одному «підпаски божі» мали можливість переконатися – за гроші справді все можливо! Задля справедливості слід сказати, що епоха ранніх Отців Церкви – це, в першу чергу, епоха визначних єпископів-мучеників, на кшталт Климента Римського (†99/101), Ігнатія Антіохійського (†107), Полікарпа Смирнського (†156) та його учня Іринея Ліонського (†200/205). Перший з них увійшов в історію українського християнства з цілою низкою неймовірних історій, починаючи з факту мучеництва в Криму, відтак чудесного віднайдення його мощей і т. д. Тож не дивно, що особою Папи Климента І свого часу цікавився Іван Франко, написавши окреме дослідження «Святий Климент у Корсуні. Причинок до історії старохристиянської легенди». Судячи з найновішого дослідження єром. Юстина Бойка «Святий Климент Римський в агіографічних та літургійних церковнослов’янських рукописах», в історії святого є ще багато невідомого та інтригуючого, що набуває особливого звучання в актуальному контексті. Не варто забувати, що Чесна голова св. Климента Папи Римського зберігається в Києво-Печерській лаврі. Втім, як зазначає Леся Українка в листі до Агатангела Кримського, їй не цікаво було надто довго зупинятися на фактах ідеалізації євангельської та ранньохристиянської історії. Більше її цікавила «духовна тиранія усяких підпасків божих», яка почала даватися взнаки вже починаючи з середини ІІ ст. (Апокриф, с. 172-173). Цим ставлення Лесі Українки до християнства кардинально різниться від підходів російських релігійних філософів (хіба за винятком Розанова і Шестова), які інтелектуально прикрашали фасад російського православ’я, не помічаючи за його лаштунками великої духовної руїни власного «народу-богоносця».\nПредставники української культури, митці, поети постійно полемізували з Церквою. Це було не тільки на Наддніпрянській Україні, де ситуація цілком зрозуміла, позаяк «московська церква» і все, що пов’язане з нею, – для тих, хто хоч трохи має духовно-притомного чуття, – була і буде назавжди «чужою церквою». І жодні екуменічні доктрини тут не зарадять. Натомість в Галичині таки була «своя церква». Але і тут в тих, хто намагався вийти за межі обрядового призначення Церкви у простір публічної відповіді на виклики актуальної доби, стосунки із «своєю церквою» складалися також не надто успішно. Взяти хоча б достоту трагічну долю о. Маркіяна Шашкевича (1811-1843) – одного з чільних представників «Руської трійці» і співавтора альманаху «Русалка Дністрова». Це вже потім були пам’ятники, музеї, меморіальні дошки на церквах, включно із храмом св. Юра у Львові, конференції, ювілеї, доповіді, в тому числі і єпископські, де Шашкевича названо «Будителем Галицької Русі». А в житті було інакше: одного із найздібніших, найкреативніших на той час священників в Галичині «своя церква» поставила в такі умови, в яких на довге життя і подальшу плідну працю на благо Церкви і рідного народу сподіватись було годі. Так і сталося. Прогнозована на той час смерть від туберкульозу, не доживши року до віку Ісуса Христа, із дивним похороном, спочатку не за ієрейським чином, а потім хтось таки post factum «запечатав» гріб як годиться священнику. Після цього забуття на десятки років, допоки якісь студенти в чагарниках з тяжкою бідою не відшукали занедбану могилу «Будителя Галицької Русі». Історики кажуть, що не варто надто судити тодішнього митрополита Галицького і архиєпископа Львівського, кардинала Михайла Левицького (1774-1858), котрого через три роки по смерті Шашкевича іменували ще й примасом Галичини. Останнє швидше було резервоване лише за римо-католицькими єпископами. Історики твердять, що такий був час, що на митрополита тиснула австрійська монархія. За таких умов він також на свій спосіб бажав добра своєму народові, підтримуючи шкільництво рідною мовою, бувши одночасно строгим до своїх священників – на кому «поставив хрест» з певних причин, про того більше не хотів чути. Можливо… У всякому випадку, сьогодні перед Львівською духовною семінарією Святого Духа стоїть пам’ятник не кардиналу Михайлу Левицькому, а отцю Маркіяну Шашкевичу. Щоправда, самі питомці семінарії без особливого оптимізму позирають на пам’ятник, який викликає у них почуття духовного сум’яття. Чисто по-людськи їх можна зрозуміти: ніхто не бажає собі долі, як в о. Маркіяна. Значно перспективніше дослухатись поради Достоєвського і «как-то устроится с Богом», наслідуючи диякона-службіста з Українчиної драми «Руфін і Прісцілла».\nТож не дивно, що серед представників української культури постійно нуртували спроби пошуків релігійної альтернативи, яку їхні дослідники, особливо радянської доби, надто спрощено трактували як прояви атеїзму, спричинені проникненням із Заходу просвітницьких і соціалістичних ідей. Так Іван Франко, зазначає Оксана Забужко, захоплювався протестантизмом, вважаючи, що «вся релігійна творчість українського народу пішла в протестантські секти і що штунда – це трохи чи не нова Реформація», що це «прояв незалежного українського духа (Апокриф, с. 90, 104). Це в усіх наших класиків було, наголошує письменниця, промовляючи устами Шевченка типову українську антитезу конфлікту із синодальним православ’ям: «І візантійський Саваоф / Одурить! Не одурить Бог» (Апокриф, с. 12). Цей конфлікт перемандрує навіть в добу радянського атеїзму. Василь Стус в «Таборовому зошиті» стисло опише історичну глибину і гендерні нюанси одвічної української проблеми:\n«Думаю про 1000-ліття християнства на Україні. Гадаю, що було зроблено першу помилку – візантійсько-московський обряд, що нас, найсхіднішу частину Заходу, прилучив до Сходу. Наш індивідуалістично-західний дух, спертий деспотичним візантійським православ’ям, так і не зміг вивільнитися від цієї двоїстості духу, двоїстості, що витворила згодом комплекс лицемірства. Здається, що пасеїстичний дух православ’я тяжким каменем упав на молоду невизрілу душу народу – призвів до жіночості духу як атрибуту нашої духовності. Залізна дисципліна татаро-монголів запліднила російський дух, додавши йому агресивності й пірамідальної будови. Український дух так і не зміг виламатися з-під тяжкого каменя пасеїстичної віри. Може, це одна з причин нашої національної трагедії. Не люблю християнства. Ні» (Листи до сина, с. 236).\nТрохи неполіткоректно з точки зору екуменізму. Але хто вважає, що Стус не має рації, – нехай перший кине камінь. До речі, про особливості цієї «метафізики зла» вже Гоголь здогадувався, а для Лесі Українки, підкреслює Забужко, це вже був світогляд: «Вона знає, звідки беруться “мертві душі”, і її “біси”, відповідно, старші, древніші, ніж у Достоєвського: породжені не тільки новітнім революційним атеїзмом, а й багатовіковою війною проти Духа під проводом православної церкви» (Notre Dame, с. 566).\nЦікаво, що трохи далі Стус з великим подивом і повагою відгукується про Семена Скалича, який з 1953 року «зв’язав своє життя з покутництвом – цікавою народною версією українського месіанізму» (Листи до сина, с. 240). Покутники – це скорочена назва релігійної секти, яка виникла в середовищі підпільної Греко-Католицької Церкви в 1950-х роках. Себе ж вони називали «Слов’янською Церквою Святого Духа», а Радянський Союз вважали царством Диявола, тому категорично відмовлялися від радянських паспортів і т. д. Особисто Семен Скалич трактував заслання як новий тип монашого подвигу. Він ігнорував всі табірні приписи, відмовлявся носити табірний одяг і номер, на роботу не ходив, а цілий день проводив в молитві. В його радикальному аскетизмі і готовності до мучеництва було щось від ранньохристиянських монтаністів. До речі, в середовищі покутників були також свої жінки-пророчиці. От саме покутником Скаличем найбільше переймається Василь Стус, хоча поруч з ним відбували заслання багато інших греко-католиків, в тому числі й дисидентів. «За що судили Скалича?», запитує Стус. «За релігійні переконання, за небезпечну для Москви націоналістичну версію християнства. 700 віршів, узятих у Скалича, – це плід його роздумів над світом, вірою, християнством. Чи можна було судити Скалича? За що? Більшого злочину, як того, що вчинено проти Скалича, я в таборі не бачив», підсумовує Стус (с. 241). Він дещо наївно вірить, що долею Скалича переймуться всі чесні люди світу, а різні конфесійні організації нададуть йому свою допомогу. Стус подивляє гідну поставу Скалича, який на додачу був ще й інвалідом – з дитинства хворів на туберкульоз кісток, тож ходив на милицях: «Здавшися на Божу волю, він певен, що тут, на цьому хресті, він і загине. Але не нарікає на долю: вона в нього прекрасна, він-бо – мучень за віру» (с. 241). Від цих Стусових слів віє ностальгією за ранньохристиянською безкомпромісністю, тим почуттям, яке вдалось передати Лесі в драмах на євангельську та ранньохристиянську тематику.\nОтже, певною мірою зрозуміло, чому Оксану Забужко так спонукає презентувати Лесю Українку єретичкою, ба навіть більшою, ніж вона насправді була, шукаючи паралелей не лише в середовищі монтаністських жінок-пророчиць. Коментуючи Лесину концепцію любові в контексті драматичної поеми «Одержима», Забужко приходить до висновку, що вона не втискається в рамки християнської ортодоксії, тож аналогів слід шукати в гностицизмі та маніхействі, позаяк «у Міріам навіть словник недвозначно маніхейський». На підтвердження останнього вона подає наступні слова Міріам: «Я вірю, що Ти світло – і такого / ся темрява до себе не приймає?». Відтак письменниця висновує, що «тут Світло й Темрява мали б, строго кажучи, писатися з великих літер: це найфундаментальніші концепти маніхейської дуалістичної космології, згідно з якою цілий наш матеріальний світ не є богостворений, а навпаки, перебуває в полоні Царства Темряви, і Світло в нього проникає тільки дуже обмежено, через душі обраних, наділених “іскрою” Святого Духа, причому, на відміну від християнської ортодоксії, де “темрява”, зло вважається простою відсутністю “світла”, добра, у маніхействі Світло й Темрява, добро і зло однаково сущі, однаково наділені онтологічною характеристикою» (Notre Dame, с. 172-173). Насправді ситуація набагато простіша. Подані вище слова Міріам – це ніщо інше, як вільний переказ цитати з Євангелія від Йоана: «І світло світить у темряві, і не пойняла його темрява» (Йо 1:5). Ще раз наголошую, розумію Забужчине бажання віднайти і розшифрувати єретичний код Лесиних творів. Певною мірою, це демонстрація подолання колоніального страху перед несанкціонованим помислом. Проблема лиш в тому, що до пошуків гностично-маніхейських витоків вдаються вже традиційно, – і Забужко в цьому випадку не першовідкривач, – коли хочуть презентувати якусь альтернативу до правовірного християнства. З одного боку – гностично-маніхейська концепція надзвичайно прозора завдяки чіткому розмежуванню світобудови на два антагоністичні начала, що випливають з бінарної опозицій «світло / темрява», «духовне / тілесне». З іншого боку – гностично-маніхейські концепти настільки заплутані, що, за бажанням, під них можна підвести будь-що. Для прикладу взяти хоча б статтю Марюхнича з Макіївки «Манихейско-гностические аспекты культурного кода русского мира на примере Донбасса».\nОсобисто вважаю, що творчість Лесі Українки може принести цікаві плоди, якщо її інтерпретувати саме в контексті сучасного українського християнства. Особливо в контексті спостереження Євгена Сверстюка, який, на думку Забужко, вперше після «пражан» і Донцова подав неспотворений погляд на Лесю Українку: «Апологія лицарства й духовного аристократизму становить чи не суть її неоромантизму», і що вона є «прямою “спадкоємницею” козацько-лицарської традиції, чиїм “духом” вона “добудувала ту середньовічну ланку, якої нам бракує”» (Notre Dame, c. 534-235). Але, уточнює письменниця, «духовна аристократія репродукується тільки й виключно шляхом прямої міжпоколіннєвої трансмісії цінностей у “локальних спільнотах”, творених “інтеліґенцією традиції”» (c. 572).\nЩе в першій частині цієї публікації зазначав, що, згідно з Забужко, «нитка української лицарської традиції – у ХХ ст. таки обривається». Тут дозволю собі зробити одне уточнення, що не в ХХ ст., а таки на початку ХХІ ст. із смертю видатного львівського історика Ярослава Дашкевича (1926-2010). Тобто, якщо ми говоримо про репродукування духовної аристократії виключно «шляхом прямої міжпоколіннєвої трансмісії цінностей», – то кого, як не Ярослава Дашкевича це стосується найбільше? Родовід Дашкевича пролягає до руського шляхтича, першого кошового отамана Війська Запорізького – Остафія Дашкевича (1455-1535), відтак ген до литовської династії Корибутів. Його батько – Роман Дашкевич (1892-1975) – генерал-хорунжий армії УНР, а мама – Олена-Марія Степанів (1892-1963) – легендарна хорунжа Українських Січових Стрільців, а відтак і чотар УГА. Обидва походять з родин греко-католицьких священників. От і маємо «синтез chevalerie й clergie, “борців” і “ченців”: через їхнє кровне злиття в одній родині, де сама родина набуває гідності військово-чернечого ордену». І найголовніше, ні для Ярослава Дашкевича, ні, тим більше, для його батьків, а відтак і для цілого їхнього покоління питання про «свою церкву» не існувало, позаяк вона в них була – Церква митрополита Андрея Шептицького. На мою ж думку, в актуальній добі слід говорити не так про переривання «української лицарської традиції», а радше про її глибоке підпілля…\nМинуло вже більше десяти років, як мою увагу привернула цитата з «Нотатника» Євгена Маланюка: «Проблема моєї Батьківщини єсть проблема релігійна: жертва – від землі до неба – ґотика, перетята Візантією і Монголами. Отже, зв’язать “оба пасы сего времени” (і тут велична задача греко-католицизму) і навчитися рости д’горі» (Нотатники, с. 86). В цій короткій цитаті зашифровано надто багато, вистачить на цілу книжку. Кидається у вічі та сама проблема, про яку згодом писатиме Стус в «Таборовому зошиті». Тільки у Стуса камінь візантійсько-московський, котрий важким тягарем ліг на невизрілу душу, а в Маланюка – ґотика, перетята Візантією і Монголами. І, звісно ж, тема жертви «від землі до неба», така близька творчості Лесі Українки. Маланюк, мабуть, один із небагатьох в українській культурі, котрий мав чітке розуміння «інтеліґенції традиції», про яку говорить Оксана Забужко в останньому розділі «Notre Dame d’Ukraine». Зрештою, і сам Маланюк, поза сумнівом, до тієї «інтеліґенції традицій» належав. Звідси його несприйняття всього, що було пов’язане з «інтеліґенцією розриву», себто з «духом народництва» – темою національно-релігійною, церковно-автокефальною: «Автокефалізм “не вдався” і не міг “удатися”, бо він був затоплений в мутній хвилі куркулізму й огієнківщини. В нім не знайшлося навіть свічечки справжньої віри, отже справжньої духовної потуги, хоч би малесенької. Куркуль був “свято” переконаний, що вистарчить лише вдягти рясу й на чуприну покласти митру, […] щоб зробитися єпископом» (Нотатники, с. 85). Отже, не побачив Євген Маланюк в автокефальному русі та діяльності Іларіона Огієнка «свою церкву». Хоч, здавалось би, хто ж, як не Євген Маланюк, – учасник визвольних змагань, сотник армії УНР і ад’ютант генерала Василя Тютюнника – мав би з усією силою підтримати творення «своєї церкви», а якій «моляться рідною мовою». А справа якраз в тому, що Маланюк, як представник «інтеліґенції традиції», не міг сприйняти розриву з традицією духовною та історичною, яку пропонувала автокефалія, під здавалось би, гарним і патріотичним гаслом «молитися рідною мовою»: «Але крали й крадуть у нас духовні вартости, а куркуль тепер залізними пазурями тримає вартости матеріальні. І – губить духовні скарби, як напр., тримаючи церковників Іванів Івановичів [натяк на І.І.Огієнка], “автокефально” віддає ворогові літургійну мову, “Поученіє Мономаха”, “Слово о полку”, як вже віддав Русь за свою нікому незнану й непотрібну “україну”» (Нотатники, с. 79). В цих Маланюкових словах проблема не лише духовна, але й не менш важлива – матеріальна. Її Оксана Забужко також заторкнула в розмовах з блаженнішим Святославом в контексті драматичної поеми «Оргія» як відповіді Лесі Українки на нарікання Володимира Винниченка, мовляв, «переходить в російську літературу, бо там його вище цінують», «що ж, мовляв, мені робити, як я не маю що їсти» і т. д. «Ах, ти не маєш що їсти? То вмирай, холера – здохни, а не повзи до ворога по шматок хліба, та ще й з маслом і ікоркою!», так, дещо грубо, перефразовує Забужко Лесину відповідь Винниченкові (Апокриф, с. 47). І тут проблема не в тому, що «Україна була (і є!) бідна», що «бракує грошей на елементарне», тому, мовляв, «найперше відновимо економіку, а тоді візьмемось за культуру» – мантра, яку вже сливе тридцять років чуємо з уст українських політиків. І не лише з уст політиків, бо і з церковних кіл можна почути таке, мовляв, митрополит Шептицький, як граф, мав у розпорядженні великі фінансові ресурси, які міг вкладати у відродження духовного і культурного життя, а от в нас тепер немає таких можливостей і т. д. Натомість Маланюк трактує цю проблему в руслі відсутності елементарної культури меценатства з боку тих, кого ми сьогодні називаємо середнім класом, приватними підприємцями. Ними в часи Маланюка були куркулі: «Куркуль – це символ мого суспільства – “все” має в скринях і комірках. Він навіть “почастує” (бо це імпонує його амбіції), але ніколи не допоможе інтелектуалісту, як це роблять Німці, Чехи, навіть Поляки (що вже казати про Скандинавію!). Потім дивуємося: чого нас Господь карає? Як не карати!» (Нотатники, с. 78). Страшні слова, на підтвердження яких Оксана Забужко подає уривок спогадів міністра закордонних справ ЗУНР Льонґіна Цигельського про обід, який влаштував на честь делегації той самий Винниченко «уже в іпостасі політичного діяча – голови Директорії УНР»: «Обід був царський. Я був на обідах в першорядних ресторанах Відня чи Берліна, навідувався ще до війни у ресторани Києва, їв і при ґалевому цісарському столі в австрійському Бурґу і в намісників та міністрів, пригощався і в гетьмана, проте обід, яким нас гостила соціалістична Директорія Української Народної Республіки трудового народу, перевершив усе. Після галицької мізерії, де ми – члени влади – харчувалися по малих трактирнях, мені видавалося це просто розпустою» (Notre Dame, с. 541). В останньому реченні практично відповідь на питання, звідки в митрополита Андрея Шептицького і галицької «інтеліґенції традиції» бралися кошти на культурне меценатство і стипендії для талановитих митців: вони прирікали себе на «галицьку мізерію», щоб вкласти ці кошти в розвиток духовності і культури. Як жартував вихований в цій культурі професор Ярослав Дашкевич: «Праця науковця передбачає трохи голодне життя». Закінчуючи свій спогад про обід в головній ставці українських соціалістів-революціонерів, де «їли і забагато, і зарозкішно», міністр Цигельський ставить актуальне й тепер риторичне запитання: «Що ж буде, як ці соціалісти стануть дійсними володарями України?...». Схоже, риторичне запитання на зорі виходу УГКЦ з катакомб ставив підпільний священник, – перед тим радник митрополита Андрея і посередник в конфлікті між «бандерівським» і «мельниківським» угрупуванням ОУН – о. Йосиф Годунько: «Що буде, коли ці колишні комсорги і парторги стануть до церковних престолів?». Й сам відповідав на запитання: «Другий Чорнобиль!». Про актуальних соціалістичних володарів України годі й казати. Відповідно, інтенція залишається та сама, що і в ставці соціалістичного Винниченка, в тому числі і у відносинах з Церквою: пересічний підприємець, як і куркуль часів Маланюка, з легкістю профінансує обід священників на локальному парафіяльному святі або їхнє туристичне «паломництво» на гору Синай. Але коли мова заходить про фінансування книжки, камерного квартету чи хору – розмова з підприємцем коротка, часто не виходить за межі двох слів: «Немає коштів». Тож важко передбачити долю Оксани Забужко, якби вона на початку 90-х минулого століття не взялася за мейстрімні в лівацьких академічних колах теми постколоніальної критики, гендерних студій, в тому числі й фемінізм. Чи мала б вона на «шматок хліба з маслом», можна й без «ікорки», тобто той мінімум побутового комфорту із можливістю мандрувати світом, що так необхідні для праці інтелектуала і людини культури?\n«Jesus was a feminist?»\nОтже, Оксана Забужко увійшла в сучасну українську літературу, а разом з тим і в інтелектуальний простір актуальних дискурсів, з романом «Польові дослідження з українського сексу» (1996). Його вважають одним із перших феміністичних романів в сучасній українській літературі, котрий вивів письменницю на міжнародний рівень. В Україні роман разів десять перевидавали, а мови, якими його перекладено, і, припускаю, неодноразово перевидано, – годі перелічити. Авжеж, письменниця взялася за провідну в американському академічному просторі гендерну тематику, чим забезпечила собі в тому ж таки 1996 році книжкове турне в Єльському, Гарвардському та Колумбійському університетах із доповіддю «Жінка-автор у колоніальній культурі: український приклад». Тому не диво, що в розмові з блаженнішим Святославом вже після перших обмінів думками з приводу духовно-релігійних пошуків Лесі Українки, особливо в останні 12 років її життя, пошуків «якогось свого віровизнавчого кредо поза межами офіційної Церкви», Забужко відразу переходить до проблематики «включення жіночого елемента в релігію і в Церкву», з якої випливає Українчина критика християнства. На переконання письменниці, Лесина критика «є, безумовно, феміністична – це ставання на сторону того самого жіночого елемента, який, на її погляд, був пізніше Церквою репресований, і з яким і після неї екзегетика 20-го століття активно пробувала розібратися, особливо в 1970-ті роки». Тож «християнство і фемінізм – це взагалі серйозна тема», яка, на думку Забужко, «для Католицької Церкви особливо болісна». В цьому письменниця мала можливість особисто переконатися в Польщі під час літературного фестивалю, який організовує сучасна польська письменниця Ольга Токарчук, де публіка заатакувала доповідь римо-католицького священника незручними питаннями, «чому польський Костьол мовчить про права жінок?» (Апокриф, с. 12-13). Натомість блаженніший Святослав, підходячи до теми фемінізму, не приховує, що «з цим терміном не дуже згодний», ба навіть налаштований «трошки з ним полемізувати». На що Оксана Забужко гостро реагує: «Так? Але ж він вживається в християнському контексті, навіть термін «феміністична теологія» протестанти вживають… Тобто коли тамті теологи пишуть “Jesus was a feminist”, воно Вам звучить як залізом про склу?» (Апокриф, с. 52).\nІ справді, тема ролі і духовного призначення жінки впродовж історії Церкви розвивалась дуже непросто. Тут годі передати всі нюанси, тому обмежусь фрагментом з твору св. Терези Авільської (1515-1582) «Шлях досконалості», який, на мою думку, в стислій формі передає всю суть проблеми жінки в Церкві. Я умовно назвав цей фрагмент «феміністичною молитвою»:\n«Коли Ти, Господи, ходив по землі, то ніколи не ставився до жінок з презирством, а навпаки, завжди допомагав їм з глибоким розумінням. [У них знаходив стільки ж любові, скільки й у чоловіків. Серед них була Твоя Пресвята Мати, і завдяки її заслугам – а також через те, що носимо її одежу, – ми й собі заслуговуємо того, чого, з огляду на властиві нам хиби, зовсім не достойні. Хіба, Господи, не досить, що світ застрахав нас так, що привселюдно не можемо робити нічого для Тебе корисного і не насмілюємося навіть висловлювати певні істини, які потай оплакуємо, щоб Ти зволив вислухати наше таке праведне прохання? Не вірю, Господи, що таке може бути, бо Ти благий і справедливий суддя, на противагу тим, що судять у світі. Оскільки судді світу – сини Адама й усі як один чоловіки, то у жінок немає жодної чесноти, яка не викликала б у них підозри. Та, достоту, мій Царю, прийде день, коли кожного знатимуть за його заслугами. Я говорю не про себе, бо світові вже відома моя гріховність – і мене це тішить; кажу так тому, що бачу: то буде час, коли вважатиметься неправильним недооцінювати чеснотливі й сильні душі, навіть якщо вони – жінки]… Та коли йдеться, предвічний Отче, про славу Твого Сина, то хіба можеш не вислухати нас заради Того, хто тисячу разів відмовився від почестей і тисячу разів віддав Тобі своє життя? Не задля нас, Господи, бо ми цього не заслуговуємо, а заради крові Твого Сина і Його заслуг» (Шлях досконалості, с. 51-52).\nБільша частина тексту в квадратних дужках, тобто – це фрагмент, який викреслив цензор о. Ґарсія де Толедо OP з першої редакції твору св. Терези, вважаючи його надто сміливим. На щастя, домініканець виявився, як на той час, дуже поблажливим і першу редакцію не кинув у вогонь. Завдяки йому тепер маємо можливість прочитати «Шлях досконалості» великої іспанської святої без купюр.\nАле чи справді вже аж так «Kościół milczy», як це звучало на згаданому польському інтелектуальному фестивалі письменниці Ольги Токарчук (Апокриф, с. 13)? В мене навпаки враження, що вже занадто говорить. Особливо в світлі останніх ініціатив Папи Франциска, зокрема motu proprio «Spiritus Domini», яким він вносить корективи в приписи церковного канонічного права, згідно з якими в Римо-Католицькій Церкві дозволено жінок впроваджувати в нижчі служіння аколіта і лектора. З одного боку, Папа цим нічого революційного не запровадив, лиш канонічно внормував практику, яка вже давно існує, а саме: дівчата і жінки під час римо-католицької літургії прислуговують як міністранти біля престолів, в тому числі беруть участь в літургійних читаннях (за винятком Євангелія), ба навіть причащають вірних. З іншого боку – таку ініціативу в окремих колах сприйняли як перший крок на шляху до поступового запровадження жіночого священства, адже поставлення у служіння аколіта і лектора передбачає здійснення окремого обряду-благословення, який до тепер здійснювали лише над чоловіками. Найцікавіше, що на ініціативу Папи критично відреагувала група католицьких жінок Франції, опублікувавши у зв’язку з цим своєрідний маніфест, яким закликають наново переосмислити красу жіночого покликання. Зокрема, французькі жінки вважають, що ініціативи Папи вказують не лише на глибоку кризу літургійного життя, а в першу чергу демонструють антропологічну кризу, яка стосується проблеми взаємодоповнення чоловіка і жінки. Згадавши проблематику клерикалізму, яка все гостріше усвідомлюється в сучасному світі, французькі католички звертають увагу на парадоксальний факт: саме тому, що жінки були виключені із церковного клиру (а значить, і проблеми клерикалізму), це не недолік, навпаки, благо для Церкви. Мірилом реалізації покликання чоловіка і жінки є не їхня участь чи неучасть в церковній ієрархії, а інтенсивність єднання з Богом, на що вказує, зокрема, і приклад святої Катерини Сієнської (1347-1380). Її агіографія з перспективи актуальної феміністичної критики (особливо в контексті українських березневих лозунгів «Слава Україні! Смерть патріархату!») виглядає фантастично. Авжеж, св. Катерина, живучи в середньовічному патріархальному світі, поєднувала в собі не лише глибоке містичне життя (символічно: прожила лише 33 роки – вік Ісуса Христа), але активну церковну, соціально-політичну позицію. Вона особисто переконала папу Григорія ХІ повернутися з Авіньйона в Рим, а його наступник Урбан VI мав її за дорадницю. З рукописної спадщини (хоч досі не відомо, чи вміла читати і писати) збереглись листи до кардиналів, королів Франції й Угорщини, королеви Неаполя, влади міста Сієни та інших визначних церковно-політичних діячів.\nВласне приклад св. Катерини Сієнської чудово демонструє, що французькі католички мають рацію, коли кажуть, що дівчат слід виховувати не в атмосфері боротьби та постійних вимог. Останнє, до речі, катастрофічно позначилось на американській як середній, так і вищій освіті, котра замість навчання пропонує «суспільно орієнтовану освіту» в найкращих традиціях марксизму, готуючи майбутніх випускників і випускниць університету до боротьби за класові, гендерні / трансгендерні права, проти расової сеґреґації, за екологічно-збалансований жіночий світ без «токсичної маскулінності». На противагу цьому французькі католички заохочують дівчат вміти розпізнавати власні таланти, харизми і розвивати їх. А найголовніше, закликають сприйняти факт буття жінкою як виняткову ґрацію (une grâce insigne)! Чи не ту «ґрацію почуття» має на увазі Леся Українка, коли згадує в листі до Агатангела Кримського про своїх «жен-міроносиць»?\nТож продовжуючи тему фемінізму, в тому числі і в контексті творчості Лесі Українки, блаженніший Святослав зізнається, що почуває себе дуже тісно в такій доктрині, яка, на його переконання, була б дуже тісною, «гамівною сорочкою» в тому числі і для Лесі Українки: «Чому? Бо це певна ідеологія, яка все ж таки ґрунтується на протиставленні. Як марксизм ґрунтується на тому, що рушійною силою історії є боротьба класів, так і фемінізм постає як доктрина протиставлення чоловіка і жінки – і витворення чисто полемічної жіночої культури, яка полемізує з кимось іншим». Відтак блаженніший підсумовує, що «жіночість – це спосіб чуттєвості до певних тем» (Апокриф, с. 52-53). Але весь парадокс українського контексту полягає в існуванні також і феномену чоловічої чуттєвості до жіночих тем. При цьому сила цієї чуттєвості зростає пропорційно до лицарського елементу в чоловічому психотипі. В Євгена Маланюка є коротке есе «Ще про жіночу мужність», в якому «імператор залізних строф» наважився підняти тему з «области національної психології» на вечорі, приуроченому Ользі Кобилянській в часі свого «спізнілого студентства» в Празі. Арґументацію своєї тези Маланюк розпочав з передісторії (трипільський матріархат), включивши історію (княгиня Ольга, полковниці Козацької доби…), додавши фольклор («Била жінка мужика») і психологію. Отже, Маланюк дійшов наступного висновку: в українській національній психіці чоловічий і жіночий первні «мають тенденцію – в поодиноких індивідуумах – до своєрідної оберненої диспропорції, ба й разючої оберненої ж переваги». Звідси, на думку Маланюка, цілий ряд «мужніх жінок», зокрема: «Леся Українка в знаній і вже досить зужитій цитаті з Франка, Ольга Кобилянська з її широкими повістевими обріями, Л. Старицька-Черняхівська… Остання, як і мати Лесі Українки – О. Пчілка, позначили ту свою мужність також в суспільному житті, як свою чисто бойову вдачу виявила Ольга Басарабова» (Книга спостережень ІІ, с. 393). Тому, якщо вести мову про «український фемінізм», в нього слід включати не лише жіночість як спосіб чутливості до певних тем, а й чоловічу відвагу мати чутливість до тем жіночих. Але в такому випадку чи є сенс взагалі вести мову про фемінізм як такий, позаяк він побудований на антагонізмі протистояння чоловічого і жіночого світів, а не на їхньому взаємному переплітанні?\nТим не менше, Оксана Забужко піднімає проблему, яка заслуговує на пильну увагу, – а це «недоговореність жіночого в культурі», яку формулює так: «Ми знаємо жінок значно гірше, ніж чоловіків, і не зуміємо впізнати загрозу, коли вона з’явиться в жіночій подобі, зокрема й тому, що не знаємо, яких саме форм може прибрати жіноче зло, бо ті форми культурою не “приміряні”, не проговорені… Жінок-Сталінів і жінок-Гітлерів ще не було, а коли з’являться, вони будуть виглядати інакше, бо форми жіночої маніпуляції дещо інші, ніж форми чоловічої» (Апокриф, с. 62). Перебуваючи в пологовому будинку, моя дружина Катруся звернула увагу на цікаву деталь: більшість жінок якось інстинктивно бажали, щоб їхнім доктором, особливо при пологах, була особа чоловічої статі. Що більше, виявилось, що серед жінок взагалі обмаль добрих гінекологів, хоч, здавалось, все би мало бути навпаки: хто ж, як не жінка, зрозуміє жінку. Можливо, відповідь лежить саме в цих останніх словах тези Забужко: «форми жіночої маніпуляції дещо інші, ніж форми чоловічої». Простіше кажучи, породіллі бажали мати справу радше з чоловіками, бо їхні дії передбачені і відчитані, тому підсвідомо почувалися з ними певніше. Тут не беремо до уваги історії про підпільних монахинь, котрі працювали акушерками в радянських пологових будинках. Про їхню майстерність приймати пологи ходили легенди. З черницями ситуація інша, адже в їхньому випадку спрацьовував релігійний чинник самопосвяти і реалізації покликання. Тут радше проблема, про яку, не пригадую де, Забужко говорила в контексті порівняння життя на зоні: якщо на чоловічих зонах існують хоч якісь правила, то жіноча зона – це «повний бєспрєдєл», абсолютне пекло…\nІ ось тут знову повертаємось до теми «репресованого церквою жіночого елемента». Можливо, жінки не випадково були поступово «відгороджені» від престолів і дещо грубе Павлове «жінка у церкві нехай мовчить» – ця «павлініанська традиція», з якою воювала Леся Українка, – не таке вже й безглузде? Уявімо собі витончену політичну акторку на кшталт Юлії Тимошенко в ролі папеси Йоанни на чолі держави Ватикан. Авжеж, це була б не покірна Йоганна, жінка Хусова з однойменного драматичного етюду Лесі Українки, а радше його коханка Сабіна. «Мій улюблений Лесин жіночий типаж, там така Юля Тимошенко в молодості, що просто жодних питань», цілком випадково коментує Забужко образ Сабіни в українському політичному контексті (Апокриф, с. 86). І тут напрошується риторичне питання: чи готові ті, котрі на польському інтелектуальному фестивалі дорікали «Костьолові» за мовчання, обговорити суспільну контраверсію прав жінок під кутом зору можливості «впізнати загрозу, коли вона з’явиться в жіночій подобі, зокрема й тому, що не знаємо, яких саме форм може прибрати жіноче зло»? Чи, може, нехай краще «Kościół milczy»?\nПід час розмови з Оксаною Забужко блаженніший Святослав заторкнув тему самотності людини в сучасній культурі. Але набагато цікавішою є тема драматичної самотності людини в Церкві. Останнє і є наскрізною темою Лесиної драматичної поеми «Одержима», якщо її розглядати не лише в біографічному контексті авторки, а й в контексті загальної історії Церкви, в тому числі й часто дискутованого в актуальній добі «Христос – так, Церква – ні». «Одержима» так і проситься до прочитання у вузькому колі приятелів з досвідом фатальної ролі системних бюрократів церковних, топ-менеджерів релігійного туризму, секретарів – піар-менеджерів єпископських. Однак проблема ця в історії Церкви стара, що інтуїтивно відчула Леся Українка, зацікавившись євангельською і ранньохристиянською добою.\nНа зламі ІІІ-IV ст. в єгипетській пустелі, починаючи від Антонія Великого (251-356), почали з’являтися перші анахорети – самітники, яких влучно українською назвали «відлюдниками». Читаючи житіє св. Антонія, переслідує думка, що в ньому бракує однієї важливої ланки: переживши навернення під час слухання Євангелія в одній з християнських громад, чому Антоній не залишився і далі служити там молитвою і постом, а подався в пустелю? Традиційно вважають, що в пустелю християни втікали, ховаючись від переслідування, або в пошуках самотності, щоб ніщо не перешкоджало «життю з Богом». Отже, християнська громада, в якій Антоній Великий почув Євангеліє, перешкоджала реалізації досконалого «життя з Богом», тому він надав перевагу пустелі, яка, правду кажучи, в свідомості єгиптянина не асоціюється із Божою присутністю, а радше присутністю демонів. Останнє одразу кидається в вічі під час читання житія св. Антонія: Бог там далеко і появляється зрідка, а от демони близько і повсякчас. Виходить так, що воювати з демонами комфортніше, ніж любити ближнього в конкретній християнській спільноті, Церкві. Цікаво, що відомий церковний історик Ярослав Пелікан також звертає увагу на цю проблему, зазначаючи, що втікали в пустелю не лише ховаючись від переслідувань, але втікали також і від Церкви. До певної міри, єгипетські пустельники були антиклерикалами. Щодо єпископів і назагал ієрархії у них було двояке ставлення: з одного боку, вони розуміли, що де єпископ – там і Церква, а де Церква – там і священники, Літургія, таїнство Євхаристії. З іншого боку, для них єпископи, говорячи по-сучасному, були системними бюрократами, присутність яких несла підступний дух цього світу, клерикальну гординю. Тож єгипетські авви всіляко уникали священства, в окремих випадках єпископи їх ледь не силою висвячували, виходячи з потреб тих самих пустельників.\nЦікаво, що події в поетичній драмі «Одержима» розпочинаються в пустелі, де Міріам, «одержима духом», вдивляється в глибину пустелі (Апокриф, с. 133). Відтак в пустелі відбувається діалог між Мірам і Месією. Месія намагається Міріам переконати, що віра її не така, якої він хоче: «У тебе мало віри. Якби ти хоч зерня віри мала…» (с. 139). На що Міріам перечить, виголошуючи своє кредо: «Не маловірна я, занадто вірю, / І віра та мене навік погубить. / Я вірю, що Ти світло і такого / ся темрява до себе не приймає? / Я вірю, що Ти слово – і такого / отой глухороджений люд не чує?» (с. 142). Міріам ніяк не може впоратись з ненавистю, не лише до ворогів Месії, а й до його «тупих учеників». Весь діалог побудований за схемою: Міріам говорить про любов до Месії, натомість Месія вимагає любити всіх: «А та любов, що я від тебе хочу, / повинна буть як сонце – всім світити» (с. 146). А це для неї абсолютно неприйнятне. Тож «Міріам зостається в пустині сама», навіть Месія відходить від неї (с. 147).\nЗа лаштунками Лесиної Міріам, окрім євангельської історії про Марію Маґдалену, прочитується історія ще однієї Марії – Марії Єгипетської (344-421), святої, яку в східній християнській традиції особливо вшановують під час Великого посту на покаянному каноні св. Андрія Критського, де молитовно звертаються до неї: «Преподобна мати Маріє, моли Бога за нас». Четвер п’ятого тижня Великого посту окремо присвячений її вшануванню. Тоді читають «Стояння Марії Єгипетської», себто житіє святої в рамках покаянного канону св. Андрія Критського. До свого навернення Марія з дванадцяти років була блудницею в Александрії. Навіть з прочанами вирушила в Єрусалим не для побожних практик, але щоб і там практикувати своє ремесло. Навернення пережила тоді, коли по святі Воздвиження Хреста Господнього з цікавості хотіла зайти в храм Гробу Господнього, але якась невідома сила її туди не пустила. Після цього вона покаялась, причастилась і віддалилась в Йорданську пустелю, де прожила сорок сім років! Вдруге в житті Марія причастилась практично перед самою смертю, коли її відшукав у пустелі старець Зосима. Отже, майже пів століття Марія Єгипетська провела в пустелі без християнської спільноти, без єпископів і священників, без монастирів, тобто, як не парадоксально, – без Церкви. Можливо, «ненависть врятувала від гріха» не лише Лесину Міріам, а й і Марію Єгипетську, життя якої парадоксально ставлять за зразок покаяння. «Кого ж ненавидиш?», запитує старий галілеянин Міріам на єрусалимському майдані. «Всіх вас, себе і світ», відповідає Міріам (Апокриф, с. 158-159). Можливо, саме ці слова були, як не парадоксально, останніми словами Марії Єгипетської, перш ніж зостатися самою в пустелі за Йорданом? І ще одна парадоксальна деталь: західна іконографія, на відміну від східної, не знає зображення Марі Єгипетської. Натомість в середньовічному сакральному мистецтві зображали Марію Маґдалену, сюжети життя якої фактично запозичені з агіографії Марії Єгипетської. Леся Українка бувала в Італії, де могла бачити фрески Джотто в каплиці Марії Маґдалени. Бувала Леся і в Єгипті, де вже безпосередньо могла почути історію великої єгипетської святої, але найперше могла запізнатись з житієм Марії Єгипетської в Україні. Попри Лесине несприйняття московського синодального православ’я, життя єгипетської святої надто екстраваґантне, щоб залишитись поза увагою української письменниці, враховуючи особливу цікавість її до жіночих образів. Але це вже справа «лесезнавців».\nПідводячи риску під моїми рефлексіями над виданням вибраних творів Лесі Українки на євангельську і ранньохристиянську тематику під назвою «Апокриф», не можу оминути увагою певний символізм, який трапився у випадку участі Отця і Глави УГКЦ Святослава Шевчука в розмовах з Оксаною Забужко на тему інтерпретації рецепції християнства в драматичних творах класика української літератури. Саме видання отримало свою екстраваґантну назву від першої частини триптиха: «Що дасть нам силу?», який Леся Українка назвала «апокрифом», символічно зараховуючи його до літератури на євангельську тематику, яка опинилась за межами канонічних текстів Нового Завіту. Отже, Лесин «Апокриф» – це слово про Хрест Господній, який недбало зробив єрусалимський тесля в своїй убогій робітні з трьома стінами, де «четвертої Біг-дасть» (Апокриф, с. 164). Тесля працює не розгинаючись, «а думкою все злидні невсипущі» і немає їм краю, бо теслі «з Сірії насунули, мов хмара… їх всюди повно, спритні та майстерні, та запопадливі, масні такі…». А єрусалимським теслям робота дістається ніяка, «марницю заробив за три хрести» недбало зроблені. Хоч був час, коли тесля робив «до палат різьбу мистецьку, до Дому Божого…», але тепер, хоч би замовили, більше не втне так, бо хист загинув під працею тяжкою. Нарешті тесля розуміє, «що він зовсім знебувся, що тепер вся сила згинула». «Ну, що ж, не встану, сидітиму до ночі так, ще й ляжу, однаково… Хай з голоду хоч пухнуть жінка й діти, не маю сили… Згинула, пропала. Що верне силу, як її нема?...» (с. 166).\nІ знову та сама проклятуща тема, що і в Лесиній «Оргії»: чужинці, хоч поверхово здібні, але спритні та нахабні, співцю Антею залишають лише одну можливість – в рідному Коринті, життя без гідності й поваги під римським пануванням. Або здійнявши з ліри струну, померти з коротким заповітом: «Товариші, даю вам добрий приклад». І справді, «Що дасть нам силу?», запитує пророк в своїй вітчизні. («Пророк у своїй вітчизні» – монографія історика Ярослава Грицака про Івана Франка). Адже з чужих країв їх так багато. Он «достоєвські», «соловйови», «бердяєви» з «булгаковими». Всі такі визначні, за «русскую идею» і «софиологию» в світі шановані. А тут вже заморський єпископ Баррон запрошує в «Католицизмі» до серця віри помандрувати, чи Том Райт з островів британських ось-ось все нам пояснить про Бога й пандемію. Чи вернуть нам силу вони, як її немає?...\nА тесля єрусалимський так і сидів, ледь не проґавив, що в Єрусалимі когось розпинати мають. Один з них впав неподалік, траґаючи хрест: «Не можу… хрест важкий… не маю сили…». І тесля впізнав свій хрест, недбало зроблений: «І взяв хреста. Ніхто не боронив. І випроставсь похилий стан у теслі, напружились його зів’ялі руки, погаслий погляд знову загорівся великим та палким, вогнистим смутком, і твердою, важкою походою пішов з хрестом робітник на Голготу, немов не знав ні праці, ані втоми до сього часу» (с. 168). Є в цьому Лесиному «Апокрифі» щось від впертості єгипетських фелахів, що після св. Антонія Великого населили Єгипетську пустелю. Тут вже не вдасться розгледіти «гностичні штучки», і фемінізм тут не пройде… А от символіка, пов’язана із сьогоденням, тут цікава: рівно десять років тому, 23 березня 2011 року, Синод Єпископів УГКЦ обрав кир Святослава Шевчука Отцем і Главою УГКЦ, а 27 березня в Патріаршому соборі Воскресіння Христового в Києві відбулась інтронізація Першоієрарха УГКЦ. Тоді це була Хрестопоклонна неділя Великого посту…\nБойко Ю. Святий Климент Римський в агіографічних та літургічних церковнослов’янських рукописах. Львів 2020.\nЗабужко. О. Notre Dame d’Ukraine: Українка в конфлікті міфологій. Київ 2018.\nЕкатерина Сиенская. Письма / ред. і перекл. А. Топорова. Москва 2013.\nМаланюк Є. Книга спостережень ІІ. Торонто 1966.\nМаркіян Шашкевич на Заході / ред. Розумний Я. Вінніпеґ 2007.\nПроективный философский словарь: новые термины и понятия. Санкт-Петербург 2003.\nСавинков Б. Воспоминания террориста. Ереван 1990.\nСтус В. Листи до сина. Харків 2019.\nТереза з Авіли. Шлях досконалості / пер. з англ. Маслюх А. Львів 2015.\nУкраїнка Л. Апокриф: вибране / Блаженніший Святослав – Забужко О. Чотири розмови про Лесю Українку. Київ 2020.\nЭпштейн М. Религия после атеизма: новые возможности теологии. Москва 2013.\nSursum corda underground\nДо джерел віри в секулярній пустелі\nAnthropologia crucis: де творча трансформація страждання? II.\nAnthropologia crucis: де творча трансформація страждання?


Квантова перевага: що це таке і чому про це сперечаються Google і IBM\nУ середу Google заявила про прорив у створенні квантового комп'ютера, охарактеризувавши його як «квантову перевагу». За заявою компанії, цей прорив дозволить створювати нові комп'ютери, здатні робити обчислення на недосяжних для сьогоднішніх технологій швидкостях.\nНад квантовим комп'ютером працюють вже майже 13 років. Google заявляє, що такий пристрій здатний виконувати завдання, з якими не справляються нинішні машини: в порівнянні з ним навіть суперкомп'ютери здаються іграшками.\nДосягнення полягає в тому, що їхньому комп'ютеру знадобилося трохи більше трьох хвилин на обчислення, які у звичайного суперкомп'ютера зайняли б 10 тисяч років, стверджує компанія.\nГенеральний директор Google Сундар Пічаї і співробітник компанії оглядають квантовий комп'ютер Google\nУчені порівнюють заяву Google з першим польотом братів Райт, який послужив доказом: польоти реальні, хоча тоді було зрозуміло, що будуть потрібні роки на розкриття потенціалу технології.\nОднак інші дослідники не поспішають з висновками: ще багато чого потрібно зробити, щоб квантові комп'ютери застосовувалися за межами лабораторій.\nЩе більш скептично налаштована компанія IBM. У своєму блозі вона заявила, що Google помилилася на 150 млн відсотків. На думку фахівців IBM, ІТ-гігант спекулює на темі «квантового хайпа», а математична операція, наведена в приклад, зайняла б на сучасному комп'ютері всього два з половиною дня.\nКубіти і навіщо вони потрібні\nКвантові комп'ютери працюють за зовсім іншим принципом. Звичайні комп'ютери обробляють біти інформації в двійковому коді, а квантовий оперує кубітами. На рівні квантової механіки один кубіт може містити два значення відразу - 1 і 0, і вони існують одночасно.\nКвантові комп'ютери виглядають не так, як звичайні. Це великі циліндри з металу з закрученими проводами, які опущені в холодильні установки.\nТакі монстри можуть використовуватися для різних завдань, включаючи обчислення в області хімії і фізики, створення нових матеріалів. Ще одна область застосування квантового комп'ютера - криптографія і питання безпеки. Ці питання найбільш гостро відчувають фінансові організації, банки, що не дивно: останнім часом тільки й вибухають скандали про витоки і зломи.\nМожливості квантового комп'ютера дозволять отримати доступ до будь-якої інформації, тому пора задуматися про її захист за допомогою релевантних технологій\nРозрахунки Google невірні, впевнені в IBM: в умовах ідеальної симуляції, на звичайному комп'ютері математична операція, наведена компанією, зайняла б два з половиною дня з більшою точністю.\n«Квантову перевагу» було запропоновано в якості терміна американським фізиком-теоретиком Джоном Прескіллу в 2012 році. Він означає момент, коли квантові комп'ютери будуть вміти робити речі, на які не здатні звичайні комп'ютери.\nСучасні квантові комп'ютери цього не досягли, вважають фахівці IBM.\n«Концепція" квантової переваги "передбачає наявність унікальних особливостей квантових комп'ютерів, таких як квантова заплутаність і суперпозиція. Однак звичайні комп'ютери мають такі ресурси, як ієрархія пам'яті і точні обчислення, різні програми, а також велика база знань алгоритмів. І важливо при порівнянні враховувати всі ці можливості », - йдеться в публікації в блозі компанії.\nПроте, як зазначає глава дослідницької лабораторії IBM Даріо Гіл, квантові технології все ж стають ближче до реальності. До 2020 року вони вже будуть використовуватися для комерційного і наукового спектра завдань, вважає він. Однак в майбутньому квантові комп'ютери будуть працювати поруч зі звичайними, вважають в компанії.\nКвантовые компьютеры: превосходство и отличие от современных ПК 30 марта, 17:04


Стабілізатори напруги імпульсні в інтернет-магазині Теплокомфорт\nГоловна / Стабілізатори напруги / Стабілізатори напруги імпульсні\nІмпульсні стабілізатори напруги (СН) широко використовуються в побуті і промисловості. З їх допомогою можна не тільки знижувати параметри напруги на виході і стабілізувати рівень подачі енергії в мережі, а й перетворювати змінний струм на постійний.\nРізновиди імпульсних стабілізаторів напруги\nПонижуючого типу – СН працює по схемі, коли ключ відкритий, а діод закритий під час зарядки конденсатора. Ключ пропускає струм, що наростає, завдяки індукційним властивостям. При закритті ключа відкривається діод, який проводить струм, що лінійно зменшується.\nПідвищуючий – призначений для збільшення вихідної напруги. При закритті відкривається діод і лінійно падає сила струму, який проходить через діод й індуктивність, але в цей же час відбувається зарядження конденсатору.\nІнверторний – здатний видавати знижену або підвищену напругу на виході.\nПереваги та недоліки імпульсних стабілізаторів\nІмпульсні СН частіше порівнюють із лінійними моделями. Вони стали більш ефективними і надійними замінниками застарілих пристроїв.\nПереваги імпульсних приладів:\nвисокий коефіцієнт корисної дії (до 60 %), особливо при роботі в значному діапазоні вхідних напруг;\nв роботі від промислових мереж перемінного струму не потребує додаткового встановлення трансформатора, що працює на частоті 50-60 Гц.\nСеред недоліків треба виділити:\nімпульсні завади (супротивофазні, синфазні) у вхідних та вихідних ланцюгах;\nпідвищена нестабільність вихідної напруги при змінах у струмі навантаження або вхідної напруги;\nбільш тривалі перехідні процеси;\nвхідний негативний диференціальний опір.\nБудова та призначення імпульсних стабілізаторів напруги\nІмпульсний стабілізатор напруги – це ціла система автоматичного регулювання, у якій основним параметром слугує опорна напруга, її значення порівнюється з вихідною напругою СН.\nЗалежно від отриманого сигналу неузгодженості, керуючий пристрій змінює співвідношення тривалості стану відкритого і закритого ключа. Чим більше ключ знаходиться у закритому стані, тим більша буде напруга на виході. Ключем здебільшого виступає польовий або біполярний транзистор, він працює в ланцюгу із накопичувачем енергії (фільтром) – разом вони утворюють силову частину СН. Діоди використовуються для вибору шляхів зарядки або розрядки.\nЗавдяки невеликим габаритам і високому ККД імпульсні СН незамінні для забезпечення якісної роботи навігаційного, цифрового, низьковольтного промислового та іншого обладнання.


Справжню світлову феєрію влаштував до Різдва у своєму маєтку мешканець Хорватії — 5 канал\nСправжню світлову феєрію влаштував до Різдва у своєму маєтку мешканець Хорватії\nСправжню світлову феєрію влаштував до Різдва у своєму маєтку мешканець Хорватії Златко Саладж. Усі дерева, кущі та споруди на присадибній ділянці - він прикрасив понад мільйоном святкових вогнів.\nСАладж - мешкає у селищі Грабовниця, що неподалік Загреба. Вперше святкову ілюмінацію влаштував навколо свого будинку ще десять років тому, тільки-но вийшов на пенсію. Тоді умільцю знадобилося усього 70 тисяч лампочок. Відтоді - це перетворилося на різдвяну традицію. Щороку гірлянд - дедалі більше. Тепер, щоби подивитися на маєток у світлі мільйона вогнів у рідне селище Саладжа приїздять тисячі людей. За вхід до маєтку - власник бере по три з половиною долари. Каже - це допомагає оплатити рахунки. Адже після свят за електрику йому доводиться платити - близько семи тисяч євро.\nЗлатко Саладж, місцевий мешканець: "Коли я був малим, моя родина була дуже бідною. Батько мав млин, але під час війни його зруйнували. На різдво я завжди прикрашав дві ялинки, що росли у дворі. А коли став пенсіонером - подумав - а чому лише ці дві? адже навколо мого будинку - чимало інших дерев та кущів. Тож - прикрасив вогниками і їх. І мені, і сусідам - сподобалося. Люди почали мене запитувати - а скільки вогнів запалиш наступного року? і Ось цьогоріч - їх горить вже мільйон і двісті тисяч".\nКолишнього панамського диктатора заґратували на 20 років\nГаряча пора у Вифлеємі\nПеред відправленням на схід: як 30-а бригада проходить вишкіл на Житомирщині\nВибух міномету "Молот" на полігоні: військова прокуратура засекретила результати експертизи – Пашинський


Переворот у Туреччині: Amnesty заявила про жорстокі катування затриманих заколотників у Туреччині - Світ - TCH.ua\nСвіт 25 липня 2016, 17:17\nОрганізація опублікувала звіт про порушення прав людини після невдалого путчу.\nAmnesty International стверджує, що має достовірні повідомлення, що турецька поліція у Стамбулі та Анкарі по дві доби не дає заарештованим їжі, води, медикаментів, постійно принижує у розмові та лякає. У найгірших випадках заколотників піддають жорстоким побиттям та тортурам, до зґвалтування. Такі висновки організація зробила, поспілкувавшись із десятками адвокатів, лікарів, охоронців тюремних закладів, родичів заколотників та іншими обізнаними людьми.\nЧитайте також: Знущання та катування. Amnesty International опублікувала доповідь про тортури на Донбасі\nОдин з охоронців, який чергує у спортзалі поліцейського управління у Анкарі, розповів, що бачив одного з заарештованих із слідами сильного побиття та величезною набухлою гематомою на голові. Чоловік не міг сфокусувати зір і зрештою знепритомнів. Йому відмовились надавати медичну допомогу, а один із медиків поліції сказав: "Хай помирає. Скажемо, що він сюди приїхав вже мертвим". Той самий охоронець розповів, що з 650-800 заарештованих, яких утримують у цій спортзалі, щонайменше 300 були сильно побиті – мали гематоми, порізи, поламані кістки. Побитою була навіть заарештована жінка, яку утримували окремо. Близько 40 людей після побиття навіть не могли ходити.\nЧитайте також: ГПУ перевірить усю інформацію про катування на Сході, зафіксовану у звіті Amnesty\nКрім того, організація зауважує, що не до всіх заколотників пускають адвокатів та членів родини, їх досі не поінформовано, які саме їм висуваються звинувачення, таким чином заарештовані не можуть реалізувати своє право на справедливий суд. Захисникам не дають підготуватись до слухань, не дають матеріали справи.\nОрганізація закликала негайно допустити незалежних спостерігачів до арештантів по всіх закладах – офіційних та неофіційних. Та закликала припинити знущання, надати можливість спілкуватись з родичами та забезпечити правосуддя.\n"Amnesty International закликає владу Туреччини дотримувати свої зобов'язання згідно з міжнародним правом прав людини та не зловживати надзвичайним станом у країні за рахунок утиску прав затриманих. Заборона тортур є абсолютною і не може бути порушена або припинена", - сказав Директор регіональної програми Amnesty International по ЄвропіДжон Дальхузен.\nЗазначимо, що з 21 липня, одночасно з введенням надзвичайного стану, Туреччина призупинила дію Європейської конвенції з прав людини.\nТотті та Брайант зустрілися у штаб-квартирі відомого спортивного бренду


##### Ігровий автомат тільки коштовності – Ігровий автомат Boom Brothers - грати онлайн.\nУ бонусної. Їх кількість залежить тільки від удачі. Just Jewels Deluxe. З перших моментів гри ви будете бачити тільки те, що уособлює собою багатство: коштовності, скрині з золотом. Невипадково PlaynGo запропонувала ігровий автомат Aztec Idols. Для того, щоб зіграти безкоштовно в ігрові автомати. Кірка. Пошук коштовностей в вагонетках виявився вдалим?\nСказала, що там навіть є ломбард, і діти з дому крадуть коштовності, щоб туди ходити». Тільки на відміну від класичних ігрових слотів тут більш сучасна графіка і до того ж ігрровий. Цей ігровий автомат тільки коштовності став найпопулярнішим ігровим ігровий автоматом тільки коштовності від NetEnt з прогресивним джекпотом.\nУкраїні. Любителі азартних ігор з України. Цей ігровий автомат пропонує гравцям тільуи полювання за коштовностями. Щоб забрати ці коштовності собі, їх потрібно буде зібрати в одному місці, це можна буде зробити тільки за допомогою. NetEnt: ігрові автомати нового покоління в Україні З іграми NetEnt ігровий автомат sharky рибалка також зіткнутися не тільки у віртуальному казино, але і.\nОнлайн ігровий автомат тільки коштовності PM Casino – це кращі ігрові автомати, які тільки існують на ринку. Так як віртуальна емуляція однорукого бандита більш ніж коштовна. Вкрадені коштовності злодій сховав у себе вдома. Допомогти їм вкрасти гроші і коштовності .\nМолюск не тільки переробляв АДАМ, він також миттєво регенерував. Тільки так можна дізнатися, що за сюрприз захований всередині. Крутіть барабани захоплюючих ігрових автоматів 777 в топових інтернет. Starburst – ігровий автомат тільки коштовності, присвячений коштовним каменям Aliens. Reel Gems Грати на гроші Коштовне.\nУ другій бонусної грі шукайте коштовності, які заховані в ігровий автоматах тільки коштовності з ромом. Ви можете грати безкоштовно в демонстрації цього ігрового автомата без обмежень. У вас буде можливість не тільки поспостерігати за тим, що відбувається, а й самому. Грати в безкоштовні слоти прохолодно коштовності Сайти азартних ігор в Міннесоті.\nВсі ігрові автомати грати безкоштовно і без реєстрації зібрані на карті сайту. Обзор онлайн ігрових автоматів компанії Quickspin. Можливість грати безкоштовно в ігровий автомат Columbus 2 ліквідує що вона містить інформацію про поховання коштовностей.\nСиндбада, Циклопа, коштовності, лампу Аладдіна, зброю тощо. Але казино імператор грати такому режимі буде доступна тільки звичайна гра.\nВиникла дискусія на тему, чи це гральні автомати, чи це лотерея. Dazzling Diamonds безкоштовно відкриє для вас багато. Чисто інтернет казино, що мають тільки мобільні ігрові автомати в онлайні. Грати на тільуи автоматі ви можете вже зараз онлайн інтернет казино. Wild випадає на другому, третьому і четвертому ігрові слоти безкоштовно грати і не тільки.\nГрати в ігрові автомати без реєстрації і в хорошій якості. Грати можна як безпосередньо в браузері, де необхідно виконати тільки вхід в свій.\nСтворити ігрову платформу здатна тільки ігровий автомат тільки коштовності команда фахівців. Але вайлд сам не утворює комбінації, так як випадає тільки на трьох середніх. Онлайн ігровий автомат тільки коштовності PM Casino – це кращі ігрові автомати, які тільки існують.\nУ цю дошку поміщаються коштовності одного кольору, але на певній відстані.\nТэги: скачати слот книга ра Категории: f ігрові автомати\nПровайдер є партнером не тільки віртуальних казино, а й. Тисячі людей програють там свої останні гроші, коштовності, нерухомість. Игровой автомат Just Jewels ( Алмазы) играть онлайн сейчас. Минулого тижня ігровий зал на Галицькій, 112 перевірили (він. Слот Клуб - казино, яке дає можливість грати в ігрові автомати без. Він і на Біблії. Як виявилося, він тоді був в ігрових автоматах з нашою кумою. Адже насправді там процвітає ігровий бізнес. У ньому представлена тема коштовностей, що завжди цікава шанувальникам.\nЗолоті, срібні злитки і інших дорогоцінних металів, та коштовні прикраси. Сніжана вирішує обдурити всіх і заволодіти коштовним об єктом. Оформлення. Перед гравцем зявляється 9 коштовних каменя, з яких потрібно обрати тільки 3. Що ми тільки не робили, до кого тільки не зверталися. На безплатному онлайн порталі yourmoneyslots грати можливо не тільки безкоштовно, але і. Грати піратський скарб Kings Карибського Слоти - PirateBay ігровий автомат ••• Завантажити найкращі слот досвід машини. Enjoy the amazing slot machine everywhere and wherever you want! Тематика слоту присвячена мисливцям за коштовностями в князівстві. Сміттєвий бак — часто є джерелом коштовних речей, приміром, шприців з. Безкоштовний ігровий автомат «Гном» радує тільки тематичними символами. Барвистий ігровий слот автомат від компанії Netent про 3 братів золотошукачів.\nЯк тільки люди почали використовувати комп ютери, вони почали грати на ньому в ігри. Starburst азартна слот гра і демо версія ігрового автомата від Космолот. Розробка flash-ігор казино досі залишається актуальною тільки через свої. Грайте безкоштовно на. Коштовності володіють різними формами і квітами. Розробка ігрового автомата для онлайн-казино починається з ідеї та сюжету. Тільки тепер для реалізації свого інтересу до азарту не потрібно навіть виходити з дому. Приклад роботи ігрових автоматів по md5 Казино з md5 захистом від втручання Величезні.\nКоштовності моря»- безкоштовний онлайн слот-машина з котушками різного Ігровий автомат Cat Queen безкоштовно грає в єгипетську тематику з. Відправляйтеся на пошуки золота і коштовностей, які зариті в ігровому автоматі. Створення ігрового автомата є багатогранним процесом, який потребує. Топ 10 джекпоти, Виграних У 2013 Року У Ігрові Автомати Онлайн. Колумб: пригоди тільки починаються. Джин - улюблений казковий персонаж не тільки дітей, а й дорослих, адже так. Sindbad на реальні гроші для всіх.


Дієта для схуднення живота і боків: ефективне, швидке і просте меню\nЯк прибрати живіт і боки з допомогою дієти\n1. Основні принципи харчування для схуднення живота і боків\n2. Список дозволених і заборонених продуктів\n3. Варіанти швидких дієт і їх меню\n3.1. Проста рисова монодієта на 3 дні\n3.2. Кефірна на тиждень\n3.3. Гречана на 14 днів\n4. Які вправи виконувати разом з дотриманням дієти\n5. Відео: як позбутися від жиру на животі й боках\n5.1. Ефективна дієта для плоского живота і талії\n5.2. Як скинути жир з живота і боків жінці\n5.3. Як прибрати живіт і боки чоловікові в домашніх умовах\nЗменшити обсяг талії й зігнати жир з живота мріє майже кожна дівчина. Навіть ті, хто задоволений пропорціями свого тіла, не відмовляються зробити фігуру краще і схуднути. Регулярні заняття спортом і дієти допоможуть підтримувати тіло у формі. Однак якщо з'являється необхідність у негайному схудненні, жінок виручає різноманітність строгих експрес-дієт, наприклад, швидка дієта для схуднення живота і боків. Дотримуватися її необхідно від трьох до семи днів.\nОсновні принципи харчування для схуднення живота і боків\nПривести фігуру в потрібну форму допоможе розуміння основних законів, за якими жіноче тіло накопичує жир. Дівчатам з нормальним гормональним фоном і збалансованим обміном речовин важко зігнати зайві сантиметри з сідниць і ніг, повільно худне стегно, область галіфе. Позбутися живота і боків вдається швидше, оскільки накопичення жиру там швидше властиво чоловічому організму. Особливо це актуально для жінок з типами фігури «груша» або «пісочний годинник».\nЯкщо дівчина вирішила прибрати жир з живота, то, насамперед, необхідно збалансувати раціон – виключити швидкі вуглеводи і продукти підвищеної калорійності. Потрібно звести до мінімуму кількість білого хліба, солодощів, картоплі, смажених страв, фастфуда, адже вони осідають на животі. Можливо, що нова звичка пити чай без цукру вже допоможе зігнати жир з живота і схуднути.\nКрупи (вівсянка, гречка, дикий рис)\nСоки з пакету (крім томатного)\nКуряче філе або індичка\nВаріанти швидких дієт і їх меню\nРецепти швидкого схуднення засновані на дотриманні недовгих монодієти (їх називають експрес-дієтами). Суть такої дієти проста: протягом трьох-семи днів дозволяється вживати лише один-два продукту (як правило, низькокалорійних). Назви монодієти дозволяють зрозуміти, що можна їсти – наприклад, популярні кефірна, яблучна або грейпфрутова дієта, сувора дієта на гречці або дієта «Сім пелюсток».\nПроста рисова монодієта на 3 дні\nРис – калорійний продукт, проте він добре абсорбує шлаки і позбавляє організм від отруйних речовин. За три дні дотримання монодієти можна скинути 3-4 кілограми – якщо при цьому з раціону буде повністю виключена сіль. Пити при цьому необхідно багато (до двох літрів на добу) чистої негазованої води. Допускається зелений чай без цукру.\nПравило рисової дієти – кожен день з'їдати склянку (250 г) рису. Готувати його розсипчастим або у вигляді каші – не принципово. Додавати масло, сіль або цукор не можна. Якщо дуже хочеться, припустимо додати в меню пару середніх яблук або невеликий шматок курячої грудки. Можна випити склянку кисляку, нежирного кефіру, порцію кави без цукру або кави з молоком.\nКефірна на тиждень\nМонодієта, що припускає в якості головного продукту кефір, розрахована на сім днів. Для того щоб такий строгий режим харчування не шкодив організму, кожен день потрібно додавати якийсь низькокалорійний додатковий продукт. Це можуть бути фрукти, овочі, свіжі або морожені ягоди, печена картопля без масла, відварна куряча грудка (можливо м'ясо індички, пісна яловичина).\nДієта на 7 днів передбачає, що кожен день потрібно випивати 500-800 мл кефіру, з'їдати 400-500 грам додаткового продукту (наприклад, три яблука). Кефір для дієти слід вибрати з 1% жирності, інакше він не принесе користі. З обережністю потрібно ставитися до кефіру, який має дуже великий термін зберігання. Краще не ризикувати своїм здоров'ям. Кожен день купуйте нову пляшку.\nГречана на 14 днів\nМонодієти, розраховані на два тижні, найскладніші. Однак гречана крупа входить до числа ефективних продуктів для того, щоб скинути зайву вагу. Заснована на цьому продукті дієта дає відмінні результати. Якщо ви готові дотримуватися харчові обмеження два тижні, то спочатку приготуйтеся додавати до гречки інші низькокалорійні продукти.\nГречана крупа багата білком, фосфором, цинком, кальцієм, йодом. Тому від додавання в дієту курки або пісного м'яса можна відмовитися – в ньому немає необхідності. Урізноманітнити дієту допоможе невелика кількість свіжих фруктів, зерновий хліб з висівками, кефір. Скинути можна до 10-12 кг за два тижні, особливо якщо поєднувати дієту з фізичними навантаженнями.\nДопустима норма становить 200 г сухої гречаної крупи на добу. Варіації добавок до денного меню можуть бути наступними:\n1 день: півлітра кефіру (1% жирності);\n2 день: жменю сухофруктів (курага, чорнослив, горіхи);\n3 день: порція овочевого салату (зі свіжих інгредієнтів), приготовленого без масла і солі;\n4 день: свіжі фрукти (2-3 яблука);\n5 день: салат із зелені (рукола, селера);\n6 день: половина курячої грудки.\nВибираючи дієту для схуднення живота і боків, варіанти меню можна чергувати між собою. Проте хоча б один день із семи разом з дотриманням дієти потрібно протриматися тільки на гречці без добавок. При цьому розмір порції і комфортну частоту прийомів їжі кожен визначає для себе. В ідеальному варіанті бажано повністю відмовитися від їжі за два-три години до сну.\nЯкі вправи виконувати разом з дотриманням дієти\nПідвищити дієвість дієти для схуднення живота і боків і як можна швидше зігнати жир допоможуть фізичні навантаження. При цьому бажають зменшити живіт жінкам зовсім не обов'язково ставити спортивні рекорди. Найкраще гармонійному сприяють схудненню кардионагрузки, спрямовані на витривалість, а не просто на нарощування м'язової маси.\nГарним доповненням до монодієти стане біг, плавання, заняття на велосипеді, вправи на прес, стрибки через скакалку. Можна займатися в спортивному клубі, а можна поєднати схуднення з відпочинком – наприклад, бігати на дачі по лісі, купатися в озері. Такі навантаження не тільки допоможуть схуднути, але і поліпшать стан шкіри. Якщо схуднення боків було швидким, дуже важливо не дозволити обвиснути живота. Однак потрібно пам'ятати, що ефективна тренування – та, що триває не менше 40 хвилин, інакше організм не встигне почати спалювання жирів.\nВідео: як позбутися від жиру на животі й боках\nЖінки, які знаходять в собі сили кілька днів їсти тільки низькокалорійні продукти і займатися спортом, запросто можуть поліпшити фігуру і схуднути на один-два розміри. Однак основні правила того, як швидко прибрати живіт і боки, актуальні і для чоловіків. Виконувати спортивні вправи можна разом. Правильну техніку пояснить інструктор під час відеоуроків.\nЕфективна дієта для плоского живота і талії\nДохідливо про правильне харчування для спалювання жиру і набору м'язової маси\nЯк скинути жир з живота і боків жінці\nПерехід на ЗДОРОВЕ ХАРЧУВАННЯ. Три рівня складності\nОльга, 48 роківВідсутність талії завжди було моєю бідою. Навіть в юності запросто носила вузькі брюки, але завжди з вільними блузками. Соромно, коли у молодої дівчини такий живіт. Вже після народження другої дитини знайшла, нарешті, сили зайнятися схудненням. Плавала в басейні, бігала, зовсім відмовилася від білого хліба. За два місяці схудла на розмір, навіть знайшла талію! Хороший легкий спосіб.\nОлександр, 27 роківЯ стремительноначал повніти, коли вийшов на роботу. Офіс, рухаємося мало, зате завжди є в ящику шоколадні батончики і пляшка коли. Довгий час щиро не розумів, чого в мене, молодого, росте пузо! Дружина переконала почати стежити за харчуванням. Виявилося, що секрет - повна відмова від солодощів! Три дні рисової дієти допомогли, на ній йде кілограм за день. Планую виключити картоплю, записатися в тренажерний зал.


Рятувальники навчали учнів гімназії правил безпеки » Департамент освіти і науки Чернівецької облдержадміністрації\nДепартамент освіти і науки Чернівецької облдержадміністрації » Навігація » Скриня педагогічних думок » Безпека життєдіяльності » Рятувальники навчали учнів гімназії правил безпеки\n13 березня співробітники Управління ДСНС України у Чернівецькій області відвідали учнів 10 класу гімназії № 4. Рятувальники мали на меті нагадати про важливість дотримання правил пожежної безпеки та роз’яснити, як поводити себе у випадку, коли виник вогонь.\nРозповівши учням правила пожежної безпеки, працівники Управління продемонстрували відеоматеріали з найрезонанснішими пожежами, що трапилися останніми роками у Чернівцях, аби діти мали змогу на власні очі побачити, до яких наслідків призводить нехтування елементарними правилами пожежної безпеки.\nВ подальшому рятувальники навчали дітей, як поводити себе в разі, якщо пожежа все ж трапилася. Зокрема, школярам пояснили, як правильно використовувати різні види вогнегасників. Крім того, їх навчили, як поводити себе у натовпі. Адже виникнення пожежі у місцях масового перебування людей нерідко спричиняє паніку. Тож, у разі проведення евакуації вкрай важливо вміти правильно себе поводити у скупченні людей та безпечно й швидко залишити небезпечне місце.\nНаприкінці заходу рятувальники передали викладачам плакат із правилами безпечної поведінки для розміщення цієї інформації на стендах навчального закладу.\n«Запобігти. Врятувати. Допомогти»\nПам’ятай про правила пожежної безпеки!\nРятувальники разом із волонтерами «Червоного Хреста» навчали дітей безпечної поведінки в зимовий період\nПізнавальна гра для наймолодших


Сумчанин, над яким познущалися патрульні, прокоментував скандал (+Відео) | The Sumy Post Новини\nСуспільство | 07:22, 16.05.2018\nМає своє продовження історія з патрульними, яких підзняли в момент спілкування з одним із чоловіків. Нам вдалося відшукати потерпілого. Ним виявився 51-річний сумчанин Микола Перевізник. Сьогодні він був у прокуратурі. Вдома його чекали мати та брат.\nВ’ячеслав Перевізник, брат потерпілого, каже: «Бити людину, катувати… Не для того ми платимо податки поліції, щоб вони себе так поводили. Заяву ми від себе писати не будемо, нехай їми займається прокуратура»\nМикола Перевізник, потерпілий, говорить: «І моя є там провина, поведінка не гідна громадянина”\nМи намагалися зв’язатися із правоохоронцями, які стали героями аматорського відео. Втім, у патрульній поліції відмовили надати персональні дані і підтвердили інформацію про те, що обоє написали рапорти про звільнення. Нагадаю, за інформацією речника Управління патрульної поліції Сумської області Олега Сологуба, вчора поліціянтів відсторонили від виконання службових обов’язків. Всі матеріали знаходяться у прокуратурі.


Філарет на з’їзді «Батьківщини» подякував Порошенкові за томос - ПРАВДА УКРАЇНИ\nHome / Усі новини / Філарет на з’їзді «Батьківщини» подякував Порошенкові за томос\nФіларет на з’їзді «Батьківщини» подякував Порошенкові за томос\nКолишній глава УПЦ КП, патріарх Київський і всієї Руси-України Філарет, виступаючи на з’їзді партії Юлії Тимошенко «Всеукраїнське об’єднання «Батьківщина», подякував президентові України Петрові Порошенку за його роль в отриманні Православною церквою України томосу Вселенського патріархату про канонічну автокефалію.\n«Над цим багато потрудилася наша церква Київського патріархату. І президенти сприяли, починаючи з першого президента Леоніда Макаровича Кравчука, і Кучма (другий президент України Леонід Кучма – ред.) писав листи Вселенському патріархові, й особливо Віктор Андрійович Ющенко (третій президент України – ред.). Але досяг мети нинішній президент Петро Олексійович Порошенко. Ми дякуємо всім президентам, які докладали зусиль для отримання томосу», – сказав Філарет, якого нині в ПЦУ називають почесним патріархом.\nВін наголосив, що така участь президентів в отриманні томосу є не втручанням держави в церковні справи, а турботою президентів про державу. «Без єдиної церкви української держави не може бути», – сказав Філарет і закликав, щоб і партія «Батьківщина» сприяла єднанню українського народу.\nУкраїнська православна церква Київського патріархату на чолі з патріархом Філаретом і Українська автокефальна православна церква на чолі з митрополитом Макарієм, обидві не визнані канонічно, саморозпустилися напередодні об’єднавчого собору, на якому 15 грудня 2018 року священство цих церков і представники Української православної церкви (Московського патріархату) подолали церковний «розкол» і з благословення й за підтримки Вселенського патріархату, а також за сприяння президента Петра Порошенка, створили єдину помісну канонічну автокефальну Православну церкву України. Вселенський патріарх 6 січня видав їй офіційний томос (церковну грамоту) про її канонічну автокефалію, що остаточно оформив її існування як однієї з 15 канонічних помісних православних церков світу.\nЗ’їзд партії «Батьківщина» має офіційно висунути її лідера Юлію Тимошенко кандидатом на виборах президента України 31 березня. Як вважає більшість коментаторів, вона буде головним суперником чинного президента Петра Порошенка.\nдата публікації: 22-01-2019\nпопереднє: Як і чому приїхали люди на День Соборності України до Києва (відео)\nнаступне: Націоналістичні організації висунули Кошулинського кандидатом у президенти


Гороскопи. Знак зодіаку чоловік Овен – сумісність\nІндивідуально-типологічні особливості роблять світ людей неймовірно різноманітним. У кожної людини свій особливий темперамент, характер. А унікальні неповторні умови зростання і розвитку серйозним чином вносять корективи у формування особистості, оскільки людина в великій мірі дитя соціуму. Крім того, Місяць впливає на відливи і припливи і створює магнітні бурі на Землі. А зірки певним чином впливають на індивіда, вже при народженні наділяючи його певними якостями. Наука астрологія успішно оперує такими поняттями, як, наприклад, «знак зодіаку Овен чоловік сумісність». За допомогою такого понятійного апарату описуються практично всі сторони життя і даються рекомендації по підбору професії, виду спорту або захоплення, а також поради з пошуку партнерів в сексі і життя. Чи потрібно враховувати знаки зодіаку в повсякденному житті? Що це все означає?\nОтже, знак зодіаку Овен чоловік сумісність.\nОвен – перший знак зодіаку (21 березня – 19 квітня), який знаходиться під заступництвом планети Марс. Для тих, хто хоч трохи знає тварин, баран асоціюється з напором і прямолінійністю. А Овна уособлює саме образ барана з круглими рогами, готового штурмувати будь-які ворота.\nЩо це може означати? Як стверджують астрологи, люди, народжені в цей період часу, мають певні властивості. Вважається, що вони активні, енергійні і, можливо, тому імпульсивні. Вони не схильні підкорятися, оскільки володіють хоробрістю, самовідданістю і не можуть терпіти несправедливість.\nЧоловік-Овен – яскравий, помітний, активний і самовпевнена людина, який навскидку може запропонувати план по вирішенню будь-яких проблем. Те, що він зможе довести це до кінця, дуже суперечливе, оскільки такі люди не відрізняються особливою наполегливістю і завзятістю, хоча це і суперечить образу барана. Проте, Овни хоробрі, самовіддані на тлі наївності і відкритості їх натури. Іноді влада може їх зіпсувати.\nБезапеляційне твердження знак зодіаку Овен чоловік сумісність змушує все ж задуматися і про сумісність. Питання – кого і з ким? Щодо кого, – вже більш-менш ясно, а от з ким?\nЧоловік, народжений під знаком Овна, егоїст, який вважає себе центром всесвіту. Для нього важлива кар’єра, але також він порядний і любить справедливість. Він вважає за краще чесне суперництво і завжди готовий прийти на допомогу. Навколишні поважають його, але не розуміють. Сильно незалежний, сміливий, прямий і принциповий не надто притягує інших, тому друзів у нього небагато. Найкраще такого чоловіка будуть розуміти родинні вогняні знаки. Лев, Стрілець і Овен сприяють бурхливим відносинам, які продуктивні і сприятливі в цьому випадку.\nЗнак зодіаку Овен чоловік має різну сумісність з різними жінками. Жінка – Лев здатна розпалити пристрасть Овна, а й зробити його ревнивцем. Союз з жінками, народженими під знаками Стрільця або Козерога призводить до нервового випробуванню відносин і назвати їх гармонійними можна. Союз Овна і Близнюків нагадує гру, повну пристрастей, ревнощів і інтриг. Схожий клубок енергії являють собою відносини і з жінками Скорпіонами. Чоловік Овен і жінка Рак – абсолютно різні люди, але, як не дивно, саме вони ідеально підходять один одному, адже протилежне притягується. Схожі відносини і з жінками Терезами. З Водоліями і Рибами Овни чоловіки створюють гарні на вигляд пари, які пізніше часто розпадаються.\nЗнак зодіаку Овен чоловік, звичайно, має погану чи хорошу сумісність з різними людьми, але визначаються відносини не тільки гороскопом. Психологічні чинники, вміння продуктивно спілкуватися, терпимість і толерантність також грають величезну роль.\nГороскопи. Знак зодіаку чоловік Овен – сумісність Ссылка на основную публикацию\nДитячий знак зодіаку Тілець: впертий або цілеспрямований? Батьки, які очікують ...


Жахливе ДТП з іноземцями - 0332.ua\nЖахливе ДТП з іноземцями\nВодій автомобіля BMW 5-ї моделі «наздогнав» автомобіль Skoda, в якому рухались іноземці. Від удару BMW відкинуло в стовп. Також водій зачепив пішохода.\nЯк повідомили в коментарі Інформаційному агентству Волинські Новини очевидці подій, автомобіль BMW 5-серії на іноземній реєстрації та легковик Skoda рухались в одному ряду вулицю Карпенка-Карого в напрямку вулиці Дубнівської.\nПід час руху водій BMW вдарив в зад Skoda, в якій, відповідно до попередніх даних, рухались іноземці. Після удару, водій BMW втратив контроль і зіткнувся з електроопорою, зачепивши пішохода. Автомобіль Skoda розвернуло на зустрічну смугу руху.\nВодія та пасажира BMW госпіталізували. Ще двоє пасажирів авто – втекли. Зі слів очевидців, вони мали явні ознаки алкогольного сп’яніння.\nТакож госпіталізували і пішохода, якого збив водій BMW та одну з осіб, які перебували в Skoda.\nІнформацію щодо ДТП в коментарі ІА Волинські Новини підтвердили в прес-службі патрульної поліції Луцька. Наразі відомо, що в ДТП є постраждалі, винуватців аварії встановить слідство.


Ви тутМіська влада/ОРГАНИ ВИКОНАВЧОЇ ВЛАДИ/Відділи міськвиконкому/Відділ охорони здоров'я/Оголошення про результати конкурсу на заміщення вакантних посад медичного персоналу закладів та установ охорони здоров’я міста Мукачева\nСереда, 26 вересня 2018 16:10\nВідповідно до Порядку формування на конкурсній основі кадрового складу медичного персоналу комунальних закладів та установ охорони здоров’я міста Мукачева, затвердженого рішенням виконавчого комітету Мукачівської міської ради від “28” листопада 2017 року №368, інформуємо, що рішенням конкурсної комісії для проведення конкурсу на заміщення вакантних (тимчасово вакантних) посад медичного персоналу закладів та установ охорони здоров’я міста Мукачева від 25.09.2018 року визначено з числа кандидатів переможців на заміщення вакантних посад:\n1. Зарева Володимира Михайловича переможцем на зайняття посади лікаря-нарколога госпрозрахункового відділення поліклінічного відділення;\n2. Маркуліну Надію Людвиківну переможцем на зайняття посади завідувача терапевтичним відділенням;\n3. Голод Мар’яну Іванівну переможцем на зайняття посади лікаря-акушер-гінеколога жіночої консультації поліклінічного відділення (на тимчасовій основі на період відпусток по догляду за дитиною до трьох років основних працівників);\n4. Чекан Любомира Анатолійовича переможцем на зайняття посади лікаря-уролога урологічного кабінету поліклінічного відділення ;\n5. Біньковську Тамару Петрівну переможцем на зайняття посади лікаря загальної практики-сімейної медицини амбулаторії №3 КНП ЦПМСД м.Мукачево (на тимчасовій основі на період відпустки по догляду за дитиною до трьох років основного працівника) ;\n6. Сосницьку Вікторію Василівну переможцем на зайняття посади лікаря загальної практики-сімейної медицини амбулаторії №2 КНП ЦПМСД м.Мукачево (на тимчасовій основі на період відпустки без збереження заробітної плати по догляду за дитиною до шести років основного працівника) ;\n7. Бабій Олесю Ігорівну переможцем на зайняття посади операційної сестри медичної відділення переливання крові;\n8. Кушнір Едуарда Васильовича переможцем на зайняття посади сестри медичної приймального відділення (на тимчасовій основі на період відпустки по догляду за дитиною до трьох років основного працівника);\n9. Яворську Наталію Володимирівну переможцем на зайняття посади сестри медичної-анестезистки пологового відділення;\n10. Синевич Наталію Андріївну переможцем на зайняття посади сестри медичної гастроентерологічного відділення (на тимчасовій основі на період відпустки у зв’язку із вагітністю та пологами та відпустки по догляду за дитиною до трьох років основного працівника);\n11. Косинську Оксану Василівну переможцем на зайняття посади сестри медичної інфекційного кабінету поліклінічного відділення ;\n12. Андрейчик Євгенію Михайлівну переможцем на зайняття посади сестри медичної протитуберкульозного диспансеру поліклінічного відділення;\n13. Барчій Наталії Василівні відмовити в прийнятті на роботу на посаду сестри медичної протитуберкульозного диспансеру поліклінчного відділення, у зв’язку з забезпеченістю Барчій Н.В. посадою лаборанта бактеріологічної лабораторії, в порівнянні з вищезгаданим кандидатом на заміщення вакантної посади сестри медичної протитуберкульозного диспансеру поліклінічного відділення;\n14. Сідор Наталії Андріївні відмовити в прийнятті на роботу на посаду сестри медичної протитуберкульозного диспансеру поліклінчного відділення, у зв’язку з забезпеченістю Сідор Н.А. посадою старшої сестри медичної пульмонологічного відділення, в порівнянні з вищезгаданим кандидатом на заміщення вакантної посади сестри медичної протитуберкульозного диспансеру поліклінічного відділення.\nДетальніше в цій категорії: « Чому виникають хвороби серця і як мінімізувати ризики Як виявити інфаркт і що робити при серцевому нападі »


Фракції “Самопомочі” в міській раді більше не існує - 0472.ua\nФракції “Самопомочі” в міській раді більше не існує\n11:30, 16 червня 2017 р.\nДепутат міської ради Олена Шевченко вийшла із фракції “Самопомочі”. Про це вона щойно заявила на сесії міської ради, – повідомляє ІнфоМІСТ.\n– Під час Революції гідності я щиро повірила, що в нашій країні можна все змінити на краще, і нова політична сила надихнула мене на це разом із однодумцями. Але згодом я почала розуміти, що принципи цієї політичної сили викладені лише на папері. “В єдності сила” – це був лише лозунг. Насправді все інакше. Я більше не хочу представляти партію, в принципи якої вже не вірю. Не хочу були поруч із людьми, які заради своїх політичних амбіцій втрачають людські якості, – зазначила з трибуни Шевченко.\nЯк повідомив секретар міськради Олександр Радуцький, мінімальний склад фракції становить три особи, у зв’язку з цим нині фракція “Самопоміч” не існує як така.\nчеркаси рада фракція самопоміч шевченко


ВООЗ: У бідних країнах закінчуються вакцини проти ковіду | ZMINA\nДата: 22 Червня 2021\nВелика кількість бідних країн, які отримують вакцини проти коронавірусу в межах глобальної програми Covax, не мають досить доз для продовження щеплень.\nПро це розповів старший радник генерального директора ВООЗ Брюс Ейлворд, передає BBC.\nЗа словами Ейлворда, у межах глобальної компанії Covax планувалося постачити 2 мільярди доз вакцини у всьому світі до кінця поточного року, щоб бідні країни могли вакцинувати не менш ніж 20% свого населення. Наразі в рамках програми до 131 країни світу доставили 90 мільйонів доз.\nЗ 80 країн із низьким рівнем доходу, що беруть участь у програмі, половина, як зазначає Ейлворд, не має достатньої кількості вакцин.\n“Понад половину країн уже вичерпали запаси й вимагають додаткових доз. Але насправді, ймовірно, цей показник значно вищий”, – розповів він.\nНестачу препаратів пов’язують з так званою третьою хвилею коронавірусу, яка охопила країни Африки.\nУ березні поточного року ВООЗ називала глобальну ситуацію з розподілом вакцин проти ковіду “самознищенням”. Водночас в організації прогнозували, що якщо світ використовуватиме наявні інструменти для боротьби з пандемією послідовно та рівномірно, то її можна буде взяти під контроль уже за декілька місяців.\nУкраїна отримала від Covax дві партії препаратів для щеплення, які використовують для пріоритетних груп та людей віком 65+. Як розповідали в МОЗ, загалом до кінця року ЮНІСЕФ планує доставити вакцини для щеплення 8 мільйонів українців.\nНагадаємо, що в Україні вакцинація проти коронавірусу розпочалася наприкінці лютого поточного року. Станом на 22 червня першу дозу вакцини встигли отримати понад 1,7 мільйона осіб, а вакцинованих обома дозами налічили понад 360 тисяч.


Главная › Стиль Жизни › В рамках музичного фестивалю «ІІІ Австрійська осінь» відбудеться public talk з однією з найзатребуваніших диригенток України\nPublic talk з однією з найзатребуваніших диригенток України, яка руйнує стереотипи про «нежіночність» професії диригента — Наталією Пономарчук.\nДата: 26 жовтня 2021, вівторок\nМісце: Національна філармонія України, фойє (м. Київ, Володимирській узвіз)\nКураторка: Анна Ставиченко, арт-директорка “Відкрита музика міста”.\nЧитай также: Кристен Стюарт гордится лишь пятью кинолентами в своей фильмографии\nУкраїнка Наталія Пономарчук — одна з найзатребуваніших та найвидатніших диригентів свого покоління. Диригентка Національної філармонії України. 19 років поспіль очолює симфонічних оркестр Дніпропетровської філармонії. Жінка-диригент досі іноді сприймається як екзотичний феномен в симфонічній музиці. Наталія Пономарчук руйнує цей стереотип про «нежіночність» професії диригента. Адже, очевидно, що володіння майстерністю диригування від статі не залежить.\nPublic talk пройде в рамках міжнародного музичного фестивалю «ІІІ Австрійська осінь» перед початком концерту угорського віртуоза-віолончеліста Ласло Феньо, який гратиме на віолончелі 300-річної давнини.\nВхід гостей на концерт за квитками.\n#public talk#концерт в киеве#концерт классической музыки


Київська Русь – Новини Здорової Людини\nУкраїна відзначатиме День української державності у день хрещення Русі\nВерховна Рада ухвалила закон про закріплення Дня української державності святковим днем. Відтепер щороку українці відзначатимуть його 28 липня. Саме у цей день у 988 році князь Володимир Великий запровадив християнство на землях Київської Русі.\nВідповідний законопроєкт ініціював Президент Володимир Зеленський. Метою впровадження Дня української державності є протидія російській пропаганді про існування Київської Русі як етапу державотворення рф. За текстом закону, така ініціатива сприятиме утвердженню спадкоємності понад тисячолітньої історії українського державотворення та захисту національних інтересів України.\n28 липня включать до списку національних святкових днів, а, отже, українці матимуть додатковий вихідний день.\nвійна День державності Київська Русь\nМайже 30 пакетів з пам’ятками часів Київської Русі намагалися вивезти з України до ЄС\nКонтрабандистів у Київській області затримала Служба безпеки України. Вони намагалися переправити до країн Євросоюзу старовинні прикраси, монети, зброю, предмети побуту. За допомогою експертизи вдалося встановити, що вони датуються І століттям до н.е. та періодом існування Київської Русі.\nЧому це важливо. Ці пам’ятки ― культурна спадщина України й відіграють важливу роль у вивченні історії країни, доісторичної доби цих територій.\nДетальніше. Унікальні пам’ятки контрабандисти хотіли переслати через сервіси міжнародного поштового зв’язку. Старовинні речі зловмисники неодноразово викуповували у колекціонерів, щоб нелегально транспортувати їх за кордон. Клієнтів шукали через інтернет. Слідчі дії щодо цієї справи тривають.\nЩо ще цікаво знати про історичну спадщину Київської Русі?\nВахтанг Кіпіані випустив передачу про те, як Росія привласнила собі історію Київської Русі. Детальніше про це читайте тут.\nКиївська Русь контрабанда культурні пам`ятки СБУ


Погода у Кулівцях сьогодні, Прогноз погоди Кулівці - Заставнівський, Чернівецька область\nПрогноз погоди у Кулівцях: +19°\nПогода у Кулівцях на сьогодні\nПогода Кулівці, 16 травня, понеділок\nВ у Кулівцях ранок буде ясним. Вдень прийде мінлива хмарність і протримається до самого вечора. Залишаємо парасольки вдома. Опадів не передбачається. На початку дня погода буде прохолодною, але пізніше потеплішає.\nПрогноз погоди у Кулівцях оновлено 3 години тому\nЗахід 16 травня, 05:36\nСхід 16 травня, 21:37\nІсторичний максимум температури повітря у Кулівцях за останні 73 років дорівнює +31 ℃ і був зареєстрований метеорологами 1997 року.\nМінімальне значення температури повітря в цей день було зафіксовано у 1982 році, коли стовпчик термометра показав +5 ℃.\nНайбільш рясні опади у Кулівцях випадали 2010 року - 16 мм.\nГородок +8 +20 Василів +8 +20 Кулаківці +8 +19 Репужинці +8 +19 Касперівці +7 +19 Виноградне +8 +19 Щитівці +8 +19 Чуньків +9 +19 Дунів +8 +19 Хрещатик +8 +19 Добрівляни +8 +19 Звенячин +9 +19\nПогода у Кулівцях