Вище жирафа нікого немає. Він дивиться на землю з висоти п’яти з половиною метрів, та й вага у нього не мала – більше тонни. Щоб подати кров до головного мозку, серце цього гіганта повинно нагнітати стовп крові висотою до двох метрів. Тому стінки шийної артерії жирафа дуже товсті – більше восьми міліметрів, а тиск крові в два рази вище, ніж у людини. Але не будь у жирафа такої дивовижної шиї, він став би легкою здобиччю будь-якого хижака.\nВисоко піднявши голови, жирафи вдивляються в далечінь. З’явиться хижак – вони побачать його першими. Тепер, здавалося б, всі надії на швидкі ноги. Але не тільки на ноги. Саме довга шия дозволяє жирафу бігти зі швидкістю до п’ятдесяти кілометрів на годину.\nПід час бігу масивна голова жирафа на довгій шиї відхиляється то в одну, то в іншу сторону, це допомагає йому зберегти рівновагу. Навіщо це потрібно? А ось навіщо. Жирафи біжать не так, як коні. Жирафи – інохідці. У бігу вони виносять вперед спочатку обидві праві ноги, а потім обидві ліві і так далі. У той момент, коли у жирафа підняті обидві праві ноги, він стоїть на двох лівих. Тут-то і допомагає важка голова – вона повертається на довгій шиї вправо, і жираф прекрасно зберігає рівновагу.\nВ Африці дуже багато парканів. Їх ставлять фермери, намагаючись захистити свої угіддя від чотириногих мешканців. Іноді жирафи таранять своїм тілом перепони, що опинилися на їхньому шляху, і далеко волочать за собою довгі вуса з колючого дроту. Часом жирафи застосовують більш зручний спосіб форсування перешкод. На великий подив місцевих фермерів, вони перестрибують через паркан. Підбігаючи до нього, тварина енергійно відкидає назад голову на своїй довгій шиї, так легше перекинути через дріт передні ноги.\nДуже незручно пити жирафам з річки. Їм доводиться опускатися на коліна. Недарма леви вибирають саме цей момент, щоб напасти на жирафів. Правда, і тут у разі небезпеки виручає шия. В одну мить жираф закидає голову назад, майже на спину і потім ривком виштовхує її вперед. Цей ривок і допомагає йому швидко випрямити ноги.\nЖирафи миролюбні тварини. Вони відмінно уживаються з навколишнім світом. Але зрідка в їх «піднесені» голови приходять дивні думки. Одного разу проїжджаючий по шосе в Південній Африці мандрівник змушений був зупинити автомобіль, тому що навперейми йому направлялися два жирафа. Вже сутеніло, і, маючи намір відлякати тварин, мандрівник включив фари. Це трохи допомогло. Небагато, тому що тільки один жираф пішов з дороги. Зате інший ще рішучіше попрямував до автомобіля, повернувся кругом і почав дубасити його своїми могутніми задніми ногами. Важкі удари градом сипалися на капот мотора, і, перш ніж здивований водій зміг розвернути машину, кілька влучних ударів прийшлось навіть по радіатору. Цей напад став предметом особливої гордості власника автомобіля. Він довго їздив на пошкодженій машині і всім розповідав про свою надзвичайну пригоду.\nАле насправді випадок цей не є незвичайним. Ні, ні та й викине номер жираф! Інший розгублений водій зупинив автомобіль, як тільки побачив жирафа перед собою в променях фар. Тварина наче його й чекала. Вона рішуче попрямувала до автомобіля. Від сильних ударів ніг фари вмить розлетілися вщент, по вітровому склу поповзли змійки – тріщини і, трохи потримавшись у своїй рамі, скло розсипалося на дрібні шматочки. Навіть рульове колесо було погнуте. І нарешті, чого вже ніяк не можна було припустити, розлючена тварина пробігла прямо по даху автомобіля. Ось тобі і незграбне створіння!\nВтім, думка про те, що жираф тварина незграбна, часто підтверджується. Особливо важко йому доводиться в гористій місцевості. В одному із заповідників в Танзанії величезний бик-жираф марно намагався вибратися з глибокого зарослого яру. Він довго дерся по крутій і слизькій буйволячій стежці. Раз за разом ноги жирафа втрачали опору, і, нарешті, він сповз знову до самого дна яру. Коли йому вдалося піднятися і твердо стати на всі чотири ноги, виявилося, що перед ним скупчилася ціла зграя бабуїнів. Вони вороже дивились на жирафа, який щільно закупорив собою шлях до водопою. Раптом один з бабуїнів, особливо нахабний, ковзнув між ногами гіганта і кинувся до джерела. Обурений жираф спробував вдарити нахабу, але послизнувся і впав. Вся зграя бабуїнів кинулася до водопою, не даючи йому піднятися.\nЖивуть жирафи стадами. Самотні жирафи зустрічаються дуже рідко. У великих стадах буває до п’ятдесяти тварин. І навіть леви воліють обходити їх подалі. Тому що, захищаючись від ворогів, жирафи стають несамовитими забіяками. Іноді в бійці беруть участь відразу кілька тварин, і навіть крихітні телята вплутуються в загальне звалище. У всіх боях жираф орудує головою. Низько опустивши голову і сильно розгойдавши шию, він завдає нищівних ударів. Іноді йому вдається одним ударом голови збити противника з ніг.\nІнша справа, коли жираф один. Тоді лев підкрадається до нього, аж кидається в повітря в своєму страшному стрибку, обрушується на спину тварини і ударом лапи перебиває своїй жертві хребет. Гігант тут же безвольною тушею осідає на землю. Але якщо лев промахнеться і потрапить під удари копит, йому не минути лиха. Був випадок, коли в одному з африканських заповідників лев занадто довго гнався за втікаючим жирафом. Цей звір не пристосований до тривалого бігу, він сильно втомився, і тому у нього не вистачило сил зробити досить довгий стрибок. Він лише торкнувся спини жирафа і зісковзнув вниз. Це коштувало леву життя. Жираф не розгубився. Удар копит прийшовся прямо по боку хижака. Через кілька годин його знайшов службовець заповідника, який вирішив, що лева краще пристрелити. У хижака виявилися переламаними майже всі ребра.\nКоли жирафи б’ються один з одним, вони не брикаються. Проте, сутички їх дуже жорстокі і водночас цікаві. Очевидно, в стадах цих тварин існує старшинство. Фахівці помітили, що чільна тварина частіше прогулюється взад-вперед перед своїми підлеглими. І голову вона тримає набагато вище, ніж інші жирафи в стаді. Тварини більш низького рангу злегка опускають голови, коли повз них проходить «головний». Висловлюючи загрозу, жирафи качають головою вгору-вниз, а щоб відігнати суперника, низько опускають голову і погрожують йому своїми короткими ріжками. Ці ріжки насправді являють собою єдину зброю в сутичках між биками-жирафами, якщо не вважати великих важких голів, які використовуються як страшні молотки. Ріжки жирафа закриті хутром. Але у самців це хутро здирається, і тупі кінчики їх оголюються. За цією ознакою і можна відрізняти самців від самок.\nСутички між биками-жирафами відбуваються дуже рідко, і багато африканців, часто зустрічаючі цих тварин, ніколи не бачили їх бійок. Але хто бачив, той ніколи не забуде всієї картини бійки, яка проходить як би в уповільненому темпі.\nУчасників бійки жирафи стоять не один проти одного, як це роблять антилопи або хижі звірі, а стають поруч, пліч-о-пліч, немов коні в одній упряжці. Іноді вони навіть не дивляться один на одного, відвертаються в різні боки і ніколи не намагаються кусатися. Розмахуючи головами на довгих шиях, вони низько опускають їх. Навряд чи можна уявити собі ту силу, з якою жирафи обрушують один на одного свої удари. Одного разу у франкфуртському зоопарку розгніваний жираф могутнім ударом голови викинув через сітку вольєра докучаючу йому антилопу. Перелетівши через огорожу, антилопа сильно вдарилась об землю і переламала собі кістки.\nСутички жирафів в боротьбі за старшинство тривають зазвичай хвилин п’ятнадцять. За цей час навколо забіяк збираються корови і бики, багато з яких поступово теж вплутуються в бійку. Якщо, нарешті, один жираф здається, він відходить назад на кілька кроків, а переможець слідує за ним з високо піднятою головою. Але переможений жираф не виганяється зі стада, як це буває у оленів, антилоп і багатьох великих хижаків, які виганяють суперника за межі своєї території. Бики-жирафи зазвичай знову мирно уживаються після того, як виділяється найсильніший. Іноді вони відразу ж після сутички починають тертися шиями, що означає примирення, і продовжують мирно пастися.\nОдного разу в Південній Африці група туристів знайшла недалеко від дороги дорослого жирафа, який розтягся на землі. Люди вирішили, що жираф мертвий, і підійшли, щоб розглянути його. Але виявилося, що жираф дихав, очі його були відкриті. Однак жираф не ворушився, і туристи поступово осміліли. Кілька чоловіків, перевернувши жирафа на живіт, підігнули йому ноги. Вони, мабуть, не підозрювали, якій великій небезпеці піддавали себе при цьому. Фахівці на їх місці були б набагато обережніше. Нарешті тварина встала. Опинившись на всіх чотирьох ногах, жираф як би зарозуміло глянув на скупчених внизу людей з фото- і відеокамерами, хитнув хвостом і плавно рушив у зарості, зрідка озираючись. Може бути, туристи знайшли жирафа, який тільки-тільки прийшов в себе після невдалої сутички?\nАвтор: Г. Бернард, переклад з англійської.


Роман Вінтонів: «Політика – це нетелевізійна тема»\nТекст Марина Баранівська\n26-річний репортер НІСу Роман Вінтонів жартома каже, що опинився в професії випадково. Останні шкільні роки він інтенсивно готувався стати економістом, як його мама, але внаслідок несподіваних обставин опинився студентом факультету телебачення та радіомовлення Львівського державного університету ім. Франка – і затягло. Маючи диплом радіожурналіста та чотирирічний стаж роботи у різних інформаційних службах («Люкс», К1, «Інтер»), Ромко без жодного пієтету ставиться до своєї професії, вважаючи її обслуговуванням конвеєру, навчити чого можна кожного. Можливо, тому він поки що не готовий, як мені здалося після нашої розмови, рефлексувати щодо соціальної місії журналіста, обмежуючись щодо цього лаконічною тезою: «Треба мати Бога в серці і в голові». До того ж, молодий інформаційник «Подробиць тижня» вже заробив професійну хворобу більшості телевізійників – не дивиться телевізор, витрачаючи вільний час на мандрівки та музичні вправляння у створеному спільно з друзями гурті «Екстра! Екстра!» (Ромко пише музику та, за його ж словами, «банальні римування»).\nЦим інтерв’ю «ТК» відкриває серію розмов із представниками молодої генерації інформаційної тележурналістики про їхнє бачення власної ролі та місця у професії, особливостей роботи ньюзрумів різних каналів та ролі журналіста в нашому суспільстві.\n– Ромку, на Заході журналістів, як і фахівців інших галузей, приймають на роботу через прозорий конкурс, що, очевидно, передбачає наявність зрозумілих критеріїв відбору та вимог до претендентів. В Україні за поодинокими винятками немає таких конкурсів, а отже – нема й критеріїв. Ти…\n– (перебиває) А як ти потрапила в «Телекритику»?\n– Так само, як ти на «Інтер». Не внаслідок конкурсу. Але у мене трохи більший, ніж у тебе, стаж роботи, є якась репутація, в «Телекритиці» знали, хто я, і були раді взяти мене на вакантне місце. Але взагалі-то я говорю про тенденцію. Про те, що в нашій країні немає конкурсів.\n– Знаєш, як я потрапив на «Інтер»? Коли я ще працював у Львові, моя однокурсниця Леся Вакулюк була власкором К1 і переїхала до Києва. В якийсь момент вона каже: «Ми шукаємо журналістів. Якщо хочеш, принеси своє резюме». Я приїхав до Києва у своїх справах і принагідно привіз на К1 свої сюжети, зустрівся з їхнім редактором. Через деякий час мені передзвонили, сказали, що мої сюжети сподобалися, і запросили на стажування. Що тут закритого? Після того я пройшов випробувальний термін і залишився. Ну, а потім вже був «Інтер».\n– Але у випадку з «Інтером» у тебе було трохи інакше. На канал прийшла Ганна Безлюдна і привела з собою команду людей, серед яких був і ти.\n– Що поганого в тому, що людина довіряє журналістам і розраховує на те, що вони так само добре виконуватимуть роботу, як і на попередньому місці?\n– Я не кажу, що це погано. Я кажу про специфіку нашого трудового ринку і прошу тебе дати свій коментар на це. Скажи з власного досвіду, чого чекають і вимагають від молодих журналістів працедавці, телеменеджери?\n– Якісної роботи і бажання працювати. Все. Людина, що хоче прийти на телебачення з вулиці, працюватиме неякісно – це факт. Коли приходить журналіст, нехай і молодий, який тільки починає, в нього вже є якась база після університету. Можливо, ця людина десь проходила практику, десь друкувалась. Якщо менеджеру подобається, як цей молодий журналіст проходить випробувальний термін, його беруть.\n– Ти вважаєш, що відсутність конкурсної системи – це не проблема, і цілком достатньо будувати кадрову політику того чи іншого телеканалу на симпатіях якогось менеджера?\n– Рівень симпатій і антипатій я би відкинув. Тут все вирішується так: відповідаєш ти критеріям, яким повинен відповідати журналіст, чи ні. Якщо би у нас була достатня кількість журналістів і ринок би був достатньо насичений, то конкурс з’явився би сам собою, бо це природно. Очевидно, що зараз нестача журналістів. У мене друзі, що працюють на 5-му каналі, не можуть знайти журналістів. Кому конкурс оголошувати?!\n– Як – теоретично – сьогодні людина, що має журналістську освіту та досвід роботи, може стати співробітником НІСу?\n– Вона приходить і показує, що вона вміє робити, і якщо якість її матеріалів подобається, її беруть, очевидно. Стверджувати не можу, не я визначаю кадрову політику. Але зараз, по-моєму, в нас нема браку журналістів. Просто наскільки я розумію, якщо людина дійсно здібна і дійсно хоче працювати, її візьмуть.\n– Розкажи про свій перший досвід роботи. Що це був за канал і як ти там з’явився?\n– Щороку я десь проходив практику. Після 1-го курсу я практикувався у нашій районній газеті, написав три «дежурних» замітки, на другий рік я поїхав у Хмельницький в газету «Є» (це була перша серйозна практика), після третього я прийшов на телерадіокомпанію «Люкс» у Львові. На цій телерадіокомпанії з другого курсу університету я працював у рекламному відділі копірайтером, а після 3-го курсу ще й проходив практику в інформаційному відділі, робив радіоновини. Після 4-го курсу, коли там з’явилася телестудія, я в ній практикувався. Після цього мене запросили туди працювати – без жодного конкурсу. Це було кльово, це були часи мого становлення як журналіста. Перші кілька місяців роботи на телебаченні в мене була депресія, бо я нічого не вмів, будучи на 4-му курсі! Нас не вчили нічого практичного. Уяви собі, кафедра ТБ і радіомовлення – а я не знав техніки, не знав, ані як брати інтерв’ю, ані що таке перебивки та інші телевізійні терміни, ані як писати текст під відео. Мене дуже ганяли на роботі, страшно правили мої тексти, бо я не вмів писати телевізійно.\n– Чого ж вас вчили в університеті?\n– Як чого?! Української літератури, бібліографії, філософії. Багато гуманітарних речей, які дають базу, котра, можливо, колись знадобиться. Здається, така ситуація й досі. У нас на 4-му чи 5-му курсі було таке завдання – телевізійний нарис. Ти сідаєш перед камерою і протягом деякого часу щось говориш на якусь соціально важливу тему. Мій однокурсник та приятель Андрій підготував такий нарис: поставив біля себе на столі кактус, вдягнув рожеві окуляри і просто розбомбив всю кафедру ТБ та радіомовлення Львівського університету, говорячи про те, що вона геть нічого не вчить.\n– Супер! І де він зараз?\n– Розчарувався в журналістиці… Але тоді він розтрусив усю кафедру, піднялася страшна буча, деякі викладачі, щоправда, казали, що він молодець. А він потім перевівся на іншу кафедру. Так що нас нічого не вчать. Тому, потрапивши на «Люкс», я все почав спочатку і провів там близько трьох років.\n– Чи є різниця в підходах до новачків на різних каналах?\n– Різниці я не помітив. К1 був приблизно рік, коли я там з’явився. Тебе кидають у поле і дивляться, як ти дієш, але при цьому допомагають, наставляють, підказують. На К1 мене навчили власне тележурналістиці як вона має бути. В чому різниця між публікацією в друкованій пресі і сюжетом? Наприклад, як я працював у Львові. Скажімо, мені треба зробити сюжет про житлово-комунальні проблеми. У мене є синхрон із прес-конференції у міськраді і синхрон бабусі про те, що у неї прорвало трубу. Плюс якісь перебивки: «говорящіє голови» з цього засідалова, журналісти, що старанно щось занотовують, бабуся, що бідкається по квартирі, і труба, що тече. І текст на тему, як все страшно. На К1 мене вчили, як писати тексти під відео, а не навпаки – монтувати відео під готовий текст. Це умова телевізійної журналістики: я не тільки розповідаю, але й показую. Я дуже довго цього вчився.\n– Поки ти вчився, чи хтось піднімав для вас, студентів, тему соціальної місії журналіста?\n– Якраз це викладалося в університеті. Що журналістика впливає на думку людей і треба мати Бога в серці і в голові, щоб працювати. Але кожен журналіст вирішує це сам, коли бере інтерв’ю чи пише сюжет. Ось дивись, коли будівельник будує дім, він безпосередньо впливає на життя людей, правда? Як думаєш, із будівельниками проводять розмови на тему місії будівельників? Сумніваюсь.\n– А було б непогано, щоб будівельникам теж читали лекції про те, що вони повинні мати совість. Але давай згадаємо ті часи, коли ти прийшов на «Інтер». Для тебе починалася серйозна робота на загальнонаціональному телеканалі, а для багатьох твоїх колег, що раніше працювали на ньому, вона скінчилася, причому в брутальній формі, зі значними порушеннями їхніх прав. Чи є у тебе власна позиція щодо тих подій?\n– Твоє питання стосується корпоративної етики. Тому зараз я своє cуб’єктивне ставлення не можу висловлювати, і поки я працюю на «Інтер», моя позиція в цьому питанні збігається з офіційною позицією компанії.\n– Тоді скажи, як часто у твоїй повсякденній роботі постають контраверсійні питання моралі?\n– Останній сюжет, який я робив, – про хлопця Андрія, що хворіє на рак. Як Андрій виглядав? Страшно. Це людина, яка помирає. Коли ми їхали на зйомку, я не знав, як із ним говорити. Вперше я з таким зіткнувся, коли спілкувався з хворою на СНІД дівчиною. Причому вона вже давно хвора, вона це все вже сто разів пережила. Вона була спокійна, а мене просто трусило, коли ми говорили. Коли я до Андрія приїхав, у мене було більше сумнівів не про те, що написати, а про те, як з ним говорити. Він живе собі, він уже змирився, а тут приходить якийсь дядько та ще й із камерою, і йому доводиться знову це переживати. Це питання моральності. З власного досвіду я вже зрозумів, що перш ніж із такою людиною говорити, треба зустрітися з її друзями. Щоб не зашкодити. Я говорив із другом Андрія, і ми з’ясували, про що варто з ним говорити, а про що – ні. Ми вирішили, що тему його здоров’я ми з ним взагалі не піднімаємо.\n– Розкажи, що таке НІС твоїми очима: яка структура, скільки людей, чи є спеціалізація у журналістів, як саме побудовано роботу тощо?\n– Я працюю у відділі кореспондентів. А взагалі, прийди до нас на екскурсію, тоді ти краще зрозумієш, як там все влаштовано.\n– Гаразд, якщо тобі складно про це говорити, давай про інше. Цитую тебе: «Коли ми готуємо новину, керуємося простим аргументом: глядачу має бути цікаво бачити відеоряд і чути коментар до нього. Без жодного підтасування фактів чи зміни акцентів. Є загальновизнані професійні журналістські стандарти подачі теленовин, і вони встановлені для всіх телевізійників». Це твої слова з опитування, яке проводила «ТК» в квітні 2007-го. Поясни, за рахунок чого ти як інформаційник маєш добиватися того, щоб глядачеві «було цікаво»?\n– По-перше, це має бути цікаво мені. Очевидно, що це має бути нове. В ідеалі – таке, чого люди ще не бачили. Візьмемо мій матеріал про печеру Оптимістичну. Ми з оператором брали участь у спелеологічній експедиції, прожили з тими людьми тиждень. Від поверхні треба було йти майже 5 годин всякими норами, деколи лізти на животі, та ще й тягнути за собою камеру. Нам показали заглиблення, де ростуть такі вапнякові квіти, це аномалія тої печери. Оце людям і цікаво. Цікаво побачити подробиці того підземного життя.\n– Ясно, що всім цікаво побачити вапнякові квіти. Але якщо йдеться про різні буденні соціальні проблеми, як ти добиваєшся в цьому випадку, щоб глядачеві «було цікаво»?\n– Має бути якийсь конфлікт, зіткнення інтересів. Поясню на прикладі Андрія знову. Не найкращий приклад у плані технічного виконання, щоправда. Цікаво показувати чиєсь горе – і при цьому показувати, що людина не опускає рук, продовжує боротися. Цікаво й те, що його друзі за два місяці зібрали власними силами та наполегливістю 100 тисяч доларів. Власне, ще на моменті, коли ти вибираєш тему, треба вирішувати, чи буде вона цікавою, якою може бути картинка. Бо є телевізійні теми, а є нетелевізійні.\n– Які це нетелевізійні?\n– Наприклад, політика. Це нетелевізійна тема. Якщо би політику робити раз на місяць, то це було би цікаво. А якщо її показувати щодня, коли цю Верховну Раду з її кулуарами вже стільки разів показували, що вже всім набридло... На тому балкончику для преси у Раді давно варто залишити одну камеру і потім розповсюджувати відео по всіх каналах, бо для чого знімати пятьдесятьма камерами одне й те саме?\n– Дивна річ. Якщо політика так усім набридла, чому її так багато на наших екранах?\n– Тому що це чомусь люди дивляться. Мені особисто незрозуміло, чому воно їм цікаве.\n– А ти ніколи не думав, що це взаємозалежні речі? Що показуєте – те й дивляться. Невже ти думаєш, що якщо в новинах стане менше політики та кулуарів, люди перестануть дивитися новини?\n– Новини будуть дивитися все одно, звичайно, але люди хочуть дивитися політику. Якщо ти подивишся на рейтинги, то побачиш, що політика має досить високі рейтинги. Можливо, у нас із 2004 року лишилася ця цікавість до стеження за перебігом політичних подій.\n– Але ЗМІ показують політику, обсмоктуючи її до найменших нюансів, причому не фактів, а переважно «хто що сказав». Таким чином, ЗМІ самі формують цей гіпертрофований інтерес публіки до політичного безперервного шоу, хіба не так?\n– Слухай, якщо люди дивляться політику, значить, їм цікаво. Їм насправді цікаво, хто що сказав, у кого коса як заплетена, хто з ким побився. Взагалі, розумієш, журналісти не можуть говорити на такі теми об’єктивно через те, що вони в тому всьому варяться.\n– Не просто варяться, але й це продукують! Крім того, за великим рахунком, ніхто не може говорити об’єктивно.\n– Глядач – може. В нього один критерій: цікаво йому дивитися чи ні, потрібно чи ні. Як тільки рейтинги покажуть, що на політичному сюжеті низький рейтинг, ми перестанемо це робити, бо наша програма втрачатиме глядача.\n– Гаразд. Повертаючись до твоєї цитати, яку ми обговорюємо, можеш дати відповідь, що таке «загальновизнані професійні журналістські стандарти подачі теленовин»?\n– Об’єктивність, незаангажованість, оперативність.\n– Ну, і як це, на твою думку, співвідноситься з необхідністю робити новини цікавими для глядача, якщо ми вже з’ясували, що глядачеві, мовляв, чим скандальніше, чим провокативніше, тим цікавіше? Щось я собі важко уявляю сюжет, який був би водночас об’єктивним (тобто відстороненим), збалансованим та подавав би якомога більше варіантів «плетення кіс».\n– Чому? Хіба це виключає одне одне? Глядач, який хоче збалансований, відсторонений матеріал, купує «Дзеркало тижня» і читає. Якщо я напишу такий сюжет у телевізійних новинах, то мені скажуть: «Що ти тут робиш? Іди в “Дзеркалі тижня” працюй! Що ми покажемо?».\n– Виходить, є певний диктат самого телебачення як формату. Цей формат вимагає видовищності, зокрема й у новинах?\n– Звичайно! Телебачення для того і є, щоб щось показувати. Це вимога телебачення. Коли я напишу сюжет у стилістиці «Дзеркала тижня», це буде радіо, і глядач засне по дорозі. Або буде собі слухати і прасувати під мій текст. Це питання конкуренції між різними засобами масової інформації.\n– До речі, як стало відомо «ТК», ваші конкуренти на «Плюсах» готують ґрунтовний редакційний кодекс більше ніж на 100 сторінок, що регламентуватиме усе. Зокрема, нам до рук потрапив циркуляр для внутрішнього використання в «ТСН», який визначає основні вимоги до новиннєвого сюжету через 6 «С» (скандали, сенсації, страх, секс, смерть, сміх) та одне «Г» (гроші). Які вимоги щодо стилістики (форми подачі, драматургії, смислових акцентів, хронометражу тощо) існують у вас?\n– Є репортаж, сторі та інтерв’ю. Є чіткі рамки щодо формату матеріалу, які для нас існують офіційно, і ті, хто роблять новини на «Інтері», повинні працювати саме в цих рамках. Стосовно скандальності – ну, це жовта журналістика, якій зараз багато хто з каналів надає перевагу. Людям цікаві смерть, секс, скандали і гроші. Такі в нас люди, що зробиш.\n– А є у вас в НІСі якісь чітки вимоги щодо хронометражу, лайфу, графіки?\n– Коли це цікаво дивитися, в «Подробицях тижнях» може бути й 8-хвилинний сюжет. Але за будь-якого хронометражу він обов’язково має бути динамічним. Лайф дуже оживлює картинку, але кожен журналіст вирішує сам, брати його чи ні. Так само і з графікою. Коли є певна кількість інформації, яку важко показати наживо, але її треба максимально доступно донести до глядача, з’являється графіка.\n– Які вимоги до стендапу, прийняті у НІСі?\n– Стендап у нас обов’язковий, і він має бути цікавим. Це 15 секунд, коли я щось роблю в кадрі і щось пояснюю, що я не можу пояснити поза кадром. Присутність журналіста в кадрі на стендапі має бути чимось виправдана.\n– Тобі особисто завжди легко бути відповідним цим вимогам чи час від часу ти вступаєш у конфлікт із собою, примушуючи себе бути у стилістиці, яка вимагається на каналі?\n– Та ні, я себе не примушую. Ось ти часто вступаєш у конфлікт із собою, коли виконуєш Конституцію України? Конституція – це рамки, але можна чудово жити в цих рамках без жодного конфлікту, якщо ти не маньяк і не вбивця. Хіба можна написати сюжет, не дотримуючись певних правил? Не можна, але ці рамки настільки широкі, що в них можна себе реалізувати, як ти хочеш.\n– Розкажи детальніше про виробничі нюанси своєї роботи. Ось відбулась летючка, ти отримав завдання. До речі, в якій саме формі ти це завдання отримуєш? Чи є наперед визначені акценти, які ти мусиш реалізувати?\n– В понеділок у нас вихідний. У вівторок ми збираємося, і редактор каже: «Так, пропонуємо теми! Хто що буде робити на цьому тижні?». В нас у «Подробицях тижня» все дуже демократично. Кожен пропонує свої теми, якісь редактор затверджує, якісь ні – з разних причин. Наприклад, тому що два тижні тому була аналогічна тема. Коли в мене нема ідей, теми пропонує редактор. Теми, які запланувати не можна, даються у телефонному режимі. Кілька тижнів тому, пригадуєш, блискавка в Києві вбила одну людину. Це сталося в обід у суботу. В суботу ввечері мені дзвонять: «Вінтонів, на неділю ти робиш сюжет на цю тему». Тоді ж у суботу ввечері я знайшов людей, які були свідками, знайшов будинок, де це сталося, за наступний день сюжет зняв і змонтував.\n– Які твої дії після того, як редактор затвердив запропоновану тобою тему? Чи співпрацюєш ти із продюсером?\n– Так, продюсер допомагає розшукати необхідних героїв та домовитися з ними про зйомки. Я приходжу до продюсера і кажу, що мені потрібні отакий, отакий та ще такий герой. Деколи не знаю конкретних прізвищ. Чи кажу, що мені треба знайти дядька, який вигадав конструкцію цвяха. Продюсер робить на мене великі очі і каже: «Ти що, здурів?! Де я тобі його знайду?». Я пояснюю, чому він мені треба, і продюсер розпочинає пошуки, які тривають зазвичай 2-3 дні. Я теж долучаюся до пошуків, якщо в мене нема іншої термінової роботи. Потім, дивись: є тема – і ми з режисером сідаємо і радимося, як нам все це показати. Режисер висловлює своє бачення з точки зору драматургії, я – з точки зору інформаційного наповнення. Але насправді ці функції часто переплітаються, і це нормально. Навіть оператори деколи беруть опосередковану участь у написанні тексту. Троє людей – як одна одиниця, ми всі радимося і кожен робить свій внесок. Коли я виїжджаю на зйомки, в мене вже є сценарний план. Я знаю, хто з героїв у якій послідовності буде йти, як ми перейдемо від одного героя до іншого і що для цього переходу треба зняти. Тобто ще перед зйомками я вже володію достатньою інформацією, щоб написати приблизний текст. Це і є – працювати телевізійно, коли текст пишеться під відео, а не навпаки. Після зйомок пишеться текст, який вичитує літредактор, після чого – монтаж, над яким, окрім мене, працюють режисер та відеоінженер.\n– Хто твоє безпосереднє керівництво? На що воно може впливати? Чи доводилось тобі відстоювати свою точку зору і таки добитися свого?\n– Безпосереднє керівництво – випусковий редактор «Подробиць тижня» Євген Павлович Самойленко. Я з ним раджуся, як розробити тему, як вона має виглядати. Він має більший досвід, ширший світогляд. Звісно, виникають різні робочі моменти, коли у мене одне бачення, а в нього – інше. Але всі суперечки в нас вирішуються тільки шляхом консенсусу. У нас такий колектив, ми всі – хороші друзі, разом їздимо на пікніки, граємо у футбол.\n– Кореспонденти «Подробиць тижня» позиціонуються як обличчя каналу. Які зобов’язання це накладає, приміром, на тебе?\n– Ну, я, наприклад, не можу поїхати на зйомки, не затвердивши свій зовнішній вигляд у стиліста. Він має бути солідний. Звичайно, це не відбувається щодня, бо у кожного з нас є певний набір сорочок та краваток, які вже затверджені. Або ось це (показує на свою зачіску).\n– А це що?\n– Напевно, це офісний ірокез. Я з такою штукою ходив давно, і коли став працювати в кадрі, стиліст вирішив, що це прикольно і затвердив таку зачіску.\n– Ти готовий морально до того, що тебе можуть почати впізнавати на вулицях?\n– Ні. Це насправді сумно, бо тоді важче бути собою. Це абсолютна відповідальність, але я над тим ще навіть не думав. Коли ти працюєш у кадрі, глядач починає дивитися на тебе як на якийсь еталон. А я не еталон, для мене дуже важливо залишити за собою право жити так, як я хочу.\n– Виробляти свій авторський стиль – така вимога формулюються для журналістів НІСу? Якщо так, то чи міг би ти сформулювати, якими є характерні особливості саме твоїх сюжетів?\n– Авторський стіль – це питання творчості, на це потрібен хоч якийсь час. Вимагати цього було би смішно. В когось це є, в когось нема. Якщо те, як людина подає матеріал по-своєму, – цікаво, то чому ні? Новини – це конвеєр, там немає місця і часу для авторського стилю. Якщо у тебе півтори хвилини, який там може бути авторський стиль? Можливо, в самому написанні тексту, у вимові, в стендапі. Але для цього треба мати неабиякий досвід та багато знань, щоб у цьому хронометражі втілювати свій стиль. Думаю, що у мене поки якогось виразного авторського стилю немає.\n– Зараз багато говорять про спрофанізоване у нас розуміння інфотейнменту, про тенденцію до таблоїдизації новин. Чи відчуваєш ти це у своїй роботі? Наскільки небезпечною для суспільства та журналістики є ця тенденція, на твій погляд?\n– Це цікаво людям – і все. Хочете – будь ласка! Це ринок, це товар. Якщо покупців мало, для них з’являється один сюжет на рік. Ринок – це задоволення потреб масової аудиторії.\n– На твою думку, чи достатньо широкий асортимент програм пропонують аудиторії українські телеканали? Ти кажеш, що не дивишся телевізор. А якби на якомусь із каналів була щотижнева програма про різні печери, про підземні мандрівки, які тебе так захоплюють, ти би став дивитися таке?\n– Я б робив таку програму. І дивився би, звичайно.\n– Отже, ти кажеш, що чогось немає, бо люди цього не дивляться. А я кажу, що люди це не дивляться, бо цього (приміром, спелеологічної програми або класної програми про альтернативну музику для мене і таких, як я) немає, розумієш?\n– Яка буде аудиторія у програми про печери?\n– Маленька. Слухай, а що таке демократія, на твою думку?\n– Це коли мені вдається відстояти свій спосіб життя.\n– Саме так. Існування демократії не тільки (а дехто вважає, що й не стільки) дає можливість побудувати життя так, як цього хоче більшість, а й створює умови для висловлення та реалізації потреб меншості. Коли меншість не почувається дискримінованою. Виходить, ми живемо в не дуже демократичній країні, принаймні якщо аналізувати програмне наповнення нашого телепростору. Навіть так: ми живемо в умовах диктатури, диктатури грошей, причому в досить варварському вигляді. Якби на місці телеменеджерів були люди, які би розуміли, що вони не просто бізнесмени, а й ті, хто формує це суспільство сьогодні і, найважливіше, в перспективі, то вони б інакше вибудовували свою редакційну політику. Як ти можеш прокоментувати ці міркування?\n– Це мені нагадує міркування людей, які живуть у часи інквізиції. Сидять собі двоє людей і кажуть: «Капєц, нема ніякого вільнодумства! Що нам робити з тим?». Телебачення – це заробляння грошей. Таке в нас суспільство. Ти хочеш, щоб я тобі пояснив, чому наше суспільство саме таке? У нас завершився період первинного накопичення капіталу. У нас є переділ державної власності, рейдерство…\n– Скажи, по-твоєму, «Інтер» є прибутковим каналом?\n– Ти гадаєш, «Інтер» збанкрутів би, якби вирішив робити раз на тиждень півгодинну програму для тих, хто зараз не дивиться телевізор, бо не бачить там для себе нічого, а політика та серіали його не цікавлять?\n– Якщо прийде інтелектуал і буде це цікаво робити для інших інтелектуалів, то чому ні? Ось за рахунок чого існує «Телекритика»? Вона прибуткова?\n– Ні, не прибуткова і не може бути такою ані сьогодні, ані завтра. Вона фінансується грантами та певними людьми, які заробляють гроші за рахунок інших речей.\n– Значить, ці люди виконують правила ринку, якщо вони заробляють гроші і готові частину тих грошей вкладати у неприбутковий проект. Ми мусимо дотримуватися правил ринку, інакше ми не зможемо існувати.\n– Але я кажу про принципи розпорядження своїми прибутками, про світоглядні речі. Хтось, будучи фінансово успішним, добровільно та свідомо вкладає частину заробленого у те, що не принесе прибутків, але принесе соціальну користь. Те, що не буде робити з людей люмпен, граючи на їхніх найнижчих інстинктах. А хтось, маючи фінансовий успіх (причому такий, який щороку зростає), не відчуває моральної потреби якусь частину здобутого на суспільстві вкладати у такий продукт, який нестиме людям цінності, що не вкладаються, умовно кажучи, у шість «С» та одне «Г».\n– Неможливо заробити гроші так, щоб всі були задоволені. Так буде після смерті, напевне.\n– Ясно. Скажи, ти часто буваєш незадоволений тим, що мусиш годинами стояти під дверима якогось високопосадовця і чекати коментаря?\n– Жодного разу такого не було. Я чекав, але не годинами. Так довго чекають хіба що Віктора Андрійовича. Інколи й нас чекають, коли ми в корку стоїмо. Але взагалі, це робочі моменти.\n– Тобто, по-твоєму, довго чекати під дверима чиновника для журналіста так само природно, як дихати повітрям?\n– Ну, так, це принизливо – стояти і чекати. Ну, так, ти почуваєшся невідомо ким. І якщо ти довго чекаєш, і нарешті хтось виходить і заявляє, що коментарів не буде, я на цю людину злий, їду на роботу і кажу: «Коментаря немає». Слухай, але в тебе така робота, тож, будь ласка, виконуй її. Якщо ти не будеш стояти і чекати, сказавши собі, що це нижче твоєї гордості, тебе просто звільнять.\n– За словами досвідченого американського репортера Девіда Ремондіні, наші медіа є залежними та занадто сфокусованими на тому, який політик що сказав. Він навів приклад із української практики, коли десь у провінцію поз’їжджалося багато журналістів, які кілька годин чекали на в’їзді у місто прибуття високопосадовців і не зрушили з місця для самостійного пошуку інформації. У такій ситуації американський репортер не став би чекати, а пішов би у народ.\n– У американців зараз інша політична ситуація. В часи Вотергейту вони всі стояли і сиділи, перепрошую, як милі, під дверима ньюзмейкерів і чекали, що ті скажуть нового. У нас зараз така політична ситуація, яка може змінитися в будь-який момент, тому ми змушені стояти і чекати. Оскільки людина може несподівано вийти і сказати: «Я ще раз розпускаю парламент».\nА взагалі, подивись на вік наших журналістів, які стоять. Жодного старшого серед них немає, навіть 30-річних дуже мало. Скільки українській журналістиці? 17 років. По-моєму, це ставить всі крапки над «і». Ми ще не вміємо так поводитись, у нас мало досвіду. А в того чувака скільки-то десятків років досвіду плюс досвід тих, хто працював перед ним.\n– Але від молодих – що в американському суспільстві, що в нашому – завжди чекають певної зухвалості, розкомплексованості, сміливості, тобто того, чого з віком та досвідом починає бракувати. Чи ти не вважаєш, що суть цього чекання під дверима – ідолотворчість? Чому журналісти, зокрема новинарі, роблять із політиків телезірок?\n– Це історичні процеси, які зробили нас такими, якими ми є, я вже казав. Наскільки я можу, я стараюся, але стандарти нашої професії – на стадії становлення. Ми станемо зухвалими, але не одразу. Поки що треба просто робити свою роботу якісно, і все. Ти надто ідеалізуєш журналістику. Журналістика впливає на людей, причому протягом всього життя, цей вплив не є миттєвим, але вона не формує мораль. Тому не можна зараз звалювати на журналістів все на світі і звинувачувати їх в аморальності суспільства.\n– А купити тебе хтось намагався?\n– Так. Було раз таке. Подзвонили: «Алло, добрий день. Ви нас знімали, ми вам дуже вдячні, що ви почекали нашу особу, приїдьте заберіть невеличкі преміальні вам і оператору». До побачення.\n– Чи стикаєшся ти із джинсою у «Подробицях тижня»?\n– Джинса – це погано, і для НІСу такої проблеми не існує.\n– Чи є на канал тиск ззовні?\n– Немає. Ти хочеш, щоб одна структурна одиниця у вигляді репортера тобі сказала, що так, на канал постійно тиснуть ззовні негарні бізнесово-політичні еліти країни? Якщо би я сидів із «жучком» у кабінеті генерального продюсера, можливо, я б тобі щось сказав. Як ти собі це уявляєш? Я сиджу на своєму робочому місці і відчуваю на собі тиск ззовні?! (сміється)\n– Ти родом із Прикарпаття, з міста, що є одним із найдавніших міст того регіону. Скажи, чого вчили тебе батьки з дитинства? Форесту Гампу, наприклад, мама з дитинства казала: «Життя – це коробка з цукерками. Ніколи не знаєш, яку витягнеш».\n– Сумніваюсь, що варто орієнтуватися на голівудські цінності стосовно того, кому що казала мама. Моя мама ніколи не казала мені прилизаних голівудських фраз. Мама показала мені своїм прикладом, що навіть коли все дуже погано і здається, що всі відвернулися, не можна опускати руки.\n– Чи думав ти колись про те, чого ти сам хотів би навчити свою дитину, коли вона в тебе з’явиться?\n– Тяжко сказати. Напевно, бути людиною.\nБизнес 20 минут назад\nБизнес 45 минут назад


Волинь - Улас Самчук (сторінка 125) / Бібліотека Української Літератури – UkrClassic.com.ua\nВолинь - Улас Самчук (сторінка 125)\nЗрештою, це ціла філософія, тим часом треба думати про конкретне. Всі їх справи поважно загрожені і треба знаходити вихід. І саме про це йде мова… Яка кінчається ген по обіді…\n— Ах, Володимире Матвійовичу, — казав на закінчення Рона, весь зачаджений тютюновим димом, — село страшна потвора. Головне, що воно дуже глибоко вросло у землю… А треба б трохи і неба…\nЦього самого часу у хаті Трохима Пацюка, у тій самій низькій з малими вікнами кімнаті, де то за війни штабс-капітан Смірнов робив звичайно свій «рощот» за працю на окопах, велася жива нарада. Сиділи, стояли, ходили Йон, Ілько, Никон, Демид, кілька молодших парубків… Було і пару старших хазяїв — Терешко Соловей і Гнат Чорноокий… Одягнені у чорні ватові піджаки, настроєні ударно. Йон вів промову… Одруження надало йому поваги і взагалі він, як казав Сергій, «є дурний дядько».\n— Отже, кажу вам, товариші… Наша перемога в наших руках. Маємо сімдесят п'ять відсотків членства. Я був у старости. Так і так, кажу… Мусимо забрати діло в наші руки».. Дамо молодших людей, рухливішу управу… А то ці проп'ють. Сам пан Рона проп'є ту крамничку. Тепер ніби він її підтримує, але, питаємо, чому? Бо вложив туди свої гроші… А коли не стане грошей, що тоді? Пан Рона набирає все в борг, розплачується раз на півроку, капіталу нема. Його прикажчик веде коншахти з козаком… Це ж ми всі знаємо і знає це пан Рона. Але чому не розщитають Бухлова? Бо ж з ким пан Рона, коли прийде до крамниці, буде грати в шахи. Це, товариші, ніякий жарт… А прав да… Гниль… Залишки зі.старого часу… І чи треба це терпіти далі?\n— Викинути їх всіх до ста чортів і все, — загули всі майже в один голос. — В кооперативі треба навести порядок!\nДо Йона підступив маленький, згорблений, у підраному ватовому піджаку, спитий дядьчина. Це Сергіїв батько Макар.\n— Знаєш, Йона, — казав він. — Вернувся Володько.\n— Товариші! Вернувся Володько, — оголосив на голос Йон.\n— Вернувся? Гов! — загули довкруги голоси.\n— Ви його бачили, Макаре? — запитав він.\n— Був у нас вчора.\n— Було там більше. Мабуть, радились.\n— Нам їх наради не цікаві, — відповів Йон рішуче, — Хочу сам з ним бачитись.\n— Здоров, товаришу! — весело привітався Йон. Його широкі енергійні уста дійсно посміхалися, міцне підборіддя напружено витягнулось.\n— Здоров, Йоне! — і потиснули міцно руки.\n— А виглядаєш добре. Коли прибув? Не хотів би пройтися зі мною? — енергійно говорив Йон.\n— Спішу додому, ще не обідав. А в чому справа? — відповів у тон Володько. Вони пішли в напрямку дерманських хуторів.\n— Я, Йоне, не схвалюю твоїх намірів!\n— Можливо, маєш на це свій план? — запитав він стримано.\n— Мій план простіший простого: не розбивати села партійними чварами, кооператив лишити кооперативом — увести хіба до управи кількох енергійніших членів і звільнити Бухлова.\n— Залишити Рону? Симона? Чайо-шахо-пияцтво? — підносив тон Йон.\n— Краще це, ніж мали б закрити її взагалі.\n— Її закриють так чи так. Не сьогодні, так завтра. Всі ті ваші чудові читальні та просвіти — закриють геть-чисто до цурупалка. Треба лишень, щоб закрили не задурно, не за прекрасне спасибі. Забрати все в народні руки, і тоді хай нам вирвуть.\n— Про які такі народні руки мова? — питав невинно Boлодько.\n— Трудящі руки комунізму! — патетично відповів Йон.\n— А, Йоне! Які там трудящі і якого там комунізму. Коли ти став тим комуністом і що ти на цьому тямиш? От пішов би краще та побачив… А тоді й казав… Скільки їх там щодня тікає… З наших селян такі ж комуністи, як з тебе китайський мандарин. Я ніколи не мав ілюзії з цього приводу, але після того, що я там побачив… Ні, ні, ні! Тепер мене на це не візьмеш.\n— Бачу, бачу! І не сумніваюся. Видно, там тебе напомпували. І так скоро. Не маємо про що говорити, ти там не був, а судити по втікачах може хіба сліпа курка. Всіляка та буржуазна сволота, класова наволоч, відпадки народу, і Тікають, бо знають чому!\n— О, напевно, знають. Але ти не знаєш. Ти лиш можеш сердечно блюзнірити, і коли б ти це розумів — це був би страшний гріх, але ти, не дивлячись на всю твою бундючність — звичайна, жалюгідна, замотиличена вівця… І одного разу… Пам'ятай! Ти будеш гірко розчарований! — казав Володько і дивився гостро до очей Йона.\n— Так ось за що пустила тебе офензива, — відповів в'їдливо Йон. — Ніяке диво. Аж тепер ми тебе розкусили — куркульська ти воша. Маєш щастя, що ти туди не попав, але ми і тут з тобою порахуємось.\n— Ха-ха-ха! — розсміявся Володько. — Бідний, зворушливий біднячок Йон… Світовий пролетар! Ха-ха-ха! До побачення! — І Володько приспішив крок.\nЙон було на хвилинку зупинився, був приголомшений, спочатку не знав що сказати, такої реакції він ніяк не сподівався, сердито дивився у спину противника, ніби бажав і його знищити, а потім круто повернувся і швидко пішов назад.\nЦі дві чорні постаті на білому тлі землі таїли в собі початок глибинної і вічної протидійності, що на ній, можливо, побудовано і саму цілість дії у всій її маєстатній красі і славі.\n— Тут приходив отой… Як його… — казав Матвій, що зустрів Володька, виходячи з клуні запорошений, як мірошник.\n— Йон! — допоміг пригадати йому Володько.\n— Еге. Хотів з тобою говорити, — казав Матвій, обкидаючи з бороди куряву, що набралася цілими френдлями. І до цього додав: — А як воно там? Чи не міг би і я заглянути на ті ваші збори?\n— Певно, що можете, — відповів він. — Це дуже важливі збори. Навіть дуже важливі.\nОдразу, як тільки Володько пообідав, він знов подався на село. Не міг допустити, щоб не бути там завчасно. Ціле село було на ногах. Ще далеко перед початком зборів люди стягалися під будову кооперативу. У самій будові, у малій кімнатці продавця, відбувалося приспішене, надзвичайне засідання управи. Володько не був її членом, але попросив дозволу там бути. Андрій Андрійович сидів на своєму місці голови, курив цигарку за цигаркою, дивився поверх свого пенсне і нервово ворушив своїми повними устами. Всі члени, навіть збунтований Ілько, були присутні, але в цей момент центром уваги був Симон. З ним діялось щось дивне. Він сидів збоку на лаві розчервонілий і розгублений… Про нього саме йшла мова.\n— А, Володько! Сідайте. У нас тут забавна штука, — казав Андрій Андрійович. — Гідна пера як не Шекспіра, то бодай Гоголя. Наш старий, добрий «бідний чоловік Симон», іменуємий Зелотом, задумав нас залишити. Признатися, я завжди був переконаний, що він майстер на всі руки, але такого, їй-Богу, не сподівався. Ось послухайте, яким обдарував він нас апостольським посланієм, — казав Андрій Андрійович своєю вченою мовою.\nСимон, як жар червоний, звівся на ноги і, затинаючись, почав говорити:\n— Ан… Андрію Андрійовичу… Я… Я прошу не робити з цього кпини… Кожна людина має своє сумління і… Андрій Андрійович йому в тон перебив:\n— Дорогий Симоне. Дуже прошу. Не думаємо гвалтувати вашого сумління… Ми тільки ще раз хочемо посмакувати вашою пречудовою, високовченою теологічною елаборацією.\nНевідомо, чи Симон зрозумів відповідно ці слова, але він, заїкаючись, казав:\n— Ну то… Може, я… з дозволенієм… вийду. Ізвільняйте! Будьте всі со Христом…\nВін встав, смиренно зігнувся, втягнув голову у плечі і вийшов.\nВиглядав на блаженного. І коли за ним зачинилися двері, захриплий Кіндрат зауважив:\n— Трохи забагато пив… Вступило в голову… Ось прочитай, що він там накатав… — Кіндрат взяв зі столу сірий папірець і подав його Володькові.\n— Вголос. Хочемо всі чути! Маємо другого Йона… З другого кінця…\nВолодько читав: «До Управи Кооперативу в с. Тилявці. Заява. Я, нижче підписаний член кооперативу в с. Тилявці, бажаю уступити з партії кооп. на підставі слова Божого, а саме: 2 посланія до Коринфіян 6 і 14 вірш і од св. Іоана 18-4 вірш і за того я не хочу бути в спілці (до Галатамів 5 розд. 20–21 вірш, до Ефісіян 4-31-32, філіянців 4 р. 5 вірш). Зістаюсь люблячий вас брат Симон Кисілюк», — прочитав Володько і мовчки положив папірець на столі. І при тому думав: і що це справді з тими людьми діється… Рона мав свій іронічний вигляд, Кіндрат затиснув міцно зуби, щоб не лайнутися, як він казав, «по матушкі», а всі інші безвиразно мовчали. Сергій запропонував поставити ту заяву на голосування, більшість було «за» і Симона виключено з «партії кооперативу». Розібрали ще кілька питань, оминали справу опозиції, переглянули книговодство, і на цьому скінчилося. Швидко хилилося до вечора.\nУ головній кімнаті читальні збиралися люди. Їх було скрізь повно — на вулиці, у сінях, у крамниці… Курили, спльовували, гуторили, сміялися… О сьомій годині, як було заповіджено, розпочато збори. Відкривав їх Рона. На голову пропонував Миколу Кочмарука. Саме в той час, дуже шумно, демонстративно прибув Йон з цілим своїм штабом, а що всі передні місця були заняті, вони розмістилися ззаду по обох боках зали, переважно навстоячки. Йон якраз зачув пропозицію Рони і одразу попросив слова.\n— Я пропоную на голову дядька Семена.\nЗчинилось замішання. Всі знали Семена як того, що возив Габльові горілку, що добре пив горілку, але не того, що вмів би провадити зборами. Одразу підняв руку Володько.\n— Я б пропонував Сергія, — сказав він рішуче. Взагалі Володько мав поважний і рішучий вигляд, що скоро всі помітили.\nБільше не було зголошень, Рона подав всі три кандидатури на голосування, голосували одверто підняттям руки і… О! Сергій дістав більшість. Навіть чималу більшість. Це Володька підбадьорило, вважав це за добрий знак. Сергій заняв місце голови… Це вперше головував такий молодик, що не конче всім подобалось, дарма що Сергій намагався втримати поважний і діловий вигляд… А вже ніяк не подобалось це Йонові, який, одначе, намагався цього не виявляти.\nНароду було багато, але постійно прибували все нові і нові члени, простора кімната читальні ледве могла всіх вмістити. Далеко не всі могли сидіти, а чимало мусило просто стояти по кутах і ззаду поза рядами лавиць. Було душно, світилась велика «лампа-молнія», над головами стояла поволока диму. І було порівняно тихо. Спереду говорив той чи інший член президії…\nАле ось багато голів повернулося назад. Що сталося? Нічого особливого. Це тільки повільно, незграбно втиснувся у двері дядько Матвій. У своєму жовтому кожусі, дебелий, широкий, повільний. Увійшов, сказав байдуже «добрий вечір», зняв чорну вовняну шапку і розглянувся по читальні. Багато здивування, бо ж, як відомо, останніми роками Матвія рідко бачили між громадою, перестав навіть приходити на «сходки», за винятком хіба церковних відправ.\n— Дядьку Матвію. Ми дуже втішені, що бачимо вас на наших зборах. Прошу, панове, зробіть десь місце.\n— Та я… От так зайшов. Як дозволите — послухаю. Я можу й постояти.\nУправа робила звіти, які були досить довгі, а згодом почалась над ними дискусія. Перше слово над звітами забрав Йон. Він зупинився спочатку над звітом культурно-освітньої комісії, а опісля перейшов до касового. Не конче тримався змісту звітів, і мова його була обов'язково напаслива:\n— Отже, товариші! Ми тут заслухали звіти нашої управи… Звіти, як звичайно, звіти… Вислухали, скільки то зроблено відчитів, як то страшенно багато маємо різних газет, як намучились наші інструктори і, розуміється, багато такого іншого. Але не було багато говорено, що то були за звіти, який був їх зміст… І які це були газети… Та які то завелися у нас інструктори… (Голос з місця: правильно!)\nЙон ще вище підносить голову, м'язи його шиї напинаються, його погляд обіймає цілу залу. Одні слухають його дуже уважно, сливе натхненно, інші знов з упередливою усмішкою.\nЙому не подобаються відчити, не подобаються книжки, не подобаються газети. Все це відома жовто-блакитна макулатура, слинява петлюрівська агітка… Не подобається йому також торговельна справа… Млява, хронічний дефіцит, вічний непорядок. З кожним реченням його голос набирає все більшої і більшої гостроти, вислови все менше і менше вибагливості, рухи все гвалтовнішої різкості. Зала починає хвилюватися. Там то там встають то сідають неспокійні постаті, ніби їм хочеться щось також казати або кудись звідсіль тікати… Обличчя їх набирають барви, очі огню. Падають вирази:\n«Правильно! Так! Геть з ними!»\nСторінка 125 з 139 Показати всі сторінки << На початок < 1 2 3 4 5 6 7 8 9 10 11 12 13 14 15 16 17 18 19 20 21 22 23 24 25 26 27 28 29 30 31 32 33 34 35 36 37 38 39 40 41 42 43 44 45 46 47 48 49 50 51 52 53 54 55 56 57 58 59 60 61 62 63 64 65 66 67 68 69 70 71 72 73 74 75 76 77 78 79 80 81 82 83 84 85 86 87 88 89 90 91 92 93 94 95 96 97 98 99 100 101 102 103 104 105 106 107 108 109 110 111 112 113 114 115 116 117 118 119 120 121 122 123 124 125 126 127 128 129 130 131 132 133 134 135 136 137 138 139 > У кінець >>


У центрі Києва відбулась акція на підтримку незрячих людей України (ВІДЕО) – INVAK.INFO – информационное агентство – портал людей с инвалидностью\nУ центрі столиці, поряд із Майданом Незалежності пройшла акція під гаслом “Не закривайте очі на проблеми незрячих”, передає кореспондент УНН.\n“Частіше всього людина з вадами зору не може дійти куди їй потрібно, наприклад, в лікарню, аптеку, магазин. Моя мати незряча 17 років і вона ще не разу не виходила на вулицю без сторонньої допомоги. Також в Україні немає жодного вищого навчального закладу, де повністю незряча людина може отримати вищу освіту. Якщо говорити про туризм у столиці для людей з обмеженим зором, то чудово було б, якщо до культурних пам’яток міста вели звукові підказки на кшталт звукового сигналу в метро”, – сказала правозахисна активістка Жозефіна Дайєр.\nТакож активісти зазначили, що, зокрема, у центрі Києва для безпечного руху незрячої людини не вистачає тактильної плитки та світлофорів зі звуковим сигналом.


Skraplife: Рожева овечка\nВикористала стрічку з органзи, стрази, квіточки, тичинки, півперлинку, рухомі очка :) та штампи.\nДля роботи використала Скетч №35 від Творим вместе\nЗа тим самим скетчем зробила листівочку і моя Настя :) Ось її робота\nРобила повністю сама(навіть штампи) і фотографувала теж і я тільки виділила їй основу під листівку :) Всередину доня вклеїла фото іменинниці.\nА ще в нас сьогодні був другий перший дзвоник! До нас в клас прийшло троє новеньких. Настя пороздавала однокласникам закладочки(ми вчора вечором ще доробляли, але для новеньких все одно не вистачило), вчительці теж віддала блокнот та закладку, а решті вчителів вже у понеділок. Всім дуже сподобалось :)\nАвтор: Albina на 19:04\naknelitta 1 вересня 2012 р. о 19:11\nТакий гарненький баранчик! Хочеться його притичнути до себе. А доня молодчинка - дуже професійно зробила листівочку\nAlbina 1 вересня 2012 р. о 19:39\nДякуємо :) Доня дуже старалася(як ніколи) і головне просила викласти фото разом з моїм. Найтяжче їй далися штампи, папір металізований на основі і штампи дуже легко розмазуються, але дуже хотіла сама :)\nSoniachna 1 вересня 2012 р. о 19:46\nАльбіна та Настя, ваші листівочки чудові!!!\nВітаю з другим першим дзвоником, думаю завдяки вашим чудовим подарункам він був ще святковішим:) Молодчинки!!!\nНасті, бажаю цікавого та успішного навчального року!\nAlbina 1 вересня 2012 р. о 20:13\nДякуємо!!! Настя спочатку хотіла зробити тільки для декого з однокласників закладочки, але я подумала, що решта будуть ображатися. Дітки як побачили, що доня роздає подаруночки, то самі підходили і просили(не просили тільки новенькі). В результаті роздали 22 закладочки однокласникам, 3шт. подрузі Насті (по сумісницву донці нашого кума :)), яка попросила зробити ще парочку для її подруг :))) Одну нашій класній та одну з тих що для решти вчителів подарували одній мамі(бо просила зробити таку :)) і на понеділок зроблю ще одну для вчительки музики(бо саме з нотками та пуантами ми подарували). Багато емоцій та новин сьогодні було!


Reviews » Raspberry Ketone » купити кетони малини добавка для втрати ваги\nПерш ніж ви купуєте продукт Малина кетоновихважливо, ви знаєте, що ви купуєте. Багато органів доповнення в rushing створити власний виріб і готівкою в цей величезний дієта захоплення.\nБудьте обережні, багато добавок, там стверджують, що є кращим продуктом, але більшість з них або не мають достатньо ефективним або використовувати синтетично виросли кетонів кетони. І більш того, більшість добавки не використовуйте того ж джерела, знайдені ефективні в клінічних дослідженнях.\nРезультат втрати ваги з кетони малини є головним чином залежить від якості екстракт кетони малини, ви купуєте. Тому перш ніж купити, переконайтеся, що екстракт кетони малини, ви обираєте відповідає всім критеріям.\nЧому це кетони малини гарячі дієта сьогодні?\nКетони малини стала популярною, коли доктор Оз називають це дивом #1 в пляшку, щоб спалити жир його популярним ТВ ток-шоу. Це тепер дієта гул в країні і з поважної причини.\nУ недавньому дослідженні, опублікованому в журналі життя науки вчені використовуються природні кетони (від реальних червоний малина) для вивчення його втрату ваги наслідків. Вони виявили, було те, що додавання кетони допомогли зворотний збільшення ваги індуковані високим вмістом жирів шляхом збільшення виробництва adiponectin. Adiponectin є гормоном, які займаються пробою жирових клітин для енергії.\nЦе важливо відзначити, що це було насправді реальні кетони і не синтетично вирощені в лабораторії. Людський еквівалент близька до 1000 мг на добу (або 500 мг приймати два рази на день).\nКупити найкращі доповнення кетони малини\nІснують сотні доповнення творці робить дешеві продукти кетони малини, що не буде працювати. Після доктор Оз епізод на кетонових Малина доповнити виробників з усього світу, почав створювати свої власні продукти кетони малини. Але вони створили дешевше і менш ефективні продукти, щоб скоротити свої витрати і заробити на дієта захоплення.\nЩоб було ясно, д-р унцій не сприяти будь-який один продукт, тому якщо ви бачите, що продукт, який говорить, що буде схвалений доктор Оз, триматися подалі.\nRaspberry Ketone Plus була розроблена, щоб дати вам найвищу якість малини кетонових доступні на ринку. Ми знаємо, що це важко відсіяти продукти погані кетони малини, так в будь-якому випадку з якщо ви купуєте у нас, чи ні, ось те, що потрібно остерігатися при покупці Малина кетонових витягувати:\nТримайтеся подалі від додаткових інгредієнтів. Ви хочете, щоб переконатися, що це 100% чистого кетони малини і більше нічого. Кетони малини повинна бути єдиним інгредієнтом.\nТримайтеся подалі від синтетичних малини кетони. Деякі виробники будуть використовувати кетонів вирощені в лабораторії, яка дешевше, але також менш ефективною. 100% чисте природні кетони були використані в дослідженні, згаданих вище.\nЗверніть увагу на помилкові твердження і фактів, що не підтримується. Якщо ви бачите на сайт, який стверджує, що ви втратите перебільшеною суми ваги, триматися подалі від нього.\nТримайтеся подалі від низьких дозах малини кетони. Деякі добавки, які тільки 100-200 мг кетони малини в ньому, що це просто не досить, щоб бути ефективними.\nТаким чином, перевірити етикетку і переконайтеся, що відповідатиме усім умовам. Якщо ні, не купуйте його!\nНижче наведено інші фактори, які слід остерігатися при покупці якість малини кетонових.\nПереконайтеся, що вона має 500 мг реальні кетонових Малина.\nПереконайтеся, що додаткові наповнювачів, в'яжучі або немає інгредієнтів (за винятком, що потрібно зробити капсули).\nПереконайтеся, що доповнити виготовлена в послугами FDA зареєстрованих лабораторії.\nПереконайтеся, що виробничий об'єкт цГМФ, сертифікований.\nІ нарешті, переконайтеся, що вона відповідає вимогам стандартів якості фармакопеї нас.\nЯк щодо Raspberry Ketone Plus?\nRaspberry Ketone Plus був створений, щоб задовольнити зростаючі потреби споживачів за високу якість, преміум малини кетонових доповнення в кращому ціна.\nМи розробили Raspberry Ketone Plus з усіма доктор Оз критеріїв на увазі і переконався, щоб дати вам продукт найвищої якості ви очікуєте від преміум-продукту.\nНа Raspberry Ketone Plus ми ніколи не використовувати помилкові твердження або спотворити факти. Ми повідомимо вас про те, що там, що працює і чому. Ми тільки цитата з реальним клінічних дослідженнях. І ми ніколи не поставить вас в автоматичній програмі корабля. Ми не віримо в них. Вам буде виставлений рахунок один раз і все.\nТаким чином, що встановлює Raspberry Ketone Plus окремо від усіх інших продуктів?\nRaspberry Ketone Plus містить 500 мг в капсулі. (60 капсул на пляшку прийнято 2 рази на день – тобто 1000 мг на день і повний місяць поставки)\nRaspberry Ketone Plus є 100% чистий без інгредієнтів, наповнювачів або в'яжучих.\nRaspberry Ketone Plus містить тільки натуральні кетони і не синтетичних кетонів.\nRaspberry Ketone Plus випускається в FDA зареєстрованих lab, що є цГМФ, сертифікований.\nІ він відповідає стандартам якості фармакопеї нас за якість і чистоту.\nRaspberry Ketone Plus є продукт найвищої якості кетони малини доступні на ринку. Якщо ви серйозно про втрату ваги, то, не погоджуйтеся на дешевих підробок.\nRaspberry Ketone Plus є кращим вибором, якщо ви хочете схуднути і вона поставляється з 100% гарантія повернення грошей, тому що ми впевнені, що ви будете втрачати вагу або ваші гроші назад!


Екологічний #10YearChallenge: що змінилося у природі за 10 років\nЧому тут все не так позитивно, як з людьми\nНовий віральний флешмоб #10YearChallenge вийшов за рамки особистих фотографій зараз і 10 років та показує також зміни у природі, які сталися за цей час. І тут все не так позитивно, як з людьми.\nGreenpeace та інші організації, що займаються охороною природи показують, якої шкоди нанесло довкіллю глобальне потепління внаслідок діяльності людини, пише Euronews. На фото можна побачити, як тануть льодовики, гинуть корали та забруднюються узбережжя.\nУся правда про #10YearChallenge. Це арктика 100 років тому і зараз.\nДопис, поширений 3’z = Trees = L’Art-bre(s) (@3z.beatbox) 16 Січ 2019 р. о 4:34 PST\nТакож екологійний #10YearChallenge показує, як змінюється популяція тварин та їхнє природне середовище.\nФото: The SDG Academy,\nБлогери за роботою\nYouTube відображатиме вертикальні відео без чорних смуг\nФрідайвери дістали з океану 2,5 тонни м'ячиків для гольфу. Це ще одна загроза довкіллю\nЯк повернутися в робочий режим і правильно розподіляти час


В Україні запустили процедуру скасування мораторію на продаж землі | Діловий Переяслав\nВ Україні запустили процедуру скасування мораторію на продаж землі\nЛютий 17, 2017 adminsvitoh 0 Comment мораторій\nУ п’ятницю, 17 лютого, до Конституційного суду внесли депутатське подання про зняття мораторію на продаж сільськогосподарської землі в Україні.\nПро це UBR.ua повідомив заступник глави Української аграрної партії Мар’ян Заблоцький, який особисто був присутній на місці події.\nНагадаємо: конституційне подання готував депутат від БПП Олексій Мушак, і під ним підписалося набагато більше депутатів, ніж обумовлені законодавством 50, щоб запустити документ в роботу.\nТой чи інший варіант продажу можна було б узаконити через парламент – там вже припадає пилом декілька земельних законопроектів. Але поки депутати так і не знайшли документа, який всіх влаштовує і, як кажуть експерти, знайти більшість для зняття мораторію в доступному для огляду майбутньому, швидше за все, не вдасться.\nОчевидно, саме тому Мушак вирішив діяти через Конституційний суд.\nЯк розповів Мар’ян Заблоцький, деякі депутати обіцяли блокувати КС. І з ранку там дійсно з’явився нардеп Сергій Каплін (БПП) зі своїми прихильниками.\n«Але через 20 хвилин його і намети його прихильників як вітром здуло, хоча обіцяли блокувати цілодобово», – написав Заблоцький на своїй сторінці в Facebook.\nТепер КС буде змушений розглянути це подання і винести по ньому рішення. Скільки на це може піти часу – невідомо. «Все буде залежати від позиції Адміністрації Президента», – вважає Заблоцький.\nНагадаємо: пункт про зняття земельного мораторію є в проекті меморандуму, який Україна готується підписати з МВФ. І його, нібито, внесли в документ за наполяганням президента Петра Порошенка, а не Фонду.\n← МВФ запропонував Україні заморозити “мінімалку” на 3 роки\nПравоохоронці, які знищили докази про розстріл Майдану, до сих пір працюють – адвокат сімей Небесної сотні →


Обвал - Юрій Мушкетик (сторінка 4) / Бібліотека Української Літератури – UkrClassic.com.ua\nОбвал - Юрій Мушкетик (сторінка 4)\nВ інститутському коридорі ми з Едиком загубили один одного. Загубили за моїм умисним наміром, я просто ледь відстав і повернув у бічний коридор. Я не хотів, щоб Едик знав, куди я йду, не хотів каламутити йому душу, я навіть боявся, що він запротестує чи, може збунтується й зовсім прожене мене, а то й не захоче складати екзамени. Адже я... я вчив його жити чесно. Я намагався не брехати, не обманювати — навіть у таких дрібницях, як куди пішов, коли буду вдома, з ким зустрічався. Я це робив навмисно, можливо, це пе справжня, золотої проби чесність, мабуть, на моїй дуті такої проби немає. О, душа — вона гнучка і в'юнка, вона хитра, хитріша за нас (як у отих анекдотах про внутрішній голос), тобто за те, що з нас виховували, що в пас вкладали, хтозна — звідки воно береться, якими вітрами його туди навіває, але вона завжди знає, у який бік у даний момент їй вигідно хитнутися, щоб краще було її оболонці з носом і вухами, ще й хитнутися так, аби того ніхто не помітив, — де пролетіти тінню, де пробігти зигзагом, а де проперти навпрошки, виставляючи напоказ свої доброчинності. Ой, як важко вхопити її за вуха, як важко повернути на пряму стежку — “Дурень, дурень, це ж для тебе, для твого благополуччя”, — як важко її присоромити, скільки кілометрів обмильної філософії намотується довкола неї? Тисячі, мільйони, вона може обманути увесь космос, бо він — один, і вона — одна, вона зникне, він залишиться й забуде про неї, і вона повсякчас пам'ятає про те. Не забувають того тільки інші душі, що сміються, плачуть, корчаться від болю поруч неї, та й то не завжди. Але душі рідні... вони вловлюють неправду на стокілометровій відстані. Я з усіх сил намагався не пускати свою душу в глухі закапелки, де б її могли знайти мої сини і поглузувати з неї, проте й не виставляв її перед ними напоказ, мабуть, через те, що знав: особливих доброчипностей там немає. Просто я відав одне: тільки особистий приклад має вагу, від президента до голови родини, якщо той або той не живе за нормами, які встановив і сповідає вголос, самі норми не мають жодної ваги.\nЛікареві втриматися на натягнутій власними руками линві особливо важко. Професія привчила його казати не всю правду хворому, втаювати щось від вищих інстанцій, аби вибити трохи більше ліків, дихальних апаратів, простирадл, вимагає не нести сум'яття і чужих болей у власний дім, не заздрити людям інших професій, жертвувати своїм часом, не брати хабарів. О, скільки і в якій формі намагаються їх підсунути! Іноді навіть важко розпізнати, хабар це чи щирий дарунок друга. Я дозволяю брати подарунки тільки няням і санітаркам, тим, у кого дуже низька зарплатня. Лікарів за хабарі я проганяю з роботи.\nПро все це я думав, сидячи на потертому шкіряному дивані у довгій вузькій приймальні ректора інституту. Я не міг не думати про це... Бо, власне, хіба мій недавній візит до Миколи, оці мої значки, оця книжечка про сарцево-судинні хвороби, яку я хочу подарувати Черкаському, — не хабар?.. Мабуть, не хабар, проте...\nПроте я не можу відмовитися від боротьби за власного сина. Я знаю все... Ні, таки не все. А може — окремі випадки, відхилення від норми, екзаменаційну патологію. Але вони страшні.\nЯ випадково бачив список вступників в одного знайомого декана, а там проти прізвищ крапочки, наче муха наслідила: креатура ректора, проректора і значно вищих... і жодного місця для чесного конкурсу.\nЯ майже не вірю в оті фантастичних цифр хабарі грішми, дачами, машинами, але в останні роки принаймні в нашому місті люди переплелися так тісно, особливо в окремих пластах. І чи ж справедливо тоді на широкій інститутській лаві сидітиме якийсь тупий, як дідівський валянок, бовтюх у американських джинсах, а мій розумний, начитаний, розважливий син носитиме цеглу на будівництві нового корпусу інституту!\nОсь чому я одягнув значки, ось чому сиджу отут і терпляче чекаю, коли мене пропустять до ректора. Я знаю, що оцією моєю філософією людей не нагодуєш, люди воліють їсти хліб з чистого зерна, але знайдіть мені в моєму становищі ліпшу!\nІ все одно вогонь сорому спопеляє мене. В моїй душі все перемліло, як перемліває в занадто натопленій печі борщ. Я ладен зірватися з цього проклятого дивана й мерщій вибігти за двері, але якась владна, незрозуміла сила тримає мене на місці.\nІ тримає вже півтори години на дивані секретарка ректора. Проте вона не спровадила мене, як інших пошукувачів щастя для власних дітей, зовсім: “У справах вступу ректор ію приймає”, її похитнули мої значки. Немає на світі чутливішого створіння, як секретарка начальника. Вона гаразд знає, кого допускати до кабінету, а кого ні, — з ким матиме халепу її начальник; що кому відповісти по телефону; вона точно вловлює міру терпіння відвідувача, його темперамент, амбітність, схильність до скандалів і, мов хороший провізор, виважує все те до мікрона на своїх терезах. І вже на відповідь летить люб'язна усмішка, грізно хмуряться брівки, вдають заклопотаність підведені французькими тінями очі.\nСекретарчипе “заходьте” пролунало, коли мене вже можіїа було виносити на ношах. Але я таки зайшов до кабінету, й привітався, і пробубонів щось про семінар, який вів Григорій Григорович. Там, у приймальні, це вийшло в мене значно краще. А вдома — то й зовсім гарно. Григорій Григорович вів у нас семінар дуже молодим — аспірантом другого року навчання, вів ні гарно, ні погано, він нас боявся дуїкчо, ніж ми його, пильно готувався, намагався справити враження на наших дівчат, а наш курс, наша група славилася красунями на весь інститут. Він навіть трохи закохався в одну із них — Марію, але нічого з того не вийшло, мабуть, Григорій Григорович не насмілився освідчитись студентці, аби часом не попсувати свою наукову кар'єру.\nЗвичайно, я не збирався нагадувати йому про все те, а тільки хотів сказати, що назавжди запам'ятав його деякі поради, і легенько пожартувати щодо Марії, мовляв, і я отримав від неї гарбуза, отже, ми майже родичі. На репетиції все було добре, а прем'єра провалилася. Я аж упрів, я сердився на себе, бо все-таки хоч трохи поважав себе, ніколи не підлагоджувався під начальство, не лестив йому, а тут заговорив на задніх лапках й, усвідомлюючи все це, “валився” далі, для чогось поклав на стіл свою нещасну книженцію, яка раніше теж досить гармонійно вписувалася в план відвідин ректора — мала засвідчити деякі успіхи учня Григорія Григоровича. Мабуть, ректор звик до таких відвідин. Ні, є речі, до яких не можна звикнути. Важкий, крутолобий, він не дивився на мене, а я не дивився па нього.\n— Нехай складає екзамени, — сказав ректор.— Гарно складає.


Техніка мовлення як необхідна передумова виразного читання - Використання засобів логіко-емоційної виразності у читанні молодших школярів - Педагогіка - EducationUA\nВиразне читання – мистецтво. Акт цього ж мистецтва, як твердять психологи, є творчим актом і не може бути відтворений шляхом чисто свідомих операцій. Навчити творчого акту мистецтва неможливо, та це зовсім не означає, що неможливо сприяти його утворенню, бо всякий акт мистецтва неодмінно передбачає як обов'язкову передумову ті акти, які передують йому, акти раціонального пізнання, розуміння, впізнавання, асоціації тощо.\nУсна форма мови функціонує в усіх сферах суспільного життя, задовольняючи величезні потреби повсякденного спілкування. У школі вона виконує роль найважливішого засобу навчання та виховання. Тому, як відзначає О. Федик, «знання специфіки усної форми літературної мови, особливостей її функціонування необхідне кожному педагогові, оскільки, це – ознака високої мовної культури, що є запорукою ефективності навчального та виховного процесів.».\nК. Станіславський, який по – справжньому глибоко відчував силу мови говорив: «Треба уміти не тільки самому для себе втішатися мовою, а й дати змогу присутнім . уловити і зрозуміти те, що заслуговує на увагу. Треба непомітно вкласти слова й інтонацію у вуха слухачів . Погана мова створює непорозуміння одне за одним, їх набирається стільки, що вони затуманюють зміст».\nдихання – фізіологічної основи мовлення;\nголосу – головного інструмента читця;\nДихання – це один з головних життєдіяльних актів людського організму. Головне для читця – вміти керувати своїм диханням. Очевидно, як би він не дихав, однак своє дихання повинен уміти підпорядковувати потребам відтворення змісту читаного твору чи висловлювання власної думки, особливо настроїв, переживань. Процес дихання кожного дещо відмінний: він залежить від напруження голосу, також від тривалості пауз, темпу читання, музичної системи твору і навіть від психофізичного стану читця.


Культурний маршрут (17-23 листопада) — Статьи — ARTUKRAINE\nМи запевнюємо, що цього тижня усім, хто любить культурні заходи і цікавиться мистецтвом, не доведеться нудьгувати. На підтвердження цього публікуємо Культурний маршрут і сподіваємося, що він допоможе вам зпланувати ваш культурний і пізнавальний відпочинок. Адже цього тижня у Мистецькому Арсеналі розпочнеться ІХ форум сучасного мистецтва ART-KYIV Contemporary. У той час у Львові проходитиме тиждень словацького кіно. Також не забудьте про освітні лекції на тему мистецтва. А на вихідних ви матимете можливість відвідати фестиваль відеопоезії.\nСьогодні, 17 листопада, о 17 годині в галереї «Арт на мур», Бастіон, що в Івано-Франківську, розпочне роботу виставка робіт Сергія Григоряна та Миколи Джичка. До експозиції увійшли фото та відео, також відвідувачам буде представлено перформанс.\nЗ допомогою арт-об'єктів, що супроводжуються фотофіксацією, художники спробують показати багатогранність процесу трансформації в свідомості більшості мирних громадян з аграрної держави в міліарну.\nУ вівторок, 18 листопада, у Мистецькому Арсеналі (вул. Лаврська 10-12) відкриється ІХ форум сучасного мистецтва ART-KYIV Contemporary. Форум презентує понад 40 нових проектів від українських митців, кураторів, арт-інституцій. Одним із хедлайнерів цьогорічного форуму стане відомий іспанський художник, музикант, композитор, диригент, живописець — Хосе-Марія Кано. Обравши формат актуального проектного висловлювання, ART-KYIV Contemporary 2014 пропонує простір для відкритої художньої комунікації, живої дискусії щодо гострих проблем сьогоднішнього дня.\nФорум триватиме дло кінця наступного тижня. У рамках ART-KYIV відбудеться ряд мистецьких лекцій та дискусій. Лектори згадають про мистецтво у суспільно-політичному контексті сьогодення, про роль, яку воно виконує, а також поговорять про сучасну фотографію. Повну освітню програму цьогорічного форуму ви знайдете тут.\nХосе-Марія Кано — підготовка до ART-KYIV Contemporary\n18-23 листопада у Львові триватиме тиждень словацького кіно. У Львівському кіноцентрі (кінотеатр «Сокіл», вул. Володимира Великого, 14 А)\nдемонструватиметься програма «Словацький фокус», в рамках якої буде показано добірку класичних і нових фільмів Словаччини.\n«Панорама національного кіно Словаччини у семи художніх та документальних стрічках: народний епос, романтичне кохання, конфлікт батьків і дітей, соціальні рефлексії та пошук колективної ідентичності народу, чия незалежність формувалася синхронно з українською», — говорять про програму її організатори.\nКадр з фільму «Словаччина 2.0»\nВ Одесі 18 листопада Михайло Рашковецький прочитає лекцію «Постмодернізм. Трансавангардний живопис. Французька філософія: деконструкція і симуляціонізм (Р. Барт, Ж. Дерріда, Ж. Бодріяр)». Лекція пройде в рамках курсу «Актуальна історія мистецтва, ХХ-ХХІ ст.», організованого одеською Школою Арт-менеджмента, і триватиме з 19: 30 до 21: 30.\nЛектор Михайло Рашковецький, мистецтвознавець, арткритик та куратор, зазначив: «У лекції, присвяченій постмодернізму, розглядатимемо найрізноманітніші аспекти цього стану культури. Особливу увагу буде приділено концепції трансавангарду Боніто Акіли Оливи та роботам художників, на основі творчості яких була побудована ця концепція і яких, відповідно, надихала ця концепція.»\nЕнцо Куккі, Герой Адріатики\nУ середу, 19 листопада, в арт-центрі Closer (вул. Нижньоюрківська, 31) можна буде послухати лекцію про Поля Гогена, яку прочитає Олексій Малих. Поль Гоген став першим європейським художником, який звернувся до традицій примітивного мистецтва для того, щоб відродити простоту і наївність в живописі. Він мріяв про нове мистецтво, звільнене від європейських умовностей.\nГоген відкрив майстрам ХХ століття виразну силу культур на захід і на схід від Європи. Він ввів в художній обіг площинні форми, відкриті кольори і декоративну побудову композиції. Ці нововведення стали відправними точками для експериментів майбутніх поколінь художників.\n20 листопада в галереї Brucie Collections (вул. Артема, 55 Б) відкриється виставка фотографій у жанрі ню британського фотографа Елвіна Бута.\nФотографія Елвіна Бута високо оцінена критиками. Бут замість фотографування вже існуючих об’єктів, створює і сцену, і те, що відбувається на ній, трансформуючи обриси людського тіла. У серії Osmosis фотограф залишає лише голі лінії тіла. У серії Anamorphosis — розмножує це тіло без використання цифрових технологій до приголомшуючих, часто абстрактних образів. А у своїй першій роботі Corpus Елвін Бут використовує власноруч зроблені латексні корсети та фарби, які роблять шкіру та тіла схожими на статуї ідеальних людських постатей.\nФотографія Елвіна Бута\nУ четвер, 20 листопада, о 18:00 в Малій галереї Мистецького Арсеналу відбудеться відкриття виставки Катерини Єрмолаєвої HOMO/ANIMALIS.\nУявити людство до виникнення суспільства не складно. Це природний стан нескінченної війни всіх проти всіх, при якій життя виявляється «самотнім, бідним, жорстоким і коротким». Кривава антиутопія, нестерпність якої змушує створити суспільство, ступивши на шлях розуму і взаємного збереження. Однак умоглядна конструкція природного стану виявляється не просто метафорою. Це паралельна реальність, у яку людина ризикує знову зіслизнути при перших залпах знарядь.\nТим часом, 20 листопада, у Національному заповіднику «Софія Київська» (Будинок митрополита, вул. Володимирська, 24) відбудеться відкриття виставки фотографій Дани Киндрової. Виставка приурочена виведенню радянських військ із Чехословаччини, і проходить у рамках відзначення 25-ї річниці Оксамитової революції.\nЕкспозицію можна переглянути до 18 грудня.\nТого ж дня, 20 листопада, о 18:00 у Посольстві Чеської Республіки в Україні (Київ, вул. Ярославів Вал, 34а) відбудеться дискусія на тему «Оксамитова революція та поступовий відхід радянських військ з Чехословаччини» за участі Посла Чеської Республіки Івана Почуха, Петрушки Шустрової, українського дисидента Левка Лук’яненка та історика Михайла Кірсенка. Вхід вільний, попередня реєстрація за адресою: kyiv@embassy.mzv.cz.\nФото Дани Киндрової\nЗ 21 до 23 листопада в просторі FEDORIV Hub (Київ, вул. Червоноармійська, 5) вже вчетверте пройде фестиваль відеопоезії CYCLOP. У рамках фестивалю організатори підготували кілька десятків проектів, пов’язаних із літературою та відеомистецтвом.\nУчасники серії лекцій та майстер-класів від CYCLOP дізнаються про всі етапи створення відео на основі літературних творів та особливості створення короткометражного і малобюджетного кіно. Спікери: Ольга Михайлюк, Дмитро Сухолиткий-Собчук, Лєна Самойленко, Ігор Цикура, Денис Стерн, Оксана та Марина Артеменко. У проекті «Відеопоетична лабораторія» три команди пройдуть шлях від формування ідеї до створення відео на твори сучасних українських поетів. Конкурс «До Слова» покаже серію відеоробіт на вірш Сергія Жадана і визначить найкращу з них. Також поетичним творам Сергія Жадана присвячено аудіовізуальний перформенс «роздІловІ». У ньому також візьме участь віденська танцівниця Андреа Хандлер.\nКіноCloserАрт-центрМистецький АрсеналМала галерея Мистецького АрсеналуДискусійна платформаЛекціяОсвітаАрт КиївФорумПерформансВідеоФотографіяВиставкаОдесаІвано-ФранківськЛьвівКиїв


Медики розвінчали поширені міфи про здоровий спосіб життя\nМедики розповіли, яких продуктів слід уникати гіпертонікам\nГоловнаНовини Здоров'яМедики розвінчали поширені міфи про здоровий спосіб життя\nМедики розповіли, які поширені міфи про ЗСЖ не відповідають дійсності. Зараз рекомендації з приводу здоров’я дають практично скрізь, але не всім таким радам можна сліпо довіряти.\nЄ думка, що щодня людина повинна випивати не менше 2 літрів води. Однак всі люди різні по частині зростання і ваги. Фахівці визнають, рідина дійсно важлива для здоров’я, потрібно, щоб тіло отримувало її в достатній кількості, і все залежить від індивідуальних показників. Частина норми надходить в організм з їжею, напоями, а не тільки в чистому вигляді. Якщо пити не хочеться, значить потреби у воді немає. Якщо занадто старатися, можна спровокувати гіпонатріємію, коли відбувається затримка рідини в організмі. Це в довгостроковій перспективі загрожує підвищеним ризиком розвитку серцево-судинних недуг.\nЩе один міф свідчить, що щодня необхідно долати 10 000 кроків. Експерти наполягають, що згадана норма з’явилася з випуском всіляких гаджетів, що займаються підрахунком пройденого шляху, тому це маркетинговий хід. На ділі все залежить від самої людини, його способу життя і стану здоров’я. Кому дійсно необхідно більше рухатися, так це офісним працівникам.\nЩоб зберігати стрункість, багато хто відмовляє собі в їжі після 18:00. Однак ігнорувати голод ще більш небезпечно для здоров’я. Коли виникає це відчуття, то в дванадцятипалу надходить жовч, необхідна для засвоєння їжі. Коли останньої немає, соки і жовч починають дратувати органи травлення. Подібне може обернутися розвитком виразки, застоєм жовчі або утворенням в жовчному міхурі каменів.\nЧитайте також: Вчені перерахували продукти «дієти довголіття»\nБіг корисний, але не для всіх. Він стане не кращим рішенням, якщо людина має серцево-судинні недуги, зайву вагу або проблеми з суглобами.\nЗавдяки грамотній роботі маркетологів з’явився міф, що глютен шкідливий для всіх. На ділі немає наукових фактів на користь відмови від даного білка серед тих, хто не страждає від його непереносимості. Досить знати міру і не налягати занадто на продукти з високим вмістом глютену.\nВчені: ефекту омолодження можна досягти силою думки\nВчені перерахували фактори ризику розвитку хвороби Альцгеймера за 15 років до симптомів\nЧому пити занадто багато води небезпечно, розповіли вчені\nПродукти, які провокують ріст каменів в нирках\n07:22 П’ять важливих причин їсти соняшникову олію кожен день\n16:44 Експерти розповіли, про що говорить розмір сосків\n09:24 Дієтолог розповів про корисні властивості оцту для організму людини\n12:04 11 продуктів, які обов’язково потрібно їсти після 50 років\n11:43 Названий лідер Європи по статевим інфекціям


Якщо не ти, то хто?: січня 2013\nАналіз відео-зізнання Павличенка від експерта з невербальної психології\nЗавтра, 31 січня, відбудеться чергове засідання апеляційного суду у справі Павличенків. Відомо, що найвагомішим доказом обвинувачення є відео-зізнання Сергія Павличенка у злочині. Редакція «Якщо не ти, то хто?» запросила експерта з питань невербальної комунікацїі та неінструментальної детекції обману Сергія Литвина, аби він прокоментував це доленосне відео. Науковість стилю фахівця може трохи лякати, проте ми рекомендуємо дочитати до кінця. На жаль, цей висновок не може бути доказом в суді, але те, що він спонукає до роздумів та аналізу – доведено :) Нижче шукайте відео та коментар.\nМітки: експерт, Павличенки, психологія, справедливість\nОпубліковано (с) Всі права захищені о 16:00 Немає коментарів:\nСічеслав палав вогнем в честь загиблих під Крутами (ФОТОРЕПОРТАЖ)\nБлизько 200 січеславців вийшли на центральний проспект міста з палаючими смолоскипами, щоб вшанувати пам'ять загиблих під Крутами у 1918 році.\nРодзинкою вечора став прапор Комуністичної партії, по якому всі символічно пройшлися зі словами «Серп і молот – смерть та голод!».\nОпубліковано (с) Всі права захищені о 22:17 5 коментарів:\nМітки: акції, Крути, Січеслав, фото\nВсім ненависникам партійних прапорів присвячується\nНапередодні кожної акції обов’язково знайдеться якась когорта людей, що виступає проти партійних прапорів. Неодноразово дивувалась діалогам на кшталт цього:\n«- Завтра смолоскипний марш в честь героїв Крут!\n- Круто! А партійні прапори будуть?\n- Ну тоді я не піду.»\nОпубліковано (с) Всі права захищені о 17:06 9 коментарів:\nМітки: думка, Онука Чучупаки\n«…Эта туземная дивизия, мало пригодная для линейного боя.., отступая с Украины в Крым, была… пугалом для жителей Юга России. Екатеринослав, в частности, очень запомнил прохождение наших частей, чеченцев и других представителей кавказских племен…»\nВолков С.В., «Русская армия генерала Врангеля».\nЗдрастуйте, мої любі читачі та читачки. З вами як завжди – схиблений на історії Правий Гном, і сьогодні я розкажу вам про вельми цікаві сторінки Громадянської війни, події яких проходили на Січеславщині. Більш того, сутички, про які піде мова далі, стались не завдяки хрестоматійним «червоним» та «білим», а завдяки досить екзотичним військовим формуванням. Але передусім, невелика передмова.\nМітки: Історія, Правый Гном, Січеслав\nОпубліковано (с) Всі права захищені о 23:07 7 коментарів:\nПісля того, як Жириновський кидався українофобськими фразочками на прес-конференції в Києві, зокрема зневажливо заявив, що Україна - це Північна Корея, а Росія - Південна, активістка КУПРу жбурнула в політика при всіх капустою!:)\nМітки: відео, новини, скандал, Україна-Росія\nМітки: відео, супротив\nСьогодні патріоти Новомосковська згадали загиблих під Крутами у 1918 році студентів урочистим маршем. Туди поїхала також частина січеславських націоналістів та "Якщо не ти, то хто?", марш яких з цього приводу буде 29 січня.\nОпубліковано (с) Всі права захищені о 14:30 6 коментарів:\nМітки: акції, Крути, фото\nМи знаємо, що ви всі з нетерпінням чекали цього анонсу: Маршу пам'яті героїв Крут у Січеславі - бути!\nОпубліковано (с) Всі права захищені о 13:01 Немає коментарів:\nФото з маршу на захист Павличенків у Січеславі\nМітки: Павличенки, суд\nНе люблю своє ДНУ. Дуже рідко ця тематика проскочує на блозі, але зазвичай я її обходжу стороною: хочу отримати свій диплом і подарувати його батькам, а не так, як Келебрант, третій рік мати проблеми з сесіями через те, що не вміє стримувати рота перед камерами:) (От така я конформістка).\nОпубліковано (с) Всі права захищені о 16:47 3 коментарі:\nМітки: гумор, думка, Онука Чучупаки, цікаво\nА в Одесі сьогодні було гаряче:) Пропонуємо подивитись не зовсім об'єктивне відео, яке чудово ілюструє градус "гарячості" одеських дискусій, про те, хто окупант, а хто справжній господар:)\nМітки: відео, суперечка\n300 січеславців символічно об'єднали береги Дніпра (ФОТОРЕПОРТАЖ)\nСічеслав не відстає у святкуванні Дня Соборності від столиці! «Живий ланцюг» на Новому мосту показав, що січеславці також за соборну, вільну й самостійну Україну.\nОпубліковано (с) Всі права захищені о 18:38 2 коментарі:\nМітки: акції, День Соборності, Онука Чучупаки, Січеслав, фото\nЗамах на політика, що захищає права мусульман (ВІДЕО)\nВчорашнє відео, що розлетілося по інтернету. В прямому ефірі було вчинено замах на болгарського політика, що захищає інтереси мусульман.\nОпубліковано (с) Всі права захищені о 15:45 3 коментарі:\nМітки: відео, новини, світ\nСічеславці побажали Україні вдачі та добра (ФОТОРЕПОРТАЖ)\nСьогодні Січеславська "Студентська Свобода" та "Якщо не ти, то хто?" запросили січеславців приєднатися до святкування Дня Соборності та написати на жовтих і блакитних стрічках побажання Україні та українцям.\nОпубліковано (с) Всі права захищені о 14:55 Немає коментарів:\nМітки: акції, анонси, наші проекти\nДмитро Рева на лаві підсудних\nВже близько півроку суд розглядає справу "дніпропетровських терористів", які начебто є організаторами вибухів 27 квітня 2012 року. Серед звинувачених - Дмитро Рева, кампанію в захист якого зараз розгорнула його дружина Лариса. Всі матеріали цієї справи можна подивитися на її блозі, а зараз до Вашої уваги "Якщо не ти, то хто?" публікує листа підсудного Реви, де він висловлює свої версії того, що відбувається, та розповідає про деякі особливості спілкування з правоохоронцями. Лист був написаний наприкінці 2012 року. (ред.)\nМітки: Взрыв в Днепропетровске, правосуддя, Рева, суд\nВлада звинуватила чотирьох патріотів у малюванні трафаретів із зображенням Януковича з простреленою головою\n14 січня, в Сумах шокуюче закінчився тривалий розгляд кримінальних справ, які порушили проти місцевих громадських активістів. Антинародна влада звинуватила чотирьох патріотів у малюванні трафаретів із зображенням Януковича з простреленою головою, екстремістських написах на стінах міста та підпалі гуртожитку. Ці акції поліцаї вирішили звалити на політично активну молодь, яка виступала проти бандитського режиму Януковича.\nОпубліковано (с) Всі права захищені о 04:05 Немає коментарів:\nМітки: бандовлада, суд, супротив\nДо Молоді в Рівному, або чому українці в Україні - чужинці?\nОдна з наших читачок, а відтепер і нова авторка Кропива, виїхавши з Січеслава, не перестає перейматися проблемами патріотів. Вона лайкає та постить наші новини, відмічається в групах, одним словом - вболіває за нас:) В перервах між вихованням малої патріотки, Кропива намагається розібратися у важливих питаннях українського патріотизму або його відсутності... (- ред.)\nМовне питання постало в моїх думках зовсім невипадково. Рік тому я і подумати не могла, що житиму в Рівному і, не боячись бути засміяною чи радше висміяною, буду говорити українською.\nІ справа зовсім не в тому, що я не мала мужності в своєму Дніпрі розмовляти рідною мовою, а не іноземною (російською). Справа в тому, що, перебуваючи майже постійно в російськомовному середовищі, поневолі вливаєшся, втягуєшся і вже не хочеться виділятись - бути «білою вороною».\nМітки: Кропива, мова, молодь, Україна\nКрига скресла стосовно справи перейменування вулиці Косіора! (Не знаємо, чи точно ми переклали фразу "Лед тронулся", але так хотілося використати саме ці слова!:)\nМітки: акції, Косіор, Онука Чучупаки, Січеслав\nРічницю підписання акту злуки ЗУНР і УНР у 1919 році в Січеславі як завжди святкуємо всі окремо. На 22 січня 2013 року різними організаціями та активістами заплановано декілька заходів, а два з них в один той самий час.\nМітки: акції, анонси, День Соборності, наші проекти, Онука Чучупаки, свята\nБільше тисячі дніпропетровців вийшли на марш підтримки Павличенків (новини ТСН)\nОпубліковано (с) Всі права захищені о 11:58 Немає коментарів:\nМітки: відео, свавілля влади\nНарешті дочекалися реакції народу і на Січеславщині.\n11.01.12. в Дніпропетровську відбулася акція на захист родини Павличенко. Люди збиралися біля пам’ятника Слави, в своїй більшості молодь, років 25-ти. Людей зібралося дійсно багато, близько тисячі.\nОпубліковано (с) Всі права захищені о 23:47 7 коментарів:\nМітки: думка, політика, свавілля влади\nБлизько тисячі січеславців за волю Павличенкам! (ФОТОРЕПОРТАЖ)\nНарешті у Січеславі відбувся марш захисту Павличенків! Близько 1000 (!!!) прихильників батька і сина Павличенків пройшлися центральним проспектом Січеслава з криками «Волю Павличенкам!».\nОпубліковано (с) Всі права захищені о 21:26 23 коментарі:\nМітки: акції, влада, наші проекти, Онука Чучупаки, правосуддя, фото\nВ кожного, звісно, свої мотиви прийти на марш "Волю Павличенкам!". Хтось робить це задля того, щоб в черговий раз випустити пару та покричати, хтось, щоб підчепити собі гарного брутала (ну вибачте, але так воно і є).\nЯ хочу вам розповісти, чому на марш іду я та той, хто виступає проти свавілля системи українського судочинства.\nОпубліковано (с) Всі права захищені о 01:58 2 коментарі:\nМітки: Онука Чучупаки, правосуддя, справедливість, суд\nНезалежно від нас, війна в Сирії йде повним ходом. За допомогою мого друга Стіла, ми підібрали для наших читачів, цікаве відео бойових зіткнень за грудень. А хто говорить, що його це не стосується нехай почитає цю новину!\nОпубліковано (с) Всі права захищені о 21:20 Немає коментарів:\nМені дуже сподобалося, як мій знайомий блогер та громадський діяч Андрій, своїми силами воює з тютюновим бізнесом у Києві. Ось поділився його досвідом, з надією, що і у нас знайдуться місцеві хлопці, які продовжать добру справу. (К. Д.)\nОпубліковано (с) Всі права захищені о 21:55 Немає коментарів:\nМітки: ЗОЖ, Київ, міліція\nМітки: їжа, нація\nПатріоти Січеславу здійснили перший вихід операції "Ніжна українізація" на двох з людних підземних переходів в нашому місті.\nОпубліковано (с) Всі права захищені о 22:37 7 коментарів:\nМітки: новини, Січеслав, фото\n11 січня о 19-00 відбудеться марш в підтримку сім`ї Павличенків.\nМітки: акція, наші проекти, Січеслав\nКожного року Едуард Аркушин, громадський діяч, патріот, психолог і просто хороша людина бере на себе організацію фантастичних різдвяних заходів - співів колядок на Різдво в центрі Січеслава.\nМітки: анонси, свято\nОпубліковано (с) Всі права захищені о 20:08 Немає коментарів:\nМітки: допомога, корисно знати\nФедеральная земля Гессен в Германии введет школьные уроки ислама\nСо следующего учебного года федеральная земля Гессен в Германии введет школьные уроки ислама. Местным властям оказывают содействие в этом турецкая организация Ditib, а также мусульманская община ахмадитов, исповедующих одно из ответвлений ислама.\nМітки: іслам, Німеччина, толерантність\nВсім доброго часу доби, мої маленькі та не дуже читачі. Справи громадсько - особистого плану та справи університетсько – сесійні на якийсь строк викрали мене від вас. І тепер я, все той же Правий Гном, з радістю презентую для вас чергову статтю. Напевне, панове історики знайдуть у ній багато цікавостей, тому що розповім я про людей, котрим сам же й вигадав назву «провідник епохи».\nОпубліковано (с) Всі права захищені о 18:49 1 коментар:\nОпубліковано (с) Всі права захищені о 21:09 1 коментар:\nМітки: акція, відео, супротив\nХто він,Степан Бандера? ‘Патріот’, ‘незламний борець’, ‘зрадник’, ’колаборант’, ‘кар’єрист з комплексом Наполеона’?\nМітки: Історія, націоналізм


Воїни АТО – гордість рідного села - ОлександрійськаОлександрійська\nВ Олександрійській сільській раді відбулася зустріч у дружньому колі з учасниками бойових дій АТО з нагоди Дня захисника України. Серед присутніх сільський голова Тетяна Михасюк, директор Будинку культури Наталя Смоляр, завідувач публічною бібліотекою Руслана Мельничук, соціальний працівник – фахівець із питань соціальної адаптації учасників АТО, членів їх сімей та членів сімей загиблих Вікторія Радчук. На зустріч було запрошено Ольгу Яковлєву – координатора проекту мережі соціальних працівників – фахівців із питань соціальної адаптації учасників АТО, членів їх сімей та членів сімей загиблих, помічника – консультанта на громадських засадах голови Рівненської районної ради Віталія Стельмаха.\nНа території Олександрійської сільської ради проживає 37 учасників бойових дій АТО і одна сім’я загиблого воїна Андрія Мельника.\nДо присутніх звернулася сільський голова Тетяна Михасюк, яка привітала учасників АТО з Днем захисника України, побажала здоров’я їм та їхнім родинам, зауважила що сільська рада робить все можливе для їхнього соціального захисту та попрохала їх не стояти осторонь проблем громади, адже кожен з них є гордістю рідного села та України. Вона ознайомила присутніх із книгою «Якби не війна» – волонтерським проектом, в якому вміщено 122 історії про життя учасників АТО, зокрема, історія нашого загиблого земляка – Андрія Мельника. Цю книгу сільський голова подарувала, згодом, публічній бібліотеці. Хвилиною мовчання присутні вшанували пам’ять Андрія Мельника та всіх тих, хто віддав своє життя за єдність і неподільність України.\nНаталя Смоляр зачарувала та розчулила всіх присутніх чудовою ліричною поезією, своїм співом та грою на гітарі. У її виконанні звучали пісні: «Небесні ангели», «За Україну», «Я чекатиму тисячу літ», романс на слова Ліни Костенко «Я вас люблю». Весь зал разом з Наталією Смоляр заспівав «Червону Руту».\nОльга Яковлєва звернула увагу на те, що учасники АТО повертаються додому з потужним внутрішнім ресурсом, який варто адаптувати в мирне життя. Вона побажала учасникам не нехтувати своїм психічним та фізичним здоров’ям, а звертатися до наших соціальних працівників та їх координатора в будь-яку пору доби. Ольга Яковлева, як практикуючий психолог провела із бажаючими індивідуальні бесіди. По закінченню всі присутні були запрошені на брейк-каву. Запрошені учасники АТО висловили спільну думку про те, що такі неформальні зустрічі дуже корисні, адже сприяють їхній соціальній адаптації .\nЦя новина була розміщена в АТО, Діяльність бібліотеки Автор: Мельничук Р.П.. Закладка постійне посилання.


У Бердянську помирають два маленьких хлопчики через відсутність вакцини від сказу - останні новини Бердянська\nУ Бердянську помирають два маленьких хлопчики через відсутність вакцини від сказу\n26 червня в селі Новотроїцьке Бердянського району двох хлопчиків, 4 і 6 років, покусав кіт, хворий на сказ\n1 липня 2015 11:18\nДітей спочатку помістили в районну лікарню, а в даний момент вони під наглядом лікарів Бердянської міської лікарні, повідомляє портал Запоріжжя.depo.ua, посилаючись на pro.berdyansk.\nЯк розповіла бабуся одного з постраждалих хлопчиків Людмила Гончар, хлопці гуляли на вулиці і побачили кота. Старший хлопчик покликав чотириногого, а кіт стрибнув йому в обличчя. Також скажена тварина встигла вкусити за палець і другу дитину.\nНа дитячі крики збіглися сусіди, які викликали медиків і вбили тварину. Після проведення експертизи ветеринари встановили, що у кота була гідрофобія або сказ.\nЗараз хлопчики знаходяться в міській лікарні, але, як стверджують родичі дітей, загроза для їхнього життя не минула. Справа в тому, що ні в Бердянську, ні в Запоріжжі немає антирабічного імуноглобуліну. За офіційною інформацією, це життєво необхідна ліки не закупили на рівні Міністерства охорони здоров'я. А запасів препарату в нашому регіоні немає.\nЯк стало відомо, вакцинувати дітей необхідно протягом тижня. Вже втрачено три дні і залишилося лише чотири доби, щоб врятувати життя хлопчикам.\nМітки: #вакцина #діти #лікарня #сказ


Доки житомирські лікарні проводять тендер, Руслан Годований безкоштовно передав їм вакцину проти сказу (ВІДЕО) | Житомир.Life | Житомир лайф новости\nДоки житомирські лікарні проводять тендер, Руслан Годований безкоштовно передав їм вакцину проти сказу (ВІДЕО)\n15:51 - 16 квіт. 2018\nУ Житомирі досить серйозно постала проблема з безпритульними собаками, адже коли тварини збираються у зграї – їх дії абсолютно непередбачувані. Тож, почастішали і випадки нападів на місцевих жителів.\nПроте навіть ця проблема є не настільки болючою, як відсутність вакцини проти сказу у всіх медичних закладах міста.\nПитання щодо придбання таких вакцин навіть підняли під час останньої сесії міської ради та навіть виділили з бюджету 100 тисяч гривень.\n«Справа в тому, що будуть вони закуплені лише через місяць, або ж через два. Тобто це певний час, доки буде проводитися тендерна закупівля. На сьогоднішній день не житомиряни можуть купити вакцину в аптеках комунального підприємства «Фармація», - розповів директор КП «Фармація» Вадим Поліщук.\nТож щоб допомогти потерпілим внаслідок нападу тварин та вберегти їх від проблеми, деякі житомиряни вирішили самостійно забезпечити міські лікарні такими необхідними вакцинами проти сказу.\nЗа словами Руслана Годованого, проблема відсутності цих препаратів дуже болюча. В цьому він переконався, коли з нею зіткнулися його друзі.\n«Звичайно, відсутність вакцин – велика проблема для міста Житомира. У зв’язку із тим, що мої родичі і друзі потрапляли в таку ситуацію минулого року, коли потрібна була вакцинація, вакцини не було і потрібно було шукати дуже довго, навіть їхати у Київ. Я розумію, що не для кожної людини сьогодні взяти 2000 – 2500 грн віддати, щоб провакцинуватися. Тому, незважаючи на те, що міська влада виділила кошти, вакцина поступить до лікарень через 2-3 місяці. За цей час треба вакцинувати людей, тому я особисто ініціював, щоб 10 доз для 10 людей безкоштовно передали у лікарні. Щоб житомиряни, які не мають змоги купити вакцину, отримали її у разі тої біди яка може статися, безкоштовно», - пояснив Руслан Годований.\nНаразі, відповідно до рішення міської ради вакцини від сказу закупили в комунальні аптеки Житомира. Щоправда вартість однієї дози препарату становить майже 500 гривень, а для повного курсу лікування необхідно 5 доз вакцини.\nТож завдяки позиції небайдужих житомирян вже найближчим часом у міських лікарнях з’явиться 10 доз вакцини проти сказу.\nтеги: `,\tПодії,\tСуспільство,\tЗдоров’я