Перемишль у вишиванках – Наше слово\nНаше слово\t1 Червня 2017\nМикола Піпка ■ ГРОМАДА ■ №23, 2017-06-04\nУже вдруге в перемишльській «шашкевичівці» відсвяткували День вишиванки. Вчителі 25 квітня замінили класні кімнати на різноманітну виставку вишиваного мистецтва з різних частин України.\n▲ Наймолодші з «шашкевичівки». Фото автора статті\nДжерелом цінних та численних експонатів були власні колекції. Молоді перемишляни, переважно вбрані в народній одяг, мали вранці змогу оглянути документальний фільм «Спадок нації» режисера Олександра Ткачука. Ідеєю проекції було представлення вишиваної сорочки не тільки матеріальною, а й духовною спадщиною українського народу. Вчителі розповіли про етнографічні види вишиванки (різноманітність реґіональних взірців, методи вишивки тощо).\nОфіційна частина складалася з артистичних виступів шкільної молоді. Спочатку Світлана Горбовська (консул України в Любліні) нагадала про важливість вишиванки для українського народу. Присутніми були також Олександр Бачик (почесний консул України в Перемишлі), Малґожата Майка-Онишкевич (уповноважена підкарпатського воєводи до справ нацменшин), Даріуш Лапа (секретар міста Перемишля), Пйотр Ворож (начальник відділу освіти Перемишльського повіту) та ін.\n▲ Директор школи Петро Піпка, мер міста Роберт Хома, консул України в Любліні Світлана Горбовська, почесний консул України в Перемишлі Олександр Бачик, уповноважена підкарпатського воєводи до справ нацменшин Малґожата Майка-Онишкевич, греко-католицький парох о. Богдан Степан та православний парох о. Юрій Мокрауз. Фото автора статті\nО 13.00 год. молодь вийшла зі школи і пройшлася головними вулицями міста на площу Ринок. Марш, у якому взяло участь біля 200 людей, відбувся без інцидентів. Неодноразово місцеві виходили з будинків, щоб подивитись на слов’янську красу одягу. Поблизу Міської ради Перемишля до молоді долучився міський голова Роберт Хома. Діти почали пускати в небо синьо-жовті і біло-червоні кульки.\n«Саме вишиванка доводить те, що для нас не є байдуже наше походження, – говорить Аліна Джига, учениця І класу ліцею. – Моя вишиванка для мене не тільки одяг. Вона є символом любові, подарованої мені моєю бабусею. Моя сорочка вишита в київському стилі, у ній поєднання чорного, червоного і білого кольорів; вона вишита хрестиком».\nАнастасія, інша учениця ліцею, розповідає: «Моя родина дуже цінує вишиванки з огляду на їхню велику історичну вартість. У нашій хаті є сорочки, яким понад 200 років». ■


Берлін і Токіо не бачать шансів для повернення Росії до Великої вісімки | Новини й аналітика зі світу політики: оцінки, прогнози, коментарі | DW | 09.03.2015\nЧерез українську кризу шлях Росії до клубу провідних світових держав залишається закритим. Про це йшлося на зустрічі очільниці уряду ФРН Анґели Меркель з японським прем'єром.\nАнґела Меркель і Сіндзо Абе у Токіо 9 березня\nФедеральна канцлерка Німеччини Анґела Меркель і прем’єр-міністр Японії Сіндзо Абе поки що не бачать можливості для повернення Росії до кола провідних індустріальних країн світу через українську кризу. Про це вони заявили у понеділок, 9 березня, у Токіо, де канцлерка Німеччини перебуває з візитом, повідомляє інформаційна агенція dpa. З огляду на саміт Великої сімки, що має відбутися у червні у Німеччині, Анґела Меркель заявила, що "тему Криму не можна залишати невирішеною". Абе додав, що країни-члени Великої сімки та Росія наразі не в змозі вести змістовну розмову.\nЯпонський прем'єр застеріг, що конфлікт в Україні - це не регіональна, а глобальна проблема. А Меркель вкотре зазначила, що Росія не поважає територіальну цілісність України, у тому числі і через підтримку сепаратистів на Донбасі. Вона додала, що міжнародна безпекова архітектура опинилася під загрозою.\nГлави урядів Німеччини та Японії наголосили, що вони роблять ставку на дипломатичне врегулювання конфлікту в Україні. Крім того, японський прем'єр погодився з німецькою канцлеркою, що необхідно вимагати від Росії відігравати конструктивну роль, щоб досягти "мирного та дипломатичного рішення" в Україні, передає агенство Reuters.\nТеми Токіо, Анґела Меркель, Україна, G7, Сіндзо Абе, Крим, G8\nКлючові слова Клуб найвпливовіших держав, G8, Анґела Меркель, G7, Україна, українська криза, Токіо, Сіндзо Абе, Крим, анексія, територіальна цілісність.\nПостійне посилання https://p.dw.com/p/1EnbP


Бахмацька районна незалежна газета ПОРАДНИК — Їхній хліб\nГоловна Категорії статей Новини міста та району Їхній хліб\nОпубліковано: П'ятниця, 24 липня 2015, 10:52\nВпіймав себе на думці, що сільські перехрестя такі різні і такі схожі, особливо, як застрянеш на ньому на тривалий час. Тут, у цетрі Варварівки, снують велосипеди і мотоцикли, трапляється і деякий автотранспорт, та все не у потрібному напрямку. Ото від нудьги і роздивляюся вкотре гострі маківки місцевого храму, обдерті стіни хати-пошти, старезну грушу, яка обвісила довжелезні гнучкі гілки, обтяжені плодами. Привернув увагу пам’ятник із бронзовим солдатом-автоматником. „Никто не забыт, ничто не забыто” – читаю на ньому і сумніваюся у справедливості тих слів. „Здесь похоронены воины Советской Армии погибшие при освобождении Варваровки в 1943году…» Читаю прізвища – один українець, четверо росіян - Олександр, Василь, три Івани, серед них – знову троє Івановичів. Ще один Хазан Гизатдинов, - очевидно, азербайджанець.\nПримелькався трудяга – ЗІЛ, що перевозив зерно від комбайнів. Значить, пульсують жнива. Згадав 70-літній ювілей Перемоги, чомусь пов’язав його з іменами героїв на пам`ятнику. Там ще прізвища майже сотні варварівців, хто поліг на всіх просторах тієї війни. Їм байдуже, як її називають – Світовою чи Вітчизняною, вони віддали життя за нашу землю, яка тепер і віддячує їхнім нащадкам врожаєм...\nЧас був згаяний, плани зруйновані, то прийшло рішення – подамся-но у жнивне поле, присвячу репортаж тим героям під гранітними плитами.\nПоселення Перемога – то колишній Петрівський відділок бурякорадгоспу, а тепер - складова одиниця ПП „Укр-агротранс”. Саме сюди і прибув на пшеничний лан однією із вантажівок. Тільки прочинив кабіну, відчув п’янкий аромах хлібного поля. По свіжій стерні поважно ступали довгоногі лелеки. Але про них забуваю, помічаючи знайому „Ниву”, авто їде назустріч, то вже скоро розмовляю з директором сільгоппідприємства Ігорем Вовком.\nЗгадав недавню передачу обласного радіо, де прозвучало, що „...варвинці намолочують аж по 45 центнерів збіжжя з гектара...” Оте „аж” і насторожило, невже цьогорічні врожаї такі, що 45 є відрадним показником. Ділюсь цим з керівником.\n- Та ні, у нас, слава Богу, намолот вагоміший. Озимина дає на круг по 65. Сорт „Олеся” випробуваний, таким же врожаєм радував він і в минулому році. На цій 180-гектарній площі працює три комбайни – два „CLASS” і один „Дон”. Екіпажі досвідчені, це наші кращі спеціалісти. До речі, вони і зорювали, вони ж і сіяли, і обробіток сходів – теж їх турбота.\nДізнаюсь, що комбайнерами тут Юрій Москаленко і Володимир Згонник. Помічниками у них - Володимир Ковтун та Валерій Салій. Окремо варто сказати про сімейний екіпаж. Старший Федоренко працює із сином Романом, сам же Микола Володимирович нещодовно отримав право на заслужений відпочинок. Всю трудову діяльність пов’язав із полем, із хліборобською справою, із механізацією. Плугатарі, як відомо, йдуть на пенсію раніше – у 55.\nСпостерігаю за роботою комбайнів. Степові кораблі не поспішають, не тому що не мають підвищених швидкостей, вагомий врожай потребує більш ретельного обмолоту, щоб запобігти втратам.\n- Збіжжя транспортуємо двома ЗІЛами і двома КамАЗами. А ще задіяні Т-150 і МТЗ–80. За кермом автотранспорту Володимир Рогальчук та Ігор Лелюх, Вадим Супрун та Олександр Гусол. А на тракторах – Ігор Сачок і Микола Степаненко, - продовжує знайомити із справами Ігор Григорович. – Солому, як бачите, подрібнюємо і повертаємо полю, то відразу ж запускаємо грунтообробну техніку, дискуємо відповідними боронами. Бачите, чорніє смуга? То порається тракторист Сергій Євтушенко.\n- Чи засіваєте сидерати? – намагаюсь продемонструвати обізнаність у агрономії.\n- Раніше це була обов’язкова складова у підготовці поля до нового врожаю. Крім сидератів, вносили ще по 100 – 150 кілограмів міндобрив. Тепер ситуація змінилася, арифметика така – підсіяні культури сприятимуть врожайності, але не настільки, щоб компенсувати витрати навіть на одне лише пальне. А крім солярки, порахуйте ще й мастило, і витрати на самі сидерати, оплату праці... Одним словом, не вартий смушок вичинки.\nТаке ж і з міндобривами. Їх вносимо, але робимо це, так би мовити, адресно. Гранули родючості просипаються у грунт разом із зернятами під час сівби. То амофоска чи селітра підживлюють саме потрібні нам рослини, а не всю плантацію. Сьогодні рахуємо кожну копійчину, життя змушує. Минулого року добрива коштували до трьох з половиною тисяч за тонну, а тепер всі одинадцять.\n- А як заробляють люди?\n- Однозначно не відповім. Середню платню може вивести бухгалтерія. Скажу так, працьовитий, кваліфікований працівник може отримати достойну винагороду. У цифрах це так – від 2-3 до 10 тисяч. Наприклад, влітку в пору обробітку сходів хімічними засобами захисту, виходило по 16 тис. Ось і зараз, на збиранні, зарплата від намолочених тонн. Видав з бункера 100 тонн – отримуй півтори тисячі. Вчора вдавалося зібрати до 150 тонн, от і рахуйте.\n- Колись в гарячу цю пору узбіччя доріг було всипане загубленим зерном. Нині спеціально вглядався, але не знаходив дорогоцінних зернят.\n- Навіщо ж губити те, що дається непростою, важкою працею. Це наш заробіток. Кожен старався загерметизувати найменшу шпаринку, аби запобігти втратам, аби не просипалася жодна зернина.\n- Чи звертаєте увагу, яке свіже повітря у полі?\n- До цього звикаєш, тут кожного дня, це наше робоче місце. Але як час від часу повертаюся зі столиці, чи з обласного центра, де метушня, поспіх, черги, де запах розжареного асфальта, чад автомашин, то усвідомлюєш – наскільки неповторне, цілюще наше варварівське поле.\n...Повертаюся додому. Ще раз згадав прізвища на граніті, одних лише Пушенків не прийшло до рідних осель десятеро. Вони залишилися на вогняних шляхах війни, щоб те поле залишалося українським.\nВсе ж „Ніхто не забутий, ніщо не забуто”, пам`ятаймо про них. Хліб цьогорічного врожаю – це і їхній хліб.\nНа знімку: комбайнери Микола Федоренко і Юрій Москаленко.


Monkshood - примітки щодо посадки, догляду та розмноження - Багаторічні рослини та декоративні трави - 2020\nMonkshood - примітки щодо посадки, догляду та розмноження\nМонастирство вражає своїм неповторним виглядом та своїми квітами. Є кілька речей, які слід враховувати при вирощуванні у власному саду.\n© Ірина / stock.adobe.com\nАконіт (Aconitum) - це збагачення кожного саду і пропонує майже унікальну форму квітки. Сімейство лютикових особливо часто зустрічається в садових господарствах. Рослину колись також називали вовчицею і використовували як вовчу отруту. Наступний посібник містить інформацію про привабливу отруйну рослину та містить інформацію про посадку, догляд та розмноження.\nВисота: 50-150 див\nквітка: залежно від сорту в період з червня по жовтень\nполив: Завжди поливайте достатньо води - грунт не повинен пересихати\nпідгодівлі: звичайне рідке добриво для квітучих рослин\nпоширення: можливо поділом або посівом\nМонахи - трав'янисті, переважно багаторічні. Щорічно лише кілька видів. Рослини утворюють корінь, який поширюється вглиб ґрунту. На вертикальних стеблах з’являються гермафродитні суцвіття з їх жовтими, синіми або білими чашелистками. Рослини ростуть прямо вгору і можуть досягати висоти 1,5 метра. Шлемоподібна форма квітки характерна для всіх представників роду.\nІснує близько 300 видів ченців. Це призводить до різноманітного різноманіття квітів. Період цвітіння також змінюється. Жовтий монах чи синє гірське монашество влітку в квітнику. Круг цвітіння закінчується в жовтні осіннім аконітом.\nБільшість представників монастиря мають сині квіткові метелики та окремі квіти, що нагадують панцирний шолом. Деякі типи ченців цвітуть білими, жовтуватими, рожевими або бордовими.\nКороткий вступ до деяких видів монаства\nСиній монах (Aconitum napellus) 110 см синьо-фіолетова квітка Липень-серпень\nЛютик (Aconitum lycoctonum subsp.neapolitanum) 120 див світло-жовті квіти З червня по липень\nЧервоноцвіте монашество (Aconitum hemsleyanum) 200 див бордові квіти Серпень-вересень\nКитайський аконіт (Aconitum carmichaelii) 130 см синьо-фіолетові квіти З вересня по жовтень\nПерш ніж садити в домашньому саду, слід пам’ятати, що ченці - це не лише одне з найкрасивіших квітучих рослин, але і один з найбільш отруйних представників рослинного царства.\nпопередження: Чернецтво є високотоксичним у всіх частинах його рослин.\nРослинна отрута колись використовувалася для приготування стрілок. Рукавички та одяг, який є максимально довгим, слід завжди носити під час посадки та догляду, оскільки контакт шкіри з соком рослини може бути достатнім, щоб страждати від симптомів сп’яніння.\nпопередження: Якщо діти та домашні тварини мають доступ до саду, Айзенхут не слід садити.\nУ 2005 році ченці були обґрунтовані отруйною рослиною року, недарма, тому що це одна з найбільш отруйних рослин у Європі. Усі частини рослини містять лікоктонін, неопелін, аконітин та інші токсичні алкалоїди.\nЯк контактна отрута, аконіт всмоктується через шкіру при дотику до рослини. Навіть невеликі дози є достатніми, щоб спровокувати серцеву аритмію та параліч. Щоб перенести серцеву недостатність та зупинку дихання, потрібно лише кілька грамів. Протиотрута не відома.\nУ дикій природі аконіт не повинен рватися з землі. Рослина знаходиться під охороною природи і за шкідливу поведінку можна оштрафувати.\nпопередження: Айзенхута легко можна сплутати з полином, багряниною або справжнім шавлією.\nАконіт почуває себе найбільш комфортно в гірських районах - © mophoto / stck.adobe.com\nАйзенхут є рідним для наших широт і почуває себе найбільш комфортно в гірських районах. Рослинам подобається, що вони вологі, і тому їх можна зустріти в дикій природі на вологих луках або на потоках. Сухе і тепліше місце розташування досить непридатне для лютиків.\nВи повинні знайти частково затінене місце. Монастирство любить бути захищеним деревами та кущами. Якщо можна знайти лише сонячне місце, завжди слід подбати про те, щоб було достатньо води для зрошення. Якщо рослина занадто тепла, його частіше уражають хвороби.\nСубстрат забезпечує основу для здорового росту залізної шапки. Різні типи ченців навряд чи відрізняються за своїми ґрунтовими потребами. Переважним є проникний ґрунт, багатий поживними речовинами та трохи вологим. Земля може бути перегною і містити глину або глину.\nПосадка ченців - крок за кроком\nВикопайте посадкову яму 5. Збагачують субстрат\n7. Засипте субстрат і добре натисніть\n8. Поливайте рослину\nНайкращий час для посадки - весна. Тоді аконіт може сформувати достатню кількість коріння до зими і інтенсивно рости. Різні типи аконіту мають приблизно однакові вимоги до місця розташування. Яку відстань для посадки потрібно взяти з інформації на етикетках рослин.\nПеред тим, як викопувати лунку для посадки, рослині дозволяється вбирати достатню кількість вологи у відро для води. За допомогою дози компосту чи ріжкової стружки субстрат можна зробити більш поживним.\nЯкщо можливо, для ченців слід знайти єдине положення. Більшість рослин мають блакитні квіти, які приємно контрастують з білими або жовтими квітучими рослинами.\nПорада: Оскільки нижні листки рослини швидко в’януть, а зовнішній вигляд страждає, підщепи ідеальні.\nНайкращі поради посадки з першого погляду\nтінистий до напівтінистий\nВикопайте посадочну яму до достатнього розміру\nДогляд за ченцями\nПравильно залийте аконіт\nПереконайтесь, що в Айзенхуті достатньо води. - © altana_studio / stock.adobe.com\nМонахам завжди потрібна достатня кількість води. Підлога не повинна пересихати і тому слід частіше перевіряти. Бажано мульчувати грунт, це довше зберігає рідину в ґрунті.\nПравильно удобрити аконіт\nАконіт потребує достатнього запасу поживних речовин. Компост і стружка рогу слід додавати в субстрат під час посадки. Під час фази росту полив можна проводити також звичайним рідким добривом для квітучих рослин.\nЧи потрібно різати аконіт?\nВідразу після цвітіння насінні головки рослин видаляють. Коли листя повністю в’януть, стебла можна обрізати до землі.\nРозмноження ченців можна діленням і посівом.\n1. Викопайте кореневище\n2. Відокремте лічильник від основного кореня\n3. Пересаджуйте коріння знову\nРозмноження поділом можливе, якщо у вас є досить розвинена рослина. Аконіт слід розділити лише після шести-восьми років стояння. Більшість видів можна розділити навесні або восени. Лише осінній аконіт вирощують лише навесні.\nКореневище потрібно викопати повністю. Для цього садівник хобі повинен ретельно проникнути в грунт і викопати рослину, як буряк, не пошкодивши корінь. Шматочки буряка, що нагадують буряк, відокремлюють від основного кореня і поміщають у грунт окремо від материнської рослини. Кореневі зрізи слід засипати землею приблизно на два сантиметри.\nПорада: Рукавички слід носити на роботі, оскільки кореневище особливо токсичне.\n1. Підготуйте грунт\n2. Внесіть насіння\n3. Тільки злегка накрийте насіння грунтом\n4. Поливайте насіння\nМонахи - це холодний зародок. Тому для початку проростання потрібні низькі температури. Тому посів слід проводити в зимові місяці. Темні мікроби легко вкрити грунтом. Під час посіву слід подбати про те, щоб між насінням був достатній зазор. В іншому випадку зможуть розвиватися лише слабкі саджанці.\nВизначте хвороби та шкідників на монахах\nБорошниста роса © majuroan / stock.adobe.com\nВибір ідеального місця захищає рослину від хвороб і шкідників. Підставка, яка занадто тепла і сонячна, призводить до появи чорної квасолі, кліща цикламена або листового мухи.\nЯкщо місце занадто мокре, може виникнути гниття склероцію або вертицилієве в’янення. Ці захворювання, як правило, більше не запобігають, і це лише допомагає викопати і видалити кореневий матеріал.\nПомилки розташування також можуть призвести до борошнистої роси або різних бактеріальних захворювань листкової плями. Якщо уникнути тривалої посухи та заболочення, рослини виявляються міцними та важко уражуються хворобами чи шкідниками.\nЗімуйте аконіт належним чином\nМонахи морозостійкі і переживають зиму без додаткового захисту. Однак морозостійкість молодих рослин не повністю розвинена в перший рік стояння. Отже, молода рослина отримує шар компосту, бруска або листя. Якщо земля покрита торф’яним сміттям або тирсою, волога утримується подалі і заболочення не може бути.\nПорада: Зимовий захист потрібно зняти навесні, інакше є ризик загнивання.\nCopyright 2020 \_ none \_ Monkshood - примітки щодо посадки, догляду та розмноження


“Сотні невинних мирних жителів”: Кулеба розповів про атакований Росією Драматичний театр у Маріуполі “Сотні невинних мирних жителів”: Кулеба розповів про атакований росією Драматичний театр у Маріуполі – Духовний Фронт України\n“Сотні невинних мирних жителів”: Кулеба розповів про атакований Росією Драматичний театр у Маріуполі “Сотні невинних мирних жителів”: Кулеба розповів про атакований росією Драматичний театр у Маріуполі\n20:01 | 16.03.2022\nУ Маріуполі біло скоєно ще один жахливий злочин.\nПро це заявив голова МЗС Дмитро Кулеба, коментуючи бомбування Драматичного театру.\n“Масований напад росіян на Драматичний театр, де переховувалися сотні невинних мирних жителів. Зараз будівля повністю зруйнована. Росіяни не могли не знати, що це цивільний притулок. Збережіть Маріуполь! Зупиніть російських військових злочинців!“, – написав він у Twitter.\nНагадаємо, російські окупанти знову атакували Маріуполь – скинули надпотужну бомбу на Драматичний театр.\nПро це повідомив Сергій Тарута на своїй сторінці у Facebook.\n“Там ховалися від обстрілів тисячі городян, переважно мами з дітьми, скільки під завалами загиблих – невідомо. Через постійні обстріли розібрати завали неможливо”, – написав він.\nСкільки під завалами людей – невідомо.


П`ятниця, 20 травня, 01:17:10\n11.04.2016 12:06 — Агенцiя\nЯк пояснив головний лікар медичного закладу, онкогінеколог Валерій ЗУБ, це метод, що дозволяє виявити спадкову схильність до певних онкопатологій.\nНеобхідність впровадження новітнього тестування обумовлюється невтішною статистикою: близько чверті випадків раку грудей, яєчників і колоректального раку пов'язують із мутаціями в генах BRCA1 і BRCA2.\nПерша група – здоровіжінки, в яких передбачається наявність генетичної схильності до раку. Це жінки у віці до 50 років, в яких у родині було 2 і більше випадків раку грудей або раку яєчника. Для жінок із такою сімейною історією важливо пройти тест на виявлення мутацій у генах BRCA для того, щобвизначитиризикрозвитку раку. У разі підтвердження присутності відповідної мутації організовується комплекс заходів, спрямованих на попередження та раннюдіагностикуонкологічногозахворювання.\nДруга група – жінки, в яких вже діагностовано рак яєчника. При встановленні спадкового характеру захворювання може змінитися тактика лікування, характер терапії, що призначається. Тест на наявність мутацій також покаже, чи буде чутлива пацієнтка до таргетної терапії PARP-інгібіторами.\nКожна жінка, яка дбає про своє здоров’я, може звернутися в онкодиспансер і отримати направлення лікаря на обстеження на наявність мутацій. Для проведення тесту використовують венозну кров.


Сварочный полуавтомат Атом I-180 MIG/MAG - Страница 111\nСтраница 111 из 111 Первая ... 11 61 101 109 110 111\nПоказано с 1,101 по 1,103 из 1103\n01.10.2020 18:00 #1101\nВітання всім, а чому ніякої інфи нема по Атом I-180L MIG/MAG?\nНевже ніхто не користується таким?\nНе знайшов нічого, ні відео, ні відгуків. Може не там дивився?\nЩо за апарат, які відмінності?\nЯкщо не в ту тему написав, прохання перенести.\n02.10.2020 15:14 #1102\nТакож цікавить саме цей апарат.\n07.10.2020 22:51 #1103\nЯ так розумію що це тупо мма mig/mag. Тупо - тому що дві крутилки - напруга та швидкість подачі дроту.\nНемає ані індикації, ані предгазу та всього іншого.\nПро начінку нічого не відомо, але сподіваюсь що не гіршої якості.


Тест-драйв Kia Proceed GT: стильний атлет - Auto24\nНебагато в світі є автомобілів, на які спереду не так цікаво дивитися, як ззаду. Новий Kia Proceed - один з них. З корми виглядає як зменшений Porsche Panamera. Без сумніву, це найстильніший за всю історію універсал Kia!\nНагадаю, що Ceed - суто європейська модель, яку розроблено і випущено в Європі і для Європи. Навіть назва Ceed - це аббревіатура Community Europe and European design. Та найголовніше питання, яке у мене було - чому обрали кузов Shooting Brake? Чому найспортивнішим зробили саме універсал, адже в минулій генерації Proceed був тридверним купе?\nВідповідь дуже проста. Попит на купе невпинно падає. Навіть на традиційно європейські хетчбеки в С-класі попит скорочується, в той час як на універсали - стабільно росте. Однак на фоні практичності покупцям не вистачало в універсалах хіба що експресії в зовнішності. Kia це врахував, і ось вам результат: універсал за новим рецептом готовий! Маємо двооб’ємний кузов із формами купе.\nЧитайте також: в Україні оголошені ціни на новий Kia Ceed\nУніверсал став найнижчим в С-сегменті. І хоча він дуже схожий на “Панамеру”, особливо в яскраво-синьому кольорі, але насправді націлився на Mercedes-Benz CLA Shooting Brake. Номінально, бо це не зовсім однокласники. Адже “кореєць” просторіший за німця. У СLA в багажник влазить 495 літрів, а в Кіа - 594 л. Це навіть більше, ніж у багатьох універсалів D-класу. При цьому Kia позиціонує його як лідера і за трансформацією багажника.\nВ салоні - зрізане знизу кермо, подвійна стрічка червоної нитки, хоча в цілому кокпіт у нього як у звичайного Ceed. Та незважаючи на те, що на задньому ряду місця над головою пасажирів на 4 см менше, ніж у звичайного універсала, там все одно просторо і немає дефіциту місця над маківкою, як в більшості купе.\nДля нової моделі вже в базі доступний цілий арсенал асистуючої електроніки. Наприклад, система утримування в межах смуги в комбінації з круїз-контролем “тягне” майже на автопілот, який вміє сам зупиняти автомобіль і рушати. Не обійшлося без систем автоматичного гальмування, паркувального ассистенту, моніторингу мертвих зон в дзеркалах – ці “примочки” все частіше з’являються в С-класі. Як завжди, Кіа додала ще трохи обладнання, яке зазвичай доступне для автомобілів преміум-сегменту - 7 або 8-дюмовий екран, музика JBL, електропривід дверки багажника та бездротова зарядка для мобільного.\nЧитайте також: Kia показала технологію посилення емоцій\nЗазначу, що Kia Proceed доступний лише у двох виконаннях - GT та GTline. Останній пропонується з дизелем 1,6 на 136 сил, або ж з турбобензиновиками. Літровий видає 120 сил, а 1.4 – 140 коней. А GT є вершиною лінійки, це і “спортивний заряд”.\nЩоб переконатись в цьому, нас запросили гоночний трек Circuit Parcmotor, що недалеко від Барселони. Після кількох “прогрівочних” кіл інструктор, немолодий пілот з Німеччини, поїхав по-справжньому. І в перших же віражах стало зрозуміло, що не тільки спортивна гума до останнього чіпляється за асфальт. Ми не вимикали електроніку, але й потреби не було. Спеціальне налаштування системи ESC далося взнаки. Жодного разу я не відчув, щоб вона заважала. Навпаки, працювала непомітно, але ефективно, обережно заправляючи у віраж. Це викликало відчуття іграшковості та вседозволеності, - настільки легко було керувати машиною на межі можливостей шин. Proceed легко пробачає як помилки в пілотуванні, так і відверті провокації, щоб сконцентруватися на задоволенні від віражів. За кермом жодного Kia я не відчував такого азарту від їзди! Ніколи! Це й справді найспортивніший автомобіль в лінійці, якщо не враховувати Stinger.\nЧитайте також: Kia розробляє багаторазові подушки безпеки\nМОТОР робочий об’єм 1591 см3, потужність 204 к.с. при 6000 об/хв., обертальний момент 265 Нм при 1500 об/хв.\nКУЗОВ Універсал, 5 дверей, 5 місць, габарити (довжина/ширина/висота): 4605/1800/1422 мм, база 2650 мм, споряджена маса 1400 кг, об’єм багажника 594 л, об’єм бака 50 л\nПІДВІСКА Підвіска передня незалежна/задня напівзалежна. Шини: 225/40 R 18, кліренс 135 мм\nМаксимальна швидкість 225 км/год. Розгін до 100 км/год за 7,5 с. Витрата пального (місто/шосе/змішаний): 7,1/5,7/6,2 л/100 км\nKIA Pro Ceed GT 2015 Відео Головні новини Тест-драйв Фото\nДжерело: Автор: Cергій Волощенко, фото: Kia


СЕМЕНІВСЬКІ ПОЛІЦЕЙСЬКІ СПІЛЬНО З ГРОМАДСЬКИМ ФОРМУВАННЯМ ПРОВОДЯТЬ ПАТРУЛЮВАННЯ ВУЛИЦЬ СЕЛИЩА | Семенівська селищна рада\n» НОВИНИ » ПАТРУЛЮВАННЯ ВУЛИЦЬ СЕЛИЩА\nСЕМЕНІВСЬКІ ПОЛІЦЕЙСЬКІ СПІЛЬНО З ГРОМАДСЬКИМ ФОРМУВАННЯМ ПРОВОДЯТЬ ПАТРУЛЮВАННЯ ВУЛИЦЬ СЕЛИЩА\nДата: 23.05.2016 09:09\nСЕМЕНІВСЬКІ ПОЛІЦЕЙСЬКІ СПІЛЬНО З ГРОМАДСЬКИМ ФОРМУВАННЯМ ПРОВОДЯТЬ ПАТРУЛЮВАННЯ ВУЛИЦЬ СЕЛИЩА.\nКожних вихідних, о 20 годині, після інструктажу у Семенівському відділенні поліції, члени громадського формування «Муніципальна міліція» спільно з поліцейськими виходять на нічне патрулювання вулиць селища. Їх основна роль – інформування поліції про помічені правопорушення та профілактика можливих злочинних дій. Зараз найбільш актуально - запобігання хуліганствам, грабежам та крадіжкам. «Треба, щоб люди не лише відчули, що поліція з народом, але й те, що народ з поліцією. Селищу однозначно потрібні такі патрулі. Люди звертають увагу й дякують за нашу спільну роботу. Ми бачимо, що кожних вихідних наша присутність на вулицях селища, насамперед, заспокоює місцевих мешканців», - розповів начальник Семенівського відділення поліції Анатолій Черевко.\n«Таких небайдужих людей, які з власної ініціативи вступили в громадське формування зараз 21 чоловік. Вони патрулюють вулиці селища згідно графіку. Патрулі мають право перевіряти документи, а при певних підозрах чи порушеннях доправляти людину у відділення поліції, де вже дільничний офіцер складає протокол або виносить попередження. У випадках більш складних виїжджає оперативна група. Приєднатися до патрулювання селища можуть і всі небайдужі» - зазначив голова громадського формування Василь Липій.


Big Fish Resort закладів розміщення : Бронюйте зараз\nBig Fish Resort в Ко Тау : Миттєве Підтвердження та низькі тарифи при бронюванні в Ко Тау Big Fish Resort з Agoda. Зручно розташований у Ко Тау, Big Fish Resort є прекрасною базою для вивчення ціього жвавого міста. Саме звідси гості можуть насолоджуватися легким доступом до всього, що це чудове місто може запропон\nЗручно розташований у Ко Тау, Big Fish Resort є прекрасною базою для вивчення ціього жвавого міста. Саме звідси гості можуть насолоджуватися легким доступом до всього, що це чудове місто може запропонувати. Завдяки своєму зручному розташуванню, готель пропонує вам легкий доступ до визначних місць, які варто оглянути.\nBig Fish Resort пропонує бездоганний рівень обслуговування та всі необхідні для туристів зручності. Ви можете насолоджуватися у готелі підібраними характеристиками топ-класу, такими як безкоштовний Wi-Fi у всіх номерах, бездротовий доступ WiFi , автостоянка, оренда авто, ресторан.\nУвійдіть в один із 15 затишних номерів та втечіть від стресу із широким спектром зручностей, таких як бездротовий доступ до Інтернету (безкоштовний), кондиціювання, вентилятор, телебачення, туалетні засоби. Готель пропонує фантастичні можливості, в тому числ дайвінг, солярій, які допоможуть вам розслабитися після напруженого дня у місті. Big Fish Resort є розумним вибором дл туристів до Ко Тау, пропонуючи спокійно перебувати тут в будь-який час.\n19 moo 3, Чалок Баан Kao, Ко Тау, Таїланд, 84360\nBeach Club by Haadtien Дізнатись більше\nVillas Del Sol Koh Tao Дізнатись більше\nПро Jamahkiri Spa & Resort (Jamahkiri Spa & Resort) Дізнатись більше


«Наші пацієнти на вулиці з нами не вітаються»: як у луцькому наркодиспансері лікують алкоголіків та наркоманів | ВолиньPost\nУ Волинському обласному наркологічному диспансері констатують, що за останній рік кількість хворих збільшилася, а сама залежність стала молодшою – наразі середній вік пацієнтів становить близько 35 років.\nЗа рік у стінах установи фіксують орієнтовно 5 тисяч звернень. Показовим є той факт, що з них на облік стають всього близько 800 пацієнтів. Таку різницю показників у закладі пояснюють тим, що більшість пацієнтів факт свого звернення хоче зберегти у секреті. Адже серед них трапляються люди високого соціального статусу – професори, священики, високопосадовці, бізнесмени, лікарі та вчителі – люди, які кожного дня непомітно для інших продовжують боротьбу з хворобою.\n«Ви не уявляєте, наскільки багато наших пацієнтів ходить щодня біля вас. В нас лікуються і мільйонери, і священнослужителі, і бізнесмени, лежали професори з білими гарячками. У переважній своїй більшості всі вони хочуть зберегти анонімність. Наші пацієнти на вулиці з нами не вітаються. Навіть у такий спосіб намагаються не афішувати те, що вони зверталися за наркологічною допомогою і знають нарколога. Кажуть, від суми, тюрми і алкоголізму не зарікайся. Алкоголіком можна бути у 19 років, а можна пити все життя і стати ним тільки у 70. На якому етапі відбувається злам не знає ніхто», – розповідає головний лікар Волинського обласного наркологічного диспансеру Ігор Шкаровецький.\nВарто зауважити, працювати лікарям закладу доводиться не тільки з інтелігенцією. Тут же лікують колишніх «зеків», які через хворобу займалися грабунком, аби отримати гроші на чергову дозу.\n«Більшість наркоманів, які тут лікуються, мають кримінальне минуле, десь 60% мають ВІЛ-інфекцією, гепатит С, 30% – з туберкульозом. Половина з них - так звані «домушніки». Наркотики – це дороге задоволення. Від сотень до кількох тисяч гривень на добу. Тому він буде ходити і красти», – зазначає Ігор Шкаровецький.\nРазом з тим, до закладу потрапляють люди, яких привозять на витвереження. Більшість з них – особи без постійного місця проживання, які відмовляються від подальшого лікування. Окрім того, у закладі діє єдина в області клініко-діагностична та токсико-хімічна лабораторія, а тому щодня всі сімейні дебошири, порушники та злочинці потрапляють сюди на визначення вмісту алкоголю.\nЗагалом заклад має три наркологічних відділення, кожне розраховане на 30 ліжок, проте у закладі розповідають – по факту пацієнтів завжди дещо більше. Особливо «плідним», кажуть лікарі, був 2018 рік, адже кількість хворих на алкоголізм зросла, порівняно з минулорічними показниками. Одночасно збільшилася кількість гострих інтоксикацій та «білих гарячок».\n«Хворі у мене золоті. Знаєте чому? Бо вони нещасні люди»\nЧому волиняни стали частіше хворіти на алкоголізм, лікарі пояснювати не беруться, проте припускають, що до цього могли призвести і неякісний алкоголь, і соціальні чинники. Більшість хворих – це працездатне населення, чоловіки 35-40 років. Лікарі підкреслюють, що чи не кожен з них – вчорашній заробітчанин. Ще значна частина хворих на алкоголізм – учасники бойових дій на Сході.\n«Зараз існує і соціальна депресія. Невизначеність, яка є перед людьми, вводить їх у соціальну депресію. Під час розмов про комунальні платежі, про те, що немає за що жити, вони знімають напругу, випивши 100 грам. Ще одна причина – міграція, яка принижує особистість. Адаптація за кордоном – це процес тривалий, він дає велике враження власного «я». Вони повертаються і реагують не тим, що йдуть у спортзал і грають м’яч, вони розказують один одному про ті приниження, які пережили і заливають це 100 грамами. Йде такий великий пандемічний процес спивання», – розповідає завідувач першого відділення Людмила Пащук.\nЛікарі констатують, що людина, яка хоч раз в житті потрапила до наркодиспансеру, зазвичай стає його постійним пацієнтом. Дехто, відчуваючи, що от-от «зірветься» звертається самостійно за консультацією та медикаментозною допомогою, аби приглушити потяг до алкоголю чи наркотиків. Інші ж потрапляють в лікарню уже після чергового запою з надією знову розпочати тверезе життя.\nТому лікарі кожного дня намагаються пояснити своїм пацієнтам, що їхня хвороба лікуванню не підлягає, єдиний спосіб жити далі – це продовжувати постійну боротьбу. І чи не найголовнішим чинником у цій боротьбі, є розуміння пацієнтом того, що він хворий, хворий невиліковно.\n«Якщо спитати будь-кого з пацієнтів, чого він тут лікується, то більшість скаже «від горілки». Від горілки не лікуються, лікуються від психічної хвороби, яку спровокувала горілка. Якщо пацієнт хвороби не визнає, то будуть рецидиви і кожному пацієнту, якого я виписую, я кажу – я тебе не вилікувала, я тебе привела у нормальний фізичний і психічний стан. Якщо ти не будеш вживати алкоголь – ти нормальна людина», – зазначає Людмила Пащук.\nНарколог розповідає, робота з пацієнтами буває нелегкою, адже часто хворі поступають у збуджених станах та агресивно реагують на медперсонал. У таких випадках пояснювати людині, що вона хвора немає сенсу, тоді головне завдання лікаря – провести інтоксикацію та полегшити страждання пацієнта. Згодом, пояснює нарколог, коли алкоголь виходить з організму, люди кардинально змінюються – зникає агресія та роздратування, вони починають іти на контакт з лікарями та психологами. А ще часто допомагають медперсоналу справлятися з новоприбулими дебоширами, якими буквально вчора були самі.\n«Коли хворий поступає, він чує тільки одне – чи дадуть йому похмелитися, чи не дадуть. І тому безрезультатно пояснювати їм, якою хворобою вони хворіють. Ми їх заспокоюємо, починаємо капати, приводимо до пуття, а потім, через 3-4 доби, коли вони адаптувалися, коли зник страх того, що вони потрапили у якийсь психіатричний заклад, коли бачать, що тут їм нічого не грозить, вони починають чути лікаря. Тоді психологи з ними починають працювати і ми їм розказуємо про їхню хворобу, бо з кожною хронічною хворобою пацієнт повинен навчитися жити.\nХворі у мене золоті. Знаєте чому? Бо вони нещасні люди. Я постійно хочу вкласти в голову пацієнтам та всім іншим, що то є психічна хвороба. В Україні досі вважають, що то є якесь баловство чи характеру нема. Життя показує, що то є психічна хвороба, бо її патологія знаходиться у мозку – формується допінговий мозок, який потребує алкоголю і коли в крові є допінг (алкоголь), вони вже без нього бути не можуть», – пояснює нарколог.\nУ відділенні для пацієнтів є пральні машинки та душові кабінки. Завідувач відділення пояснює – видужання пацієнта починається з елементарної культури, до якої тут привчають усіх хворих. Медперсонал вимагає, щоб хворі слідкували за власною чистотою та за потреби допомагали підтримувати її сусідам по палаті.\nУ наркодиспансері пояснюють, що намагаються забезпечити хворих усім необхідним, попри те, що грошей, як правило, обмаль. Близько 5 гривень у день держава виділяє на харчування одного пацієнта, таку ж суму дає на медикаменти. Саме тому, кажуть у наркодиспансері, для повноцінного курсу лікування, хворим необхідно купувати ліки самостійно. Препарати, куплені за державний кошт, зазвичай використовують для того, аби надати невідкладну допомогу хворим, які щойно надійшли на лікування.\nРазом з тим лікарі констатують, що часто усі намагання врятувати пацієнта бувають марними, адже є хворі, котрі надходять на лікування у запущеному стані. Тільки цього року на ліжках наркодиспансеру померло 20 пацієнтів. Ще частина хворих помирає у реанімаційних відділеннях обласної та міської лікарень, куди їх переводять із диспансеру.\n«Я залежний і це боротьба на все життя»\nПід час розмови хворі зізнаються – залежність вже практично зруйнувала їхнє життя, тут вони намагаються приглушити потяг до алкоголю та наркотиків, бо розуміють, що дорога, якою вони рухаються вже давно не приносить задоволення.\nПацієнт першого відділення Віталій розповідає – вперше наркотики спробував у 36 років. До цього професійно займався спортом, мав хорошу роботу та вже дорослу 20-ти річну дочку. Спробував і не зміг зупинитися – його залежність від наркотиків триває уже три роки. За цей час, зізнається хворий, встиг зруйнувати сім’ю, в якій попри залежність, завжди намагався бути хорошим батьком та чоловіком:\n«Я потрапив сюди 13 днів тому, вже пройшов наглядову програму і практично вийшов на 0. Зараз почуваю себе не дуже добре, але все йде за планом. Наркотики я спробував у 36 років, зараз мені 39. Спочатку раз в тиждень, потім два, потім п’ять. Це переросло у залежність. Виходить так, що вже два-три роки кожні 3-4 місця я потрапляю сюди. Коли я потребував дозу я був настільки мерзотою, що міг останні дитячі гроші забрати і піти купити дозу, я переступав через жінку, через дитину, через батьків і задумувався тільки тоді, коли вже прийняв дозу і ставало легше. Наркотик зробив з мене монстра, я фізично, так і морально. Звичайно, коли я вживаю, я намагаюся бути вдома, щось допомагати, працювати, ніколи не піднімав руку, але то мене не прикрашує. Я наркозалежний, і це боротьба на все життя».\nЗа три роки, каже чоловік, встиг побачити багато, адже лікувався і у закладах, створеними релігійними установами, і у клініках закритого типу, де над хворими відверто знущалися. Наразі, розповідає Віталій, нарокдиспансер - єдиний із закладів, з якого йому не хочеться втекти за черговою дозою.\n«Де б я не був, я пробуваю там 3-4 дні і тікаю. Я був у центрі для віруючих, у центрі закритого типу у Франківську. Там я пробув місяць, бо то була тюрма, зона. На моїх очах привозили людину з кляпом у роті і примотану скотчем до ліжка, там людей морально знищували. У цій лікарні я маю все, що мені потрібно, я працюю з психологом, у мене є трудотерапія, мені від цього легше стає. Я завжди чимось зайнятий, я тут знаю всіх людей, мені тут легко», – розповідає Віталій.\nПопри те, що курс лікування наркозалежних триває два тижні, Віталій виявив бажання продовжити лікування дещо довший період. Чоловік каже, що у такий спосіб хоче вийти зі звичного середовища, розібратися з тим, як жити далі, і навчитися боротися з наркозалежністю. Медперсонал пішов назустріч – кажуть, Віталій тут вже не просто пацієнт, він мало не щодня допомагає черговій медсестрі приймати нових хворих, які надходять у агресивних та збуджених станах, а також тих, кого привозять у медвитверезник працівники поліції та швидка допомога.\nПацієнти кажуть, що понад усе хочуть позбутися залежності, проте часто бажання випити все ж перемагає.\n«Лікуватися від алкоголізму мене підштовхнула моя сім’я. Син сказав, що йому соромно, коли я п’ю», – розповідає один з пацієнтів.\nЧасто, говорить нарколог, пити пацієнти починали, аби забути якісь переживання та тривоги, намагалися заглушити їх завдяки горілці. Так сталося і з волинським кіборгом, який захищав Донецький аеропорт під час найгарячіших боїв. За чаркою чоловік намагався забути пережите на війні, зараз Василь лікується у наркодиспансері і сподівається, що все ж зможе справитися з залежністю.\nПроте, лікарі констатують, що на жаль, багато пацієнтів повертаються у диспансер знову і знову. Хтось приїжджає через місяць, хтось через 15 років. Тому основне завдання наркологів зробити якнайдовшу ремісію під час перебігу хронічної хвороби.\n«Якщо є пацієнт з залежністю, то він вже від нас нікуди не дінеться. Ми їх супроводжуємо вже до самої смерті. Буває, що рецидив з’являється і через 15-20 років, аби тільки взяли першу чарку. Але свідомі пацієнти самі до нас приїжджають і кажуть, що відчувають, ніби от-от зап’ють. Декілька днів лікування і вже знову кілька років він може не пити», – розповідає Ігор Шкаровецький.\nТому кожного дня наркологи та психотерапевти, працюючи з пацієнтами, закликають їх перестати годувати хворобу, бо кожна випита чарка, кожна чергова доза провокують її розростання. І єдиний вихід для пацієнтів – навчитися жити з хворобою.\nТеги: наркодиспансер, лікування, алкоголізм, наркоманія, Волинь\nРеал 28 жовтень, 2018, 03:21\nЛюдмила Володимирівна- Людина з великої літери!!!!!\n19 жовтень, 2018, 12:19\nМісце, де дарують надію: як біля Луцька реабілітують людей із важкими травмами


Переможцем "Караоке на майдані" у Кам'янці-Подільському став Дмитро Прокопов - 3849.com.ua\nПереможцем "Караоке на майдані" у Кам'янці-Подільському став Дмитро Прокопов\n18:12, 2 жовтня 2017 р.\n16 вересня у Кам’янці-Подільському відбулися зйомки популярної телепрограми «Караоке на майдані».\nВчора, 1 жовтня, на телеканалі СТБ відбулась трансляція випуску.\nПереможцем конкурсу у Кам’янці-Подільському став Дмитро Прокопов.\nКараокенамайдані Кам'янець ДмитроПрокопов


Багаторазові прописи. Логіка - Книжковий інтернет-магазин - Видавництво Ранок\nБагаторазові прописи. Логіка Багаторазові прописи. Логіка\nКод виробника: Л695008У\nКупляли багато зошитів для донечки як підготовка до школи всім задоволені зошити супер , а ще абетка велика з правильною постановкою літер все супер донечка задоволенна 😘👍\nКупувала прописи для онучок. Старша в третьому класі , а менша в першому. Підійшли обом. Мешій онучці , тому що вона тільки вчиться писати, а старшій - тому, що їй дуже хочеться писати красиво, але в школі зараз немає каліграфії і дітей гарного письма не вчать.. Працюємо самі. Діти задоволені.\nДля дошкільнят ідеально. Доні цікаво писати .


напишіть невеликий твір у... - Школьные Знания.com\nНапишіть невеликий твір у художньому стилі на одну із тем "Лебедина вірність ",\nот Solnche13 19.02.2013\nМабуть, кожен із нас бачив лебедів… Ось і мені поталанило. Довго милувалася ними, адже це найпрекрасніші птахи. Вони дуже ніжні, вірні, турботливі. Дивилася на них — і пригадала бабусину розповідь про лебедину вірність. Ішлося в ній про молоду пару лебедів. Вони шукали місце, де б звити гніздо. Хотіли потоваришувати з іншими птахами та оселитися біля них на озері. Але місця було обмаль. Зав’язалася бійка зі старшою парою. Молодий лебідь зі своєю лебідкою все ж змушені були поступитися й покинути озеро. Вони ледь-ледь долетіли до болота. Там оселилися.\nЛебідка весь час доглядала пораненого друга. Пара жила в любові, злагоді й турботі одне про одного. Згодом у них з’явилися лебедята. Здавалося б, усе добре, та лисиця давно нагострила зуби на птахів. Якось вона хитрістю вполювала лебедя. Допоки лебідка шукала свого коханого, руда поласувала лебедятами… Від горя лебідка піднялася високо в небо, глянула востаннє на місце, де була щаслива, і, склавши крила, кинулася каменем додолу… Вона померла, бо не вміла та не хотіла жити без своєї сім’ї.\n...Лебеді ладні віддати життя задля своїх рідних. Чимось вони нагадують мені наших бабусь, котрі піклуються про нас та здатні задля нашого щастя, радості пожертвувати навіть власним життям. Я пишаюся, що в мене є такі бабусі: турботливі, щирі, люблячі та найкращі в світі.\nВипишіть з тексту іменники у початковій формі, розподіливши їх на групи 1)ті ,що мають однину і множину 2)ті що мають однину 3)ті що мають множину Треба ,щоб люди з найбільшим почуттям...\nСкладіть текст про літературну норму з 5 рядків за схемою: 1) іменник 2) два прикметники 3) три дієслова 4) одне речення 5) асоціативний рядок\nПомогите пожалуйста очень надо! Продовжіть подані речення (наведіть приклади): 1) В українській мові відбувається чергування в таких групах приголосних: ... 2) У слові волноваський (від...\nВсі завдання терміново!!


Богом забуті – ЛІТавиця\nПовернутися до конкурсу: Вийти за межі\nThe night will hold us close\nAnd the stars will guide us home\nWe’re finally alone\nЧАСТИНА І. VENI\nНатан сьогодні востаннє засинав у цій квартирі. У їхній спільні квартирі. Тут усе нагадувало про неї, навіть запах деяких речей досі пробуджував у пам’яті миті, що їх він провів з Мілою. Тому й дихати тут було важко. Не те що заснути і проспати до ранку. У голову лізли дурні думки, які хлопець давно полишив. Два роки минуло, а краєм серця Натан все ще сподівався її побачити. Він просто не міг повірити, що людина може зникнути без сліду. Але з Мілою, схоже, сталося саме це. І він досі нічого не з’ясував.\nНатан повернувся до стіни, втомившись длубати поглядом стелю. Завтра не найлегший день, а сон і не думає находити, тож хлопець зважував, чи варто сходити за водою, чи почекає. Давши дрімоті останній шанс, хлопець підвівся і попрямував до кухні. Налив собі води з-під крану і одним махом спустошив склянку. Тоді підійшов до вікна і глянув на вечірнє місто. Воно палало мільйонами вогнів, хоч на годиннику і було по третій ночі. Колись він ставився до цього міста, як до кам’яного океану, клітки, що стримує людські бажання і перетворює їх на слухняних рабів. Саме Міла переконала його, що місто тут ні до чого. Люди самі створюють собі рамки, а тоді скиглять, що не можуть за них вилізти. І саме Міла показала йому, що краса є у всьому. Вона була природженою берегинею, такі жінки виходять заміж за простаків, а ті через кілька років стають президентами. На кожній вечірці всі погляди завжди прикипають саме до них. Здається, Натан якраз побачив вивіску клубу “Eclipse”, де вони познайомилися на першому курсі. Як сьогодні хлопець пам’ятав, як приваблива Міла гоцала на майданчику під схвальний свист хмільної юрби. Золоте волосся каскадом підстрибувало на її плечах, відверта сукня оголювала шикарні ноги, і Натан закохався прямо там, стоячи за стійкою з яблучним фрешем у руках. Але ні волосся, ні ноги не стали вирішальним фактором. Точкою неповернення були її зелено-золотаві очі. Тому Натан вирішив діяти і не прогадав. Вона також слідкувала за ним, тож симпатія була взаємною. А далі й закрутилося…\nЗараз Міла закінчувала б аспірантуру, стала б викладачем етнографії, а згодом очолила б і катедру, і факультет. Її амбіціям не було меж, але про Натана вона ніколи не забувала. Після заручин, які вони провели у Славську, Міла пообіцяла, що сім’я буде її пріоритетом номер один. Так би й сталося, хлопець був певен, якби вона повернулася з тієї експедиції.\nВзагалі, їхня історія могла розпочатися набагато швидше, якби Натан частіше ходив на пари і якби Міла хоча б трохи відривалася від книжок. Бо ж вчилися на одному факультеті, лише на різних курсах. Обох приваблювала історія культури і етнографія, але й на спільних експедиціях чи походах не здибалися. Тож після того, як почали зустрічатися, дуже довго реготали над цим. Згодом вони побували у багатьох цікавих місцях і всюди намагалися потрапити разом. Викладачі не дурні, та й не побачити такий приріст ККД у Натана й Міли було важко, тож були не проти. Єдиною проблемою була робота Натана. Точніше, тимчасова халтурка, як він сам її називав. Хлопець працював вантажником складу переважно у нічну зміну. На одній з таких він пошкодив собі ногу, необережно наїхавши вантажопідйомником на щиколотку. Нічого серйозного, лише тріщина, але ходити Натан не міг днів зо три. І саме на той час викладачі призначили дати експедиції у Рівненську область. Деталей хлопець поки не знав, але одразу зателефонував Мілі.\n– Як так, Нат? – Ледь не плакала дівчина. – Болить дуже?\n– Болить дуже, але жити буду. Лиш поїхати з тобою, мабуть, не вийде.\nТоді ці слова вилетіли з його вуст майже байдуже, ще трохи і він би радів, що матиме кілька вільних днів. Але пригадуючи зараз, Натан з гіркотою усвідомлював, що міг би її підбадьорити, бо ж Міла дуже чекала на цю поїздку. Але сказаного не вернеш.\n– Я й не просила б. Одужуй, вивірко, і оком не змигнеш, як я повернуся, – сказала вона рівно два роки тому і зникла. То от чому Натанові не спалося. Сьогодні саме той день, коли вони востаннє розмовляли.\nВкладаючись, аби хоч дві години поспати, Натан задумався, звідки пішло оце їхнє прізвисько “вивірка”. Мабуть, Міла почула його десь у їхній розмові (хоча нащо їм обговорювати білок?), кілька разів повторила, ніби смакуючи, а воно прилипло і досі тримається у пам’ять. Так, скоріше за все так і було. Чи, може, ні? Натан майже провалився у сон, коли зрозумів, що не може відтворити у голові обличчя Міли. Лише очі вкарбувалися так, що й на смертному одрі не забудуться. Але і цього вистачить, коли він її побачить.\nА перед сходом сонця хлопець отримав дивне повідомлення у Вайбері від людини, яка вже встигла прокинутися і роздати доручення. І саме з цього меседжу розпочнеться дивовижна подорож героя, у якій йому судилося змінитися.\nПрокинувся Натан майже одразу по тому, як заснув. Принаймні, він так відчував. Ні задоволення, ні сил цей сон не приніс. Лише допоміг згаяти час, але і на тому хлопець був вдячний. Більшого від цієї квартири він просити не міг.\nВзявши телефон до рук, Натан помітив, що забув вимкнути Wi-Fi, тож сповіщень за ніч прилетіло чимало. Здебільшого то були спам-розсилки на Gmail, відписуватися від яких було надто великою честю, і чат працівників ресторану “Platinum Star”, де Натан працював старшим офіціантом близько року. Сьогодні була не його зміна, але за звичкою хлопець зайшов і перечитав повідомлення, аби не висіли. Як завджи сралися, нічого дивного. Натан хотів уже вийти з Viber’у, коли побачив, що має ще одне непрочитане, від користувача Юрій Шеремет. Хлопець остаточно прокинувся, бо знав, що його колишній викладач принципів польових етнографічних досліджень не зв’язуватиметься просто так.\nЙого повідомлення було коротким і чітким: “Зателефонуй!!!” Першим поривом було послати Шеремета подалі. Стільки нервів ніхто не виїв Натанові за все життя, тож зайвий говорити з ним хлопець не хотів. Але стримався, може, є якісь новини про Мілу? Ця безглузда думка розкочегарила у Натанові сліпу, дурну та безпідставну надію. Два роки минуло, навіть куратор її експедиції мало що міг з’ясувати. Та Шеремет і не хотів. Натан згадав, як уся група повернулася до міста пізно ввечері. Він прийшов накульгуючи, аби зустріти Мілу. Вона не телефонувала йому останні два дні, але хлопець не переймався, бо то була звична справа для польової роботи. Хіба що трішки коло під серцем. І ось виходить її останній одногрупник з маршрутки, двері зачиняються, а дівчини все немає. Натан розгублено глянув на Шеремета, а той відвів очі убік і сказав: “Вона зникла, Натане. Міла… Ввечері була, а зранку зникла…” Хлопець стояв, вирячившись на викладача і не знаючи, що й сказати.\n– Як зникла? Ви приколюєтеся наді мною? Вона ж не собачка.\nТоді до Натана підійшла Надька, подруга Міли, поклала руку йому на плече і крізь сльози мовила:\n– Нат, мені шкода. Ми шукали її весь вечір…\nНатан підбіг до Шеремета, мов шуліка. Біль у нозі враз зник, тож хлопець двома кроками здолав відстань між ними. Викладач знав, до чого йде, тому навіть не опирався, коли Натан схопив його за барки і проричав:\n– Де вона?! Чому поліцію не викликали?\nЮрій Валентинович зітхнув, а тоді сказав:\n– Викликали, Натане. Вони шукають. Ми б лише заважали.\n– Ти клятий пес! Втік від відповідальності? Аби тебе не змусили зайвий раз покрутити сракою?\nНатан відпустив Шеремета, все одно нічого не дізнається від нього. А потім кинувся їхати туди, де жили Міла і дослідники. Надька розповіла, як туди дістатися, але сама повертатися не хотіла. Натан розумів її, тож подякував і сів на найближчий автобус. До ранку був на місці, де територію уже взяли в оточення поліцейські. Хлопець, ледь не падаючи від виснаження, підбіг до одного з них, але одразу ж отримав різку відповідь:\n– Тут ведуться пошукові роботи. Будь ласка, не заважайте поліції виконувати їхню роботу.\n– Це моя дівчина зникла!\nПоліцейський глянув на Натана виснаженими очима і мовив:\n– Навіть якщо й так, зараз Ви нічим не допоможете. Хіба що… – він гукнув когось. – Зачекайте тут. До Вас підійдуть і дещо спитають.\nНатан валився з ніг, але хотів допомогти поліції усім, чим міг.\nСлідчий підійшов за хвилину і провів хлопця до шатра, де облаштували польовий штаб. Там йому запропонували чаю, але Натан відмовився. Потім ставили цілу купу дурнуватих запитань, аби визначити стан Міли перед зникненням. Але загалом ніхто й пальцем ворухнути не хотів, бо часу пройшло надто мало. Групу організували хіба що для того, аби не було великого розголосу, якщо її швидко знайдуть. І чомусь у всьому цьому Натан звинувачував саме Юрій Шеремета та його боягузливу безпомічність. Хлопцеві здавалося, що підстаркуватий викладач казав менше, ніж знав. Його ж бо як організатора експедиції ще довго тягали на допити, як і Натана, але з’ясувати нічого не змогли. І Мілу знайти теж.\nПовідомлення так і блимало у шторці сповіщень. Натан потягнув її вниз, аби побачити час відправлення. 05:46. Рання пташка чогось дуже хотіла від нього. Натан вагався, чи не змахнути сповіщення вправо і зі спокійною душею поснідати та забратися з квартири. Але навряд чи у нього вийде остудитися після такої бурі спогадів, тож поклавши чайник на плитку, Натан зателефонував викладачеві.\n– Алло, – прохрипіло з того боку.\n– Чого Вам треба? – Не чекав Натан.\n– А, це ти, Цильмане, саме вчасно.\n– Слухай, ти як там взагалі? Як життя? Чому в універ не забігаєш?\n– Ви ще довго околяса ходитимете? Чому я мав Вам телефонувати?\n– Я просто люб’язний. Погугли на дозвіллі семантику.\nНатан хотів було вже скинути дзвінок, коли Шеремет нарешті перейшов до справи.\n– Слухай, я чув, ти зараз не дуже зайнятий…\n– Де чули?\n– Надька розповіла. Казала, з квартири з’їжджаєш поки відпустка.\nНатан вже сотню разів шкодував, а зараз сто перший, що хоч краєчком щось згадував при Надьці, вона ж бо була головною шісткою факультету. Видно, і досі є. Не змогла відпустити посаду.\n– Ну і?\n– Можу підкинути роботу, – у своїй наказовій манері мовив Шеремет. – Цікавить?\n– Ні, дякую, у мене і своєї досить. Це все?\n– Чекай-чекай, дай докажу. Я споряджаю експедицію, але мені не вистачає досвідченого опитувача. Поїдеш?\nНатан не на жарт розізлився.\n– Слухайте, Ви на приколі там? Як взагалі у голову таке могло прийти? Чи я схожий на вашого лакея? Вдамо, що цієї розмови не було.\n– На Рівненщину, – мовив Юрій Валентинович. – Абсолютно все оплачується, я знайшов спонсорів. Три дні потусуватися там, посвітитися, аби у Фейсбук щось залити, і додому. Прошу, бо ж гроші згорять. Тебе теж не обділять.\nНатан не чув останній слів Шеремета. Він зосередився на слові “Рівненщина”.\n– Рівненщина, кажете? Дайте-но вгадаю: туди, де зникла моя Міла?\nШеремет помовчав хвилю, а тоді мовив:\n– Саме туди. Але я не через це тебе прошу…\n– Пішов ти, – кинув Натан і обірвав розмову.\nВесь залишок ранку, який хлопець відвів на збори, Натан думав про ту кляту пропозицію. За годину після розмови Шеремет написав: “Надумаєш – приходь завтра на вокзал на 16:46 на третій перон. Квитки придбано”. От старий чорт! Чого ж йому не йметься з тією Рівненщиною? Інший би після того випадку закрився і сидів тихенько. А цей ще й спонсорів винайшов і нову експедицію організовує. Хіба це нормально? Але Натан задумався про інше. Можливо, він має шанс хоч щось нове дізнатися на місці. Хоча, навіть якщо й так, то що робитиме з інформацією? Попри те, що Натан вірив у Мілу та її силу волі, вона мусила десь жити ці два роки. Навряд чи то був веселий і легкий для неї час, тож навіть якщо усі зорі зійдуться і він таки знайде її, Міла може не захотіти повертатися. Або ж узагалі не впізнає його, бо хтозна, що відбувалося з її свідомістю. Мабуть, краще тоді її не шукати. Натан узагалі може її не впізнати. Але шанс є. Крихітний, ледь помітно жевріє, але є. Тож за нього потрібно хапатися і намагатися провести власне розслідування, як би це гучно не звучало. А може, то у Шеремета совість прокинулася за стільки часу? Тоді тим більше треба використати можливість і на час забути про неприязнь. Життя й так його покарає, Натан не мав у цьому жодних сумнівів. А от що воно підготувало для хлопця? Від цього питання у голові зринала темна непорушна стіна, біля якої навіть кайла не було.\nНатан прибув на вокзал о 16:20. Нетерплячка охопила його одразу після обіду, тож, залишивши всі свої речі у батьківській квартирі, хлопець помчав, крикнувши на прощання “Я у справах з універу, буду за кілька днів”. Це завжди спрацьовувало, хоч він і закінчив магістратуру три роки тому і зарікся ніколи не вертатися. Все ж мати сподівалася, що інтелігентний соціум зможе зробити з її сина людину. Вона мала надію, що Натан станк шанованим науковцем і житиме так, як сама завжди мріяла, – не заглядаючи у гаманець щоразу, як збираєшся щось придбати. У хлопця ж були зовсім інші плани, але і матір засмучувати не хотів, тож час від часу годував такими побрехеньками. Цього разу вона ще більше зраділа, бо знала, що Натан досі не відійшов від зникнення Міли. “Їдь, сину. Розкажеш щось цікаве, як вернешся. Бережи себе!”\nНа вокзалі було людно. Натан не любив ткі скупчення з двох причин: запах і тиснява. Йому нечасто доводилося подорожувати потягом, але кожну поїздку він пригадує з особливою огидою. Жодної дорожньої романтики й бути не може, коли поруч звисають чиїсь ноги чи тхнуть зіпсуті варені яйця. От і сьогодні Центральний вокзал його міста зустрів Натана смородом втомлених людських тіл, які намагалися протиснутися одне повз одне.\nТретій перон був на диво порожнім, тож хлопець витяг зіжмакану пачку “Вінстона” і засмалив цигарку. Давно він цього не робив, мабуть, нерви здають. Натан сам не знав, чого боявся. Він глянув на великий настінний годинник. 16:26, ще двадцять хвилин, а потяга досі немає. Уже ж посадку мали б оголосити. А що як не встигне? От би не встигнути!\nНатан зробив затяжку і мало не закашлявся. Зазвичай він не палив, але Міла чудово знала такі напади тривожності і не забороняла. Вона взагалі була дуже лояльною і до всього ставилася з посмішкою. Одного разу Натан приповз до їхньої квартири п’яний, як чіп. Міла довго реготала з його “Я тебе дуже кохаю, маленька, ти собі знай!”, а потім вмила і вклала спати. Ця її риса та всестороння підтримка допомогли Натанові майже позбутися панічних атак, які переслідували його з підліткового віку. Батьки грішили на вроджене і молилися Богові про зцілення, Міла ж турбувалася і змушувала його говорити про проблеми. Та після її зникнення Натан помітив, як іноді знову гризе нігті на руках та тре біля коліна, мов лижник. Того він втратив більше, ніж половину себе. У ній був весь він. Відтоді Натан знову став сірим і хворим.\nЗ роздумів хлопця вирвав чийсь різкий жест. Хтось поставив свою важку руку йому на плече, аж Натан здригнувся і помітив, що провідники потроху запускають людей до вагонів.\n– Натане? – Спитав басовитий голос, і хлопець розвернувся. Перед ним стояв сухорлявий світловолосий хлопець, схожий на ельфа з “Володаря перснів”. Здається, Натан десь уже бачив його.\n– Привіт, ти з нами? Мене звати Артем, я оператор. Ти ж Натан? – Останню репліку Артем вимовив, махнувши рукою перед очима Натана. Ніби перевіряв, чи той реагує.\n– Так, так, я тут. Так, Натан Цильман. Ти від Шеремета? – Проторохтів хлопець, сам не вірячи, що каже.\n– Ну, скоріше це він від нас, – мовив жіночий голос десь з-за Артема. А згодом вийшла і його власниця – струнка дівчина, чиє чорне, мов вороняче око, волосся каскадом розпадалося на її плечах. Їй точно не місце у чергових Задрипанцях, у які їх відправив Шеремет.\n– Я Ілона. Представник вашого спонсора. Маю впевнитися, що гроші мого клієнта підуть туди, куди мають.\nНатан ще мить дивився на Ілону, думаючи, нащо приїхав сюди. Якщо їх з Артемом контролюватимуть, то навряд чи вийде щось дізнатися. Але думати про це хлопець зараз не хотів і не міг, він досі був мов у прострації.\n– Познайомимося у вагоні. У нас четвертий, купейний. Застрибуйте! – Мовив Артем бадьоро, наче то було його авто, а не затхлий потяг, на якому навіть таблички з номерами вагонів були засалені до краю.\nТрійка по черзі піднялася на борт, після того як Ілона віддала усі квитки провіднику. Рубікон перейдено.\nУ вагоні жахливо тхнуло. Такої суміші нудотних запахів Натан давно не відчував. Вони утрьох просувалися до свого купе вузьким коридором з поламаними перилами. Нарешті Артем радісним вигуком сповістив їх, що знайшов потрібне, і вони по черзі зайшли.\nНа одній з верхніх поличок хтось мирно спав, але Ілона навіть не намагалася поводитися тихо. Вона розкладала усі свої речі з такою завзятістю, наче їхала у Генічеськ, а не… А куди вони взагалі їдуть?\nНатан сів збоку, вагаючись, як почати розмову, коли Артем гукнув:\n– Їмо зараз чи пізніше?\n– Тобі б лише пожерти! Ми ж нещодавно у “Маку” були.\nХлопець стенув плечима і сів поруч з Ілоною.\n– Ну то як? Розповіси, що за історія? Чому той пердун був такий певний, що ти поїдеш з нами? – Спитала дівчина.\nНатан не знав, як відповісти. Кілька годин тому він зарікався, що нікуди не їхатиме, натомість зараз сидить у потязі з невідомими людьми і придумує відповідь на каверзне, але слушне питання.\n– Хтозна. Може, він краще мене знає.\n– Від тебе самого? Ви шо, типу, як кєнти? – Спитав Артем.\n– Ні, аж ніяк. Не знаю, що він вам наговорив, але я точно не його друг.\nІлона відкинулася до стіни купе. Видно було, що жодна незручна атмосфера не може її знітити.\n– І все ж ти не відповів на моє питання.\n– Кажу ж, не знаю. Мабуть, він видавав бажане за дійсне. І вгадав. Затямте прямо тут: я їду не через нього.\n– Та легше, чуваче, Ілонка спитала просто.\n– Я тобі не Ілонка! Ти мене знаєш від сили кілька годин!\n– Але ж знаю.\n– Куди ми їдемо? – Перервав їх Натан. – Що ми робитимемо?\n– Одразу до справи? А знайомитися? Ти ж не знаєш про нас нічого, – відповіла Ілона.\n– Знаю не більше, ніж треба. Ти, – Натан вказав на дівчину, – зайченя на побігеньках якогось багатія. Мабуть, не з найближчого оточення, бо навряд чи б тоді поїхала в експедицію. А ти, – хлопець перевів погляд на Артема, – мабуть, з четвертого курсу, хочеш на халяву сесію закрити, правда?\nСупутники Натана відреагували по-різному, але видно було, що хлопець вгадав ледь не зі стовідсотковою вірогідністю. То був ще один з його талантів. Він іноді не давав хлопцеві нормально свідкуватися з людьми, бо майже усіх Натан отаким чином аналізував і доходив до висновку, що його співрозмовник – шматок лайна. Майже усіх. Ця система дала збій саме на Мілі. Натан намагався прочитати її, але отримував лише статичний шум у голові. Певно, в один з таких моментів він і зрозумів, що вона та сама.\n– А ти за словом до кишені не лізеш, – мовила Ілона. – Це добре. Будеш випитувати у селян про їхню дурню.\n– Це просто факти, нічого більше, – парирував Натан і пішов у напад: – А тепер ти не відповіла на мої питання.\nІлона присунулася до столика, наче хотіла втаємничити хлопців у щось.\n– Скоро дізнаєшся.\nНаступні дві години строкате тріо їхало мовчки. Питання вирували в голові Натана, але почувався він вільно. Давно хлопець не приймав настільки бездумних рішень, не кидався стрімголов заради примарної мети. Міла маячила десь на горизонті його свідомості. Там, де жили сумніви, гложіння та старі гріхи, відплата за які ще попереду. Та все одно хлопець мав щиру надію, що все вийде, що все ще можна повернути на свої місця. І чому саме зараз відродилося це почуття, Натан не знав і не хотів знати.\nЗ роздумів його знову вирвав Артем. Мабуть, то була його супер здібність – повертати людей зі світу їх свідомості.\n– А ти цей, єврей, та? – Спитав хлопець.\nНатан не дуже хотів говорити про це, але знав, що нікуди не подінеться, тому відповів:\n– Мама. Навчалася у Львові, більше не повернулася.\n– А-а-а, круто. Я хотів колись поїхати туди, глянути на піраміди. Це ж там?\n– Ага, там, телепню. Біля Ейфелевої вежі, – кинула Ілона, яка вже встигла заснути і прокинутися.\n– А чого питав?\n– Та ні, просто, ім’я ж незвичне.\n– Я також не бачив багатьох Артемів, – кинув Натан і вийшов з купе. Він не переносив людей, яких потрібно впрошувати, аби дізнатися щось. Ця неприязнь йшла з дитинства, коли батько просто ігнорував усі його допитливі питання. Зараз Натан вже розуміє, що простий робітник взагалі щось знав про виникнення зірок та Всесвіту, та навіть якщо й знав, то не мав сили увечері щось розповідати. Проте осад залишився до сьогодні, коли та клята Ілона темнить, наче її інформація вартує усіх грошей світу.\nНатан вийшов у тамбур і попрямував до виходу з вагону, аби покурити на самоті. У щілині між вагонами стояв дикий металевий гуркіт, але саме тут хлопець зміг відчути себе спокійним і подумати, куди веде його випадок. Нікотин плавно розповзався тілом, притуплюючи нервові закінчення та приносячи відраду. Невже він справді на щось сподівається? Якщо Міла загинула, у що не хотілося вірити, то за два роки Натан навіть слідів її не знайде. Та й узагалі, де гарантія, що вона не втекла кудись і загинула дорогою. Рівненські ліси – гігантський простір, шукати у цьому снопі голку означало дарма витрачати час. А якщо його наречена й жива, вона ж десь мала жити весь цей час. Ця думка вже вкотре зринала у його голові і розбивалася об аргумент сліпої надії: вона б дала про себе знати. Отож Натан остаточно вирішив, що спробує. Якщо до зустрічі з “напарниками” ще він переймався слушністю свого рішення, то після неї впевнився, так треба. Щось підказувало йому, що ця подорож багато чого змінить.\nВтягуючи чергову дозу п’янкого диму, Натан помітив, як двері іншого вагону прочиняються, і з них поволі виходить класична бабуся: огрядна, з величезними сумками та у яскравій хустці, що сповзла набакир. Бабуся хекаючи боком минула отвір і на самому переході помітила Натана. Хлопець вже хотів відступити, аби дати їй дорогу, але бабуся випередила його:\n– Не треба, сину, я пройду. Менша, ніж здаюся, – вона всміхнулася, і Натан побачив її пооране зморшками обличчя. – Що, не красуня, так?\n– Що Ви? Я просто задивився.\n– Не треба, у мене є дзеркало вдома. До речі, а ми зараз у який бік їдем: до Сарн чи до Рахова?\nСпантеличений таким питанням, Натан кинув:\n– Мабуть, до Сарн.\n– Мабуть? Хіба ж ти знаєш, куди їдеш? – Спитала бабуся, і Натан зрозумів, як це виглядає для інших. Дивак, якого потяг несе до незвіданого. – Чи долі віддався, га? Вгадала? Бачу, що вгадала, – стара обережно поставила свої пакунки на землю. – Перепочину трішки, бо звідусюди женуть. Наче ніколи старих не бачили.\nНатан мовчав, бо боявся таких співрозмовників. Одного разу така жіночка виманила у нього всі чайові за вечір у самому центрі міста. Що вже й казати про потяг, тут і порішити можуть.\n– Не бійся мене, – мов читаючи його думки, мовила бабуся, – я не циганка, проклинати не буду. Але щось на майбутнє сказати можу.\nНатан всміхнувся, випускаючи дим:\n– Вибачте, бабцю, але я в цю езотерику не дуже вірю. Щасливої Вам дороги!\n– Чекай! – Вона схопила його за руку. Натан відчув, як спиною побігли дрижаки. – Ти ж шукаєш когось, так?\nНатан витяг руку і хотів вже піти, але стара не вгавала:\n– Ти знайдеш. О, ще й як. Але дивись, аби себе не загубив. Ха-ха-ха, – Натанові здалося, що очі в баби закотилися, показавши вкриті судинами білки. Хлопець пожбурив недопалок у діру між вагонами і побіг до купе. Стара, здається, ще провадила, та він уже не слухав.\nАртем та Ілона щось обговорювали, та, коли Натан забіг до купе, зупинилися.\n– Ти кого там побачив? Привида? – Спитав Артем.\n– Бабка якась навіжена ходить. Ви хіба не бачили її?\n– Та тут повнісінько всяких божевільних. Не звертай уваги.\nНатан сів, але слова баби не виходили з голови. Звідки вона знала? Може, справді вгадала?\n– Ви вірите у надприродне? – Спитав Натан, аби хоч якось скинути з себе вантаж. – У передбачення чи щось таке.\nІлона зітхнула, театрально закотивши очі.\n– Шеремет казав нам про тебе. Що ти ніби з привітом після того випадку. Заспокійся і роби свою роботу.\nНатан почув, як стискаються його кулаки, і хотів відповісти щось уїдливе, але розумів, що не варто. Лише спитав:\n– Чому ж тоді сам не поїхав? Якщо я з привітом, міг би сам людей опитувати. У нього ж і досвід є.\nІлона глянула на Артема, тоді знову на Натана.\n– Він тобі це сказав? Нічого кращого вигадати не міг?\n– В сенсі?\n– Може, й на краще. Ти б тоді точно не поїхав.\n– Тоді, це коли? – Не витримував Натан.\n– Якби знав справжню мету поїздки, – кинула Ілона. – Уже нема куди тягнути. Розкажи йому.\n– Ти, здається, казала, що знаєш мене кілька годин, а поводиш себе так, ніби ми одружені десять років. Я не проти, звісно, але знай міру.\nМабуть, Натан пропустив кілька сцен з цими двома, коли спілкувався з шостим чуттям, але зараз йому було не до того. Він хотів розвіяти цю кляту таємничість.\n– Куди ми їдемо? – Кожне слово буквально вистрілило з Натана.\n– На свято в одне Богом забуте село, біля Сарн. Так краще? – Мовила Ілона скривившись. Її чорне волосся мов поглинало ті залишки світла, які досі проникали в купе.\n– І там ми гарно проведемо час. Якщо пощастить, застанемо автентичний ритуал. Чи то весілля, чи то похорон.\n– Все ще не розумію, чому я мав би відмовитися їхати.\nАртем простягнув Натанові пожухлу вирізку з газети. На ній були фото людей у незвичних костюмах під заголовком “Загадкові дійства у Рівненських лісах”, а нижче “Група туристів з Київщини зникла після екскурсій неподалік від Сарн”. Стаття датувалася вереснем 1986 року.\n– Мені це нічого не каже. І який вам обом інтерес витрачати гроші і їхати туди?\n– Не здогадався? Якщо пощастить, ми візьмемо участь у тому ритуалі.\nПотяг ритмічно похитувався, то набираючи, то втрачаючи швидкість. За вікном уже давно стояла глупа ніч, наче то не травень, а пізній жовтень. Натан відчув, як по спині пробігає прохолода, тож вкрився пледом, яким краще не нюхати. Артем тим часом сходив їм трьом по чай. Ілона все ще загадково посміхалася і тупилася на Натана.\n– Ну то як? Так і мовчатимеш?\n– Я не на це погоджувався.\n– Почнімо з того, що ти ні на що не погоджувався.\n– Отже, мене викрали.\n– У потяг ти сів самотужки, тож ні. Та й усі ми знаємо, чому насправді ти прибув на вокзал. Ніщо на світі не має такої сили, як надія. Я точно знаю, про що кажу.\nНатан проігнорував цю її шпильку. Вона знає більше, ніж каже, проте зараз інформації більш ніж достатньо.\n– Ви підозрюєте, що селяни викрадають людей? – Спитав Натан, відсьорбнувши чаю.\n– Боже збав! Там одні пенсіонери, як мені казали, куди їм людей красти?\n– А я ще чув, що вони в Бога не вірять, – кинув Артем, якому явно не подобалося те, про що він говорив. – Чого чекати від таких людей?\n– Я теж не вірю. В жодного. Хоч і мав би, – мовив Натан. – Якось не приділяв належної уваги, от голова й прочистилася, – хлопець дзенькнув чашкою об стіл і спитав: – Тоді чому нам необхідно брати участь у тій маячні? Ми ж дослідники, не актори.\n– Ви, пане Цильман, може, й дослідник. На моєму боці – гроші. Артем має чудовий засіб для перетворення реальності на докази. Тож ми втрьох більше схожі на мандрівних артистів, чим і скористаємося.\n– Підозрюю, там нас чекають як туристів?\n– Туристів з грошима, які купили собі місця безпосередньо на дійстві, – Натан помітив, як очі Ілони світилися вогнем. Ця дійде до кінця, не шкодуючи саму себе.\n– Яким купили. Чесно кажучи, досі не розумію вашої мотивації. Що ви там шукаєте? Гострих відчуттів?\n– Можливо. Точніше б і я не сказала. Кожен з нас має свою мету, чи не так, хлопці? – Ілона сховалася під плед, Артем виліз на другий поверх. Лише зараз Натан зауважив, що їхній невідомий попутник досі спить.\n– Бери он приклад з мужика. Поспи ще зо дві години. Потім нам навряд чи це вдасться.\nНатан так і не заснув. Все вслухався у металевий стукіт за вікном. На годиннику давно перевалило за північ, хлопець уявлення не мав, де вони зараз, та й взагалі почувався спустошеним. Наче от-от має щось трапитися. Але це передчуття не могло перемогти прострацію, яка настала від усього почутого за останні години. Лише зараз, у тиші, Натан зрозумів, що анічогісінько не знає те, що буде завтра, але йому байдуже. Якщо й вдасться щось з’ясувати – що ж, добре. А якщо ні – до сраки, йому давно потрібна була відпустка. Ілона і Артем, звісно, не ті, кого він хотів бачити поруч на сільському весняному святі, але обирати не доводилося.\nХлопець відчув, що хоче відлити. Підійматися було неохота, але терпіти він теж не хотів, тож вийшов з купе. На коридорі було темно, хоч в око стрель, наче у півниці. Натан вирішив, що піде до ближнього туалету, біля купе провідників. Хлопець вже рушив туди, але краєм ока побачив якийсь рух. Наче хтось біг позаду. Натан розвернувся, але побачити щось було годі. Він зрозумів, що то лише сонні галюцинації, голодному і втомленому ще не таке ввижатиметься, тож пішов назад. Знову рух позаду. Натан розвернувся, але коридор був все таким же порожнім. Серце забилося трішки частіше, але до переляку було далеко.\n– Наступного разу просто ігноруватиму.\nОдразу ж після цього хтось пробіг зовсім поруч, мало не врізавшись у Натана. Хлопець встиг зреагувати та відстрибнути, та все одно боляче врізався у стінку чужого купе, забивши плече.\n– Навіжений, курва.\nДоведеться йти до іншого туалету через весь вагон, бо чекати не сила. Натан хотів підсвітити собі телефоном, але зауважив, що той саме розрядився. “Чорт! Я ж зарядку не взяв”, – зринуло у голові. Поклавши непотрібний телефон у кишені, Натан, спираючись на бильце біля вікна, спробував якомога швидше пройти вагоном. Знову рух за спиною. Не звертати уваги, йти далі. Натан прочинив двері, ось уже й туалет, як почув, що звідти хтось стукає. Несамовито, наче намагається втекти від чогось.\n– Що за чортівня?\nНатан побачив, як сіпається дверна ручка. Божевілля якесь! Він повернувся і побачив у скляних дверях чиєсь обличчя. Той хтось дивився прямісінько на Натана холодними мутними очима. Хлопець злякано відвів погляд, а коли повернувся, мари вже не було. Не чекаючи на її повернення, Натан кинувся геть, до свого купе. Ніколи у житті він так не жадав побачити когось живого. Забігши, Натан зіткнувся з кимось, аж в очах засвітилося. Прийшовши до тями, хлопець побачив, що то стояв провідник, який будив їхнього сусіда. У голові гуло, але навіть так Натан розчув, що чоловік був схвильований. Ілона після короткого сну виглядала роздратованою та спантеличеною. Артем вирячив очі на Натана, вказуючи на його сусіда зверху.\n– Агов, перепрошую, – мовив Натан до провідника. – У Вас там якісь навіжені вагоном бігають. Може, зробите щось?\nТа чоловік навіть не звернув уваги на хлопця. Лише продовжував термосити невідомого.\n– Господи, – мовив провідник. – Здається, він мертвий.\nПоліціянти опитували усіх пасажирів вагону. Для цього усіх змусили вийти на нічну прохолоду. Натан вважав цю дію даремною втратою часу. На його думку, все й так ясно: бідолаха мав хворе серце, яке врешті не витримало. Тут і розбиратися і не було у чому. До того ж, хлопець чув, як патологоанатоми робили подібне припущення. А помер загадковий попутник задовго до того, як Натан, Ілона та Артем сіли у потяг.\nКопи і у них трьох намагалися щось випитати, але жоден з них нічого не знав про дивака. Натан подумав, що про дивну бабусю та опівнічні галюцинації краще не згадувати, бо виникнуть зайві питання, які хлопцеві ні до чого. Поліціянти побажали щасливої дороги та повернулися до опитування решти.\n– Мда, оце діла, – скрушно мовив Артем. На хлопцеві була бліда міна, наче щось не те з’їв. – Отак живеш-живеш, і враз не стало тебе. Навіть ніхто й не зауважив.\n– У нього сім’я хоч є? – Спитала Ілона. Вона також не надто добре перенесла цю новину.\n– Хтозна. Копи кажуть, що чолов’яга у справах їхав, до кінцевої станції. Навіть якщо й є хтось, телефон його жодного разу не дзеленчав.\nНатан згадав про свій девайс, який навіть не міг зарядити. Якщо би і його хтось шукав, то не знайшов би. Матір перейматиметься, але переживе. Як тільки Натан зможе, то зв’яжеться.\nПасажири поволі поверталися до потяга. Вимушена зупинка затягнулася на три години, тож обрій уже починав горіти. Мабуть, вони не встигнуть знайти собі місце для ночівлі, а одразу поїдуть у село.\n– Не знаю як ви, а я жахливо втомлена. Хай би яке там було свято, але один день ми пропустимо, аби виспатися. Гадаю, на свіжу голову нам краще думатиметься.\nАртем щось буркнув на знак згоди, а Натан навіть не зробив вигляд, що слухає. Він вдивлявся у довколишні пейзажі і думав, чи могла їх бачити Міла. Навряд чи, вони ж їхали автобусом. Та все ж хлопець відчував, що рухається привальним шляхом. Прямісінько до розгадки. Вона уже перед ним, і навіть смерть якого нещасного не змінить цього.\n– Агов! Чуєш нас? Прийом! – Кричала Ілона, викликаючи Натана. – Ми повертаємося, не губись.\nВони утрьох повернулися до свого купе і деякий час мовчали. Артем похилив голову, важко зітхаючи про людське життя. Йому непросто далася ця ситуація, хлопець досі був білим, мов полотно. Не виключено, що то перша смерть, яку він бачив на власні очі. Ілона натомість сіла і взялася щось шкрябати у записнику. Дещо закреслювала, дещо переписувала. Врешті-решт мовила до хлопців:\n– Наступна станція, Сарни, наша. Підготуйте речі, після прибуття прямуємо у готель. Не обговорюється.\n– Чекайте! Як ви можете бути такими байдужими? Тут людина, блять, вмерла! Невже ви не розумієте?!\nАртем лише кліпнув очима та повернувся до стіни. Ілона ж майже непристойно наблизилася до Натана.\n– Дякуй, що не ти, – мовила вона. – Ось, глянь.\nІлона кинула три квитки. Зверху бракувало шматка, мабуть, провідник так компостує.\n– На номери місць.\nНатан зовсім не хотів зараз вдаватися у ці непотрібні подробиці, але все кинув оком. Спочатку хлопець нічого не зрозумів, але згодом, вчитавшись, відчув, як руки холоднішають. Непарні місця – нижні, отже дев’яте та одинадцяте належали відповідно йому та Артемові. Але на квитку з прізвищем Цильман був номер десять. Саме там і помер чолов’яга.\n– Хтозна, може, тобі пощастило. Але намір смерті зрозумілий, – стрельнула Ілона і розреготалася. – Бачив би ти себе! Ось тобі порада: не бери все надто близько до серця. Бо бач, яке воно. Раз – і не витримає.\nПісля цього Ілона відвернулася та майже одразу заснула, залишивши Натана сам на сам з його роздумами.\nДо Сарн було ще близько двох годин, але Натан вже був готовий. Він лише зараз усвідомив, що не має не тільки зарядки до телефона, а й інших речей. Взагалі, Натан до останнього давав собі шанс втекти з вокзалу, але щось змусило його залишитися. І зараз це щось підказує йому, аби хлопець хоч трохи поспав. Попри тривогу, думки про того нещасного та приплив адреналіну, Натан вирубився як тільки приклав голову до зіжмаканої подушки, а снилася йому якась дурня, де він тікав від чогось лихого.\nПопередній записНазад Місто вітрів\nНаступний записНаступн. “Стара церква”


Покої́вка (рос. горничная, англ. maid, нім. Magd) — служниця, яка прибирає кімнати та виконує деякі інші хатні роботи, крім готування їжі. В XV - XIX столітті покоївки були обов'язковим атрибутом резиденцій аристократів, поміщиків, купців тощо.\nНині покоївкою називають служницю багатого будинку або працівницю готелю.\nВ Україні профтехучилища готують покоївок, а професійні навички вони отримують безпосередньо на виробництві.\nУ готелях покоївок поділяють на розряди: 1-го та 2-го розряду. Обов'язки та завдання їх зазвичай стандартні:\nПокоївка зустрічає і розміщує гостей.\nЗдійснює щоденне, поточне і генеральне прибирання номерів і закріплених за нею приміщень загального користування згідно з прийнятою технологією і періодичністю.\nЗмінює постільну білизну, рушники і туалетні речі після кожного виїзду мешканця, а в разі тривалого проживання — у терміни, передбачені Правилами користування готелями та надання готельних послуг, прибирає ліжка.\nПриймає замовлення від мешканців на побутові послуги та забезпечує їх своєчасне виконання.\nУ разі несправності меблів, телевізора, холодильника, радіоприймача, телефонного апарату, освітлювальних приладів, сантехнічного та іншого обладнання номерів подає заявку черговому на поверсі або адміністратору для проведення ремонту відповідними спеціалістами.\nУ разі виявлення зіпсованого мешканцями майна та обладнання готелю інформує про це чергового на поверсі.\nСтежить за своєю зовнішністю.\nДодержується правил і норм безпечного виконання робіт із застосуванням електроприладів, драбини тощо (витяг з посадової інструкції покоївки готелю).\nПокоївка – це працівник готелю або будь-якого лікувально-оздоровчого закладу, який забезпечує відповідні санітарно-гігієнічні та екологічні умови приміщень для тимчасового перебування мешканців.\nНазва професії «покоївка» походить від старослов’янського слова «покої», що у давнину означало житлову кімнату. Для догляду за цим помешканням, прибиранням, а також виконанням різноманітних послуг необхідна була присутність у «покоях» дівчини-служниці. Згодом, з розвитком економіки, культури, розширенням торговельних зв’язків люди стали більше подорожувати, тому виникла потреба створення спеціальних постоялих дворів (в подальшому – готелів), де подорожніх повинні були прийняти, нагодувати та забезпечити транспортом.\nОсь уже протягом багатьох століть розвитку готельного бізнесу покоївка створює побутовий та психологічний комфорт для мешканців готелю.\nПокоївка зустрічає і розміщує гостей, здійснює прибирання номерів, змінює постільну білизну, прибирає ліжка, стежить за роботою холодильників, радіоапаратури, приймає замовлення від мешканців на побутові послуги, стежить за тим, щоб клієнти при виїзді не загубили свої речі і не брали речей готелю, спілкується з клієнтами на високому культурному рівні, виконує свою роботу без шуму, охайно та швидко.\nОдним з очікуваних результатів роботи покоївки повинно стати створення комфортних умов проживання клієнтів готельного закладу, аби вони почували себе як вдома.\nДо засобів виробництва покоївки відносяться: щітки, віники, совки, широкий асортимент хімічних миючих засобів. Механізація робіт по прибиранню у готелях передбачає наявність різноманітних машин та механізмів – пилососів, натирачів підлоги тощо.\nОсобливістю готельного господарства є цілодобовий цикл обслуговування, тому покоївка перш за все повинна бути психологічно готовою до такої роботи.\nМожна виділити основні професійні якості, якими вона повинна володіти: працелюбність, організованість, охайність, висока витривалість, комунікабельність, дипломатичність, здатність справляти гарне враження.\nПрофесію покоївки набувають:\nУ професійно-технічних навчальних закладах та безпосередньо на виробництві. Крім того, у практиці професійного навчання застосовується перепідготовка незайнятого населення. Професія «покоївка» пов’язана з багатьма іншими професіями обслуговуючого персоналу готельного господарства. Це черговий адміністратор, портьє, чергова на поверсі, завідуюча поверхом (секцією), старша покоївка.\nГотельне господарство, а також лікувально-оздоровчі заклади являють собою галузь економіки, що швидко розвивається. Імовірність працевлаштування професійно навченої покоївки при цьому велика. При наявності вказаних характеристик безробіття покоївці практично не загрожує, особливо якщо вона володіє суміжними професіями та розмовляє іноземною мовою. Також покоївка може, після відповідного додаткового перенавчання, працювати економкою у сім’ї.