Справа капітана. За що сидів легендарний «динамівець» Костянтин Щегоцький | Історична правда\nУ різноманітних рейтингах найкращих українських футболістів усіх часів неодмінно буде це ім’я — Костянтин Щегоцький. Улюбленець київських уболівальників 1930-х, капітан «Динамо», перший в Україні гравець-орденоносець — це все про нього.\nВід редакції: "Історична Правда" і видання "Ґрати" в рамках спільної співпраці представляють серію матеріалів про найгучніші і найважливіші судові процеси та кримінальні справи радянських спецслужб.\nПереслідування дисидентів, релігійних і культурних діячів, стеження і доноси – все про роботу НКВД і КҐБ в нашому спільному проекті на основі архіву СБУ.\nУ вересні 1938 року, у розпал сезону, глядачі на стадіонах почали помічати, що Щипа — таке прізвисько закріпилося за гравцем — перестав виходити на поле. Справа була не в травмі чи переході до іншої команди. Усі добре розуміли, куди може раптово зникнути людина, але казати про це вголос майже ніхто не наважувався.\nТак, Костянтин Щегоцький був арештований НКВС. Лише пів століття потому, перед смертю, він трохи привідкрив завісу таємниці навколо тієї справи. Як виявилося тепер, про деякі речі футболіст промовчав — зокрема про те, що звинувачення мали безпосередній стосунок до його спортивної кар'єри.\nОдного ранку в Стамбулі\nПерше, що зрозумів Костянтин Щегоцький, коли прокинувся: його гроші зникли. Він ще не встиг це усвідомити, як помітив ще більш дивну річ: жінки, з якою він провів ніч, немає, натомість на стільці навпроти сидить Хюсню. Ім'я цього відомого гравця збірної Туреччини та стамбульського "Бешикташу" — Хюсню, а прізвище — Савман. Проте у тогочасних радянських джерелах про матчі з турками замість прізвищ гравців вказані імена: Фікрет, Хюсню тощо. У матеріалах справи Щегоцького ім'я Хюсню (іноді написане з помилками — Хюйсю, Хюйсню, Хюненю) теж фігурує, як прізвище.— капітан турецької команди.\nз сімейного архіву\n"Ти що тут робиш?" — читалося в погляді київського футболіста, але його стамбульський колега замість відповіді лише засміявся.\nЩегоцький різко підвівся. За вікном борделю світало. У голові виринали спогади про вчорашній день. Гра збірних Туреччини та СРСР на стамбульському стадіоні… Бенкет у радянському торговому представництві, де всі добряче напилися… Потім, коли вже була глибока ніч, гравець московського "Спартака" Андрій Старостін запропонував своєму приятелю Щегоцькому продовжити відпочинок у місцевому будинку терпимості. У матеріалах справи використаний цей застарілий вираз — вірогідно, футболісти називали публічний дім саме так.. Той не відмовився.\n"Що це все означає?" — спитав нарешті Щегоцький. Він пам'ятав, що Хюсню трохи говорив російською.\nФото: твіттер клубу "Бешикташ"\nДалі процитуємо покази динамівця:\n"… він відповів, що гроші в нього, і що він встиг сфотографувати мене в кількох видах із повією, і передасть фото нашому представнику делегації".\nЩегоцький почав благати не робити цього. Хюсню поставив умову: таємниця залишиться таємницею, якщо киянин передаватиме йому інформацію про кількість фізкультурників та фізкультурний рух в Україні.\nПереляканий радянський гравець був готовий на все, аби лише керівництво не дізналося про його нічні походеньки — тоді про наступні закордонні поїздки можна забути. І погодився.\nХюсню повернув йому гроші і змусив підписати якийсь документ турецькою мовою. Так у жовтні 1935 року знаменитий футболіст став агентом турецької розвідки.\n— Ти чого такий блідий і переляканий? Щось сталося? — спитав Старостін, коли спортсмени поверталися з будинку терпимості в готель.\n— Та нічого, з похмілля голова болить, — відповів Щегоцький.\nКоли наступного вечора Старостін знову покликав Щегоцького відпочити до публічного дому, той відмовився. Компанію спартаківцю склали кілька інших гравців.\nНаступні місяці вдома для динамівця минули в тривожному очікуванні та ваганнях. Може розповісти про все керівництву? Але ж тоді точно покарають… А якщо промовчати — чи не буде ще гірше? Як добре було б, якби Хюсню більше в його житті не з'являвся, і все це забулося, як страшний сон!\nНе забулося. Рік потому, восени 1936 року, турецькі та радянські футболісти знову зустрілися У 1924-1936 роках турецькі футболісти були основними спаринг-партнерами для радянських. Лише у жовтні 1935-го, коли сталася історія з будинком терпимості, команда СРСР зіграла 6 матчів у Стамбулі, Ізмірі та Анкарі. У 1936-му стартував перший регулярний чемпіонат СРСР з футболу, і скликати збірну на тривалий час припинили. З турками того року зіграли команди з чотирьох радянських міст. Щегоцький, що характерно, тоді виступив і за київське "Динамо", і за одеське.— тепер уже в СРСР. До Києва серед інших прибув і Хюсню.\n"Динамо" Київ на матчі з турками, 1936 рік.\nФото з родинного архіву Костянтина Щегоцького\nПісля тренування на київському стадіоні "Динамо" турок підійшов до Щегоцького і спитав, чи вдалося знайти щось про фізкультурників в Україні. Той відповів ствердно, хоча, насправді, нічого не мав.\nНаступного дня Щегоцький зайшов до республіканського Комітету фізкультури і спорту. Там він був "своїм" і підозр не викликав. За словами футболіста, в умовах "жахливого стану роботи" установи було легко зайти до кабінету секретаря й поцупити потрібну папку, яку згодом отримав Хюсню.\nЗгодом, на прощальному бенкеті в Одесі, турецький гравець сказав, що йому ще можуть знадобитися послуги Щегоцького — у такому разі він відправить до киянина свою людину.\nСтрах підштовхував спортсмена залишити Київ — здавалося, так буде мене шансів, що його викриють. Задуму перейти до московського "Локомотиву" на початку 1937 року завадив керівник уже згаданого Спорткомітету республіки Леонід Коритний. Він викликав футболіста й почав лякати певним компроматом, який опиниться в НКВС, якщо гравець піде з "Динамо". Спочатку погрози не справили враження — ну який компромат може бути в Коритного? Але коли чиновник вимовив лише два слова — "пам'ятаєш Туреччину?" — Щегоцький зблід. Коритний знав про зв'язок із Хюсню!\nПосадовець запевнив: нічого страшного, ніхто не дізнається, треба просто бути в Києві та виконувати його завдання. Як виявилося, інтерес Коритного був не в тому, щоби "Динамо" зберегло сильного гравця та успішно виступало. Навпаки — голова Спорткомітету прагнув, щоби Щегоцький шкодив команді — руйнував дисципліну, сприяв моральній та фізичній деградації. Наприклад, він любить хильнути — нехай робить це частіше перед матчами, і буде добре, якщо інші приєднаються.\nНавіщо це Коритному? Гравець, звісно, поцікавився, на що почув відповідь: "ти не питай, а виконуй". Але було очевидно: Коритний пов'язаний із ворогами, радше за все троцькістами, і займається шкідництвом, підриваючи спортивну потугу країни.\nІ знову загнаний у кут Щегоцький був змушений погодитись.\nПісля однієї успішної для "Динамо" гри розлючений Коритний підійшов до Щегоцького й почав лаятись — мовляв, той недобросовісно виконує своє завдання.\n"Після цієї розмови [з Коритним] я зробив так, що команда низку матчів програла.\n… Плутав склад команди, наполягаючи, щоби виходили не найкращі гравці.\n… В одному з головних матчів на першість Союзу з тбіліським "Динамо" мною був виставлений такий склад, що гравець нашої команди "бек" грав на краю. Вийшло так, що "Динамо" Тбілісі, по суті, грало 11 чоловіків проти 10, тому що цей "бек", граючи "края", був тільки манекеном і не на своєму місці зробити нічого не міг".\nАле невдовзі, у червні 1937 року, Коритного арештували. Щегоцький, розуміючи, що може бути наступним, впав у депресію й почав пити ще більше.\nОдин із футбольних сайтів називає Щегоцького Артемом Мілевським Український і білоруський футболіст, відомий, зокрема, численними скандалами, пов'язаними, здебільшого, з пристрастю до алкоголюсвого часу. Йдеться про поєднання футбольного таланту з потягом до богемного життя, любов'ю до алкоголю та жінок, скандальною репутацією.\nХоча, судячи з матеріалів справи, Щегоцький у "Динамо" був далеко не один такий. Ось кілька яскравих фрагментів із його свідчень про атмосферу в команді.\n"[Гравець "Динамо" у 1932–1934 роках Валентин] Прокоф'єв був великою людиною в сенсі випивок і скандалів. Він з'являвся в ресторані, робив великий рахунок і ніколи не платив або влаштовував дебош. Йому [начальник команди] Санін усе вибачав. Одного разу він зробив скандал у ресторані "Континенталь" із криком "бий євреїв" і так далі. Це також пройшло все без покарання. У 1934 році зробив великий скандал у Харкові на стадіоні, побив багато посуду. Усе це дійшло до президії "Динамо". І йому, Тютчеву й мені (як капітану команди) дали 15 діб адмінарешту, які ми відбули".\n"Наприклад, член колективу Кузьменко на стадіоні, виходячи з ресторану п'яним, приревнував свою дружину абсолютно необґрунтовано до секретаря партійного осередку стадіону, вдарив його кілька разів по обличчю".\n"Член колективу Ліфшиц, перебуваючи в ресторані, вдарив одного громадянина, що перебував у ресторані, головою. Громадянин впав зі стільця, піднявся скандал у ресторані. Керівництво про це знало, але заходів жодних не вжило".\nПідгледів у книзі\nРозвідка, якій потрібна кількість фізкультурників, вороже завдання споювати "Динамо"… Багатьом читачам деталі цієї історії можуть здатися неправдоподібними та нагадати абсурдні звинувачення, які висували тисячам невинуватих у роки Великого терору. Насправді, так і є — враження буде правильним.\nРадянські футболісти того місяця дійсно грали в Туреччині, як і турки рік потому в СРСР. Старостін зі Щегоцьким їздили до будинку терпимості. Турецький футболіст Хюсню Савман існував, а Коритного справді арештували.\nУсе інше в цій історії — брехня. Хюсню нікого не вербував, Щегоцький нічого не передавав і завдань від Коритного не отримував.\nКостянтин Щегоцький написав зізнання в "шпионажі" та "шкідництві" власною рукою 28 серпня 1938 року, перебуваючи в будівлі НКВС Радянської України. Двома днями раніше, одразу після домашньої гри з ленінградським "Електриком", до нього на стадіоні підійшли двоє чекістів та попросили проїхати з ними — нібито на прийом до начальства. Можливо, футболіст ні про що не здогадувався. Він був не просто зіркою спорту, а орденоносцем. Зовсім нещодавно його — одного з перших у Союзі та першого в Україні — нагородили "Знаком пошани". Та і працівники НКВС могли не викликати підозру — "Динамо" тоді входило в структуру відомства, усі спортсмени формально рахувалися в його штаті.\nАле насправді, динамівця арештували за звинуваченням у шпигунській діяльності на користь іноземних держав.\nНіякої конкретики Щегоцькому поки не пред'явили — він сам мав усе розповісти. За однією версією його почали жорстоко катувати — били ніжкою від стільця, затискали пальці дверима. За другою — лише залякували майбутніми тортурами та ув'язненням дружини.\nАрештанту довелося вигадувати обставини свого вдаваного вербування. Як він розповідав пізніше, деякі деталі він узяв у книзі Заковського.\n"Известия" № 275, 27 листопада 1935 року\nЛеонід Заковський — відомий чекіст, начальник московського НКВД та заступник наркома внутрішніх справ Миколи Єжова. У 1937 році він випустив дві брошури про роботу іноземних розвідок проти СРСР та боротьбу його відомства із нею. Ці тексти передруковували в пресі, читали на годинах політінформації — тому зрозуміло, що Щегоцький був знайомий з одним із них. Деякі стандартні прийоми розвідки, описані Заковським, дійсно в загальних рисах схожі на те, у чому "зізнався" футболіст — наприклад, шантажування за допомоги компромату, зокрема, інтимного характеру. До речі, на момент арешту Щегоцького праці Заковського вже не вивчалися — він сам уже кілька місяців був під вартою як контрреволюціонер та шпигун. Так збіглося, що розстріляли Заковського 29 серпня 1938 року — наступного дня після того, як Щегоцький написав своє зізнання.\nУ частині "зізнань" про Коритного Щегоцькому "допоміг" співкамерник — колишній начальник київської обласної міліції Олександр Ряботенко.\n"Ряботенко… сказав мені, що, якщо я не напишу того, що від мене вимагають, то вишлють дружину і зламають ребра… Під час цієї розмови Ряботенко також запитав про те, хто заарештований із комітету в справах фізкультури, і я відповів йому, що заарештовані Коритний і Блях (заступник Коритного — Ґ), і тоді Ряботенко сказав мені: "пиши, що вони тебе завербували".\nІсторики Олег Бажан та Вадим Золотарьов, пишучи про репресованого чекіста Михайла Віхмана, згадує Ряботенка точно в такому ж світлі:\n"У вересні 1938 року в камеру до Віхмана "підселили" колишнього начальника Донецької обласної міліції Спочатку Ряботенко очолював міліцію Київщини, а потім — Донеччини, тобто Сталінської області.Ряботенка, який не спромігся вмовити колегу піти на угоду зі слідством в обмін на припинення катувань".\nНапевно, Ряботенко був внутрішньокамерним агентом саме з таким завданням — схиляти арештованих до визнання провини. Його це не врятувало — зовсім незабаром, 26 вересня 1938 року, він був страчений.\nКоритний у своїх показах жодним словом Щегоцького не згадував. А окремо допитати його про завдання зі споювання "Динамо" вже було неможливо — його розстріляли ще в жовтні 1937-го.\nУ "зізнанні" Щегоцького кидаються в очі грубі невідповідності. Наприклад, дані про кількість фізкультурників були відкритими, про зростання цього показника з гордістю писали газети. А "Динамо" в проміжку між "завданням Коритного" та його арештом (січень — червень 1937 року), насправді, не програло жодного матчу. Однак слідство такі "дрібниці" не хвилювали.\nПостанова про нагородження Щегоцького "Знаком пошани" вийшла в 1937 році, але сама церемонія вручення ордену відбулася лише через рік.\n"Коли вручення орденів затрималося, пройшов слух, що у зв'язку з арештом керівників із фізкультури постанову анульовано", — писав Щегоцький у зізнанні.\nУ мемуарах футболіст розповідає характерну історію, що сталася в проміжку між постановою та врученням ордену. Він лікувався в підмосковному санаторії. Один із постояльців "проявив пильність": написав секретарю парторганізації санаторію, що Щегоцький не носить свій орден — тобто не цінує визнання з боку держави. Секретар викликав футболіста, вимагаючи пояснень.\nТой лише розсміявся, а автору скарги сказав: "Орден я не ношу тому, що мені його ще не вручили. Як тільки я його отримаю, я буду скрізь носити його з гордістю. А з вами, "пильний" громадянин, я не хотів би опинитися в одній команді. З вами і в одному санаторії небезпечно…".\n"Барон", "син графа"\nЧому Щегоцький взагалі потрапив у поле зору репресивних органів?\nПізніше він розповідав наступне:\n"мене… хтось у доносі назвав сином польського графа, який у Варшаві згодився працювати на польську розвідку…".\nЦі спогади не зовсім точні. У справі йдеться:\n"Футболіст Щегоцький — поляк що мав прізвисько "Барон", неодноразово виїжджав за кордон. Мені відомо, що Щегоцький поширює провокаційні чутки і відкрито висловлює симпатію фашизму".\nОбкладинка справи Щегоцького\nТакі свідчення дав колишній полковник НКВС та голова правління українського товариства "Динамо" Роман Чирський, арештований у травні 1938 року.\nЦього було достатньо, щоби незабаром виписати постанову на арешт спортсмена із формулюванням про шпигунську діяльність.\nНаведені Чирським факти можуть бути правдою, вигадкою або перебільшенням — достеменно встановити це вже неможливо.\nУродженець Москви Щегоцький дійсно мав польське коріння, на що зокрема вказує його прізвище За словами прийомного сина футболіста Віталія Ліщинера, його справжнє прізвище — Шегоцький. У цій статті застосована найбільш поширена форма, яка, до того ж, найчастіше згадується в архівній справі. У різних джерелах трапляються і інші версії — Щеготський, Щегодський., але був обрусілим. І в протоколах допитів, й у відповідній графі всіх документів його національність — росіянин. Іноді трапляються твердження про те, що справжнє ім'я Щегоцького при народженні — Казимир (зокрема, про це пише Вікіпедія), і що хрестили його в костелі. Його прийомний син Віталій Ліщинер це спростовує.\nНавіть просто бути поляком — само собою було доволі небезпечно за часів Великого терору. Представники всіх "нерадянських національностей" перебували в зоні особливого ризику, але поляки — мабуть найбільше. У рамках "польської операції" НКВС Одна з національних масових операцій доби Великого терору.величезну кількість громадян "записували" до членів "польського збройного підпілля" або агентів відповідної розвідки. Оцінки кількості розстріляних у цей період поляків різняться, але в середньому йдеться про цифру приблизно в 100 тисяч людей.\nНе все було зрозумілим і із соціальним походженням підозрюваного. Сам він називав батька службовцем та торговцем, в обох випадках додаючи прикметник "дрібний" та пояснюючи, що в 1918 році Василь Щегоцький на паях володів їдальнею та невдовзі був "розстріляний за спекуляцію". А от свідки-динамівці — про них ми поговоримо окремо — казали, що арештований був "з непростої родини", до революції в їхньому домі нібито була велика кількість прислуги, а в маленького Кості — кілька нянь. Відповідні рядки в протоколі допиту підкреслені олівцем — тобто інформація для справи виглядала цікавою.\nОднак слідство не стало розвивати національну або соціальну тему, тобто вибивати зізнання в належності до "класово чужого елементу" чи зв'язках із польськими антирадянщиками. Напевно здавалося, що свідчень про Туреччину та Коритного буде достатньо.\nЗ рідної Москви до Києва молодий перспективний гравець Щегоцький переїхав у 1933 році. А вже наступного — пошкодував про це.\nУ зізнанні він пише: "У момент переїзду столиці до Києва (1934 рік — Ґ) Київське керівництво абсолютно перестало цікавитися футбольним колективом, і футболісти буквально голодували. Протягом 4½ місяців не отримували зарплати, не влаштовувалися на роботу, і не можна було виїхати, оскільки військовий мій квиток був у НКВС, і його ніяк не міг отримати. З готелю, де ми жили, нас виселили, і мені довелося жити на стадіоні. [Футболіст Павло] Комаров, не витримавши всього цього, списався з капітаном команди Дніпропетровська, щоби той забрав його до себе. Він, [футболіст Петро] Лайко приїхали за мною, і ми втрьох виїхали з Києва. Від'їхавши 5½ години від Києва, я був знятий із поїзда, і повернений етапом назад. Це все говорить за неподобство, яке вже тоді було в "Динамо".\nЦя подія описана й у мемуарах Щегоцького. Після їх прочитання складається враження, що футболіст не стільки хотів переїхати до Дніпропетровська, скільки намагався своїм демаршем привернути увагу керівництва "Динамо" до проблем команди — і це дійсно допомогло.\nСудячи з документів, після написаних Щегоцьким "зізнань" цілих два місяці справа взагалі ніяк не рухалася. Футболіст сидів у тюрмі НКВС на Короленка — нині Володимирська — а в листопаді 1938 року був переведений до Лук'янівської тюрми. Аж до грудня він не мав можливості перевдягнутися — лишався в тій самій сорочці, у якій був ще на стадіоні. Невідомо, хто передав йому новий одяг, але точно не дружина — у заяві, яка міститься в справі, вона стверджує, що до 14 січня 1939 року взагалі нічого не знала про долю чоловіка.\nУ листопаді 1938 року нарешті почалися допити самого Щегоцького — він розповів приблизно те ж саме, що написав раніше — та свідків. Їх було шестеро: начальник команди "Динамо" Михайло Демура та гравці київського клубу Петро Лайко, Микола Махиня, Антон Ідзковський, Віктор Шиловський та Павло Комаров. Кожен був футболістом з іменем та назавжди увійшов в історію клубу. Лайко, наприклад, після арешту Щегоцького вдягнув капітанську пов'язку.\nУсі без винятку свідки підтвердили: Щегоцький вів "розкладницьку" — "разложенческую" в оригінальному документі, складеному російською — роботу в колективі.\nНаприклад, у протоколі допиту Демури є такі слова: "[Щегоцький] влаштовував колективні п'янки. Починав сварки ("заводил склоки" в оригіналі — Ґ) між гравцями, усе це шкідливо відображалося на стані команди".\nУ свідченнях є конкретний приклад: перед виїзним матчем із московським "Торпедо" команда з подачі капітана дві ночі поспіль нібито грала в карти. Результат, як кажуть, на табло: кияни програли з рахунком 5:1. Уже тоді гравці нібито почали підозрювати, що Щегоцький спеціально це влаштував.\nДемура стверджував, що в травні-червні 1938 року команда перебувала в жахливій формі та програвала один матч за одним — і винуватий у цьому був насамперед Щегоцький. Лайко казав те саме, але про період — червень-липень. Це неправда: з 18 офіційних матчів травня-липня (Чемпіонат СРСР та Кубок УРСР) "Динамо" виграло 12, три завершило внічию та тричі зазнало поразки. Якби це й було правдою, тут було одне суттєве розходження з "зізнанням" Щегоцького: він, нагадаємо, написав, що шкодив команді за завданням Коритного до арешту останнього в 1937 році.\nУ якості доказу того, що Щегоцький "розкладав" колектив, Демура наводить такий факт: після арешту футболіста в "Динамо" не було жодної поразки. І це теж не відповідає дійсності. 4 вересня кияни програли московському "Сталінцю", і загальне співвідношення перемог, нічиїх та поразок за цей період не сильно відрізняється від "провальних" травня-липня.\nСвідки підтвердили, що їхній колега був близьким до арештованих спортивних чиновників — зокрема Чирського та Коритного.\n"Через них діставав усе необхідне футболістам. Футболісти заявляли, що раніше варто було Щегоцькому зателефонувати, як одразу ж усе було. Сам Щегоцький про минуле відгукувався так: "немає більше добрих дядьків", намагаючись цим підкреслити, що зараз [після арештів цих чиновників] до футболістів керівництво ставиться гірше", — розповідав Демура.\nДля Махині дивним здавалося те, що Щегоцький раніше за всіх знав про арешти чергових "ворогів народу" — адже преса про це не писала.\nІсторію зі стамбульським будинком терпимості підтвердили всі — Щегоцький після повернення сам охоче все розповів. А от про зв'язки з Хюсню ніхто нічого не знав.\nЩе одна тема, які піднімали слідчі під час допиту свідків — антирадянська агітація з вуст Щегоцького. Більшість подібного не пригадувала, але щось таки знайшлося. Був у захваті він польської "воєнщини", а саме зовнішнього вигляду тамтешніх офіцерів — їх він побачив у 1935 році, коли через Польщу їхав у Францію на матч збірної УРСР із паризькою командою "Ред Стар Олімпік".\nА ще хвалив життя за кордоном.\n"Зі спортивного життя Щегоцький наводив такі приклади, що спортсмени в буржуазних країнах забезпечені набагато краще, ніж у Радянському Союзі. Розповідав такий випадок, що капітан футбольної команди "Ред-Стар", з якою вони грали, має свою автомашину, на якій приїхав на стадіон, де проходила гра. Доводив, що за кордоном кожен спортсмен має грошові накопичення й у разі, якщо він виявиться не в змозі більше грати, то він зможе жити на заощадження — відкриє торгівлю тощо", — згадував Комаров.\nДеякі свідки вказали на конкретний епізод, після якого Щегоцький нібито образився на радянський режим та почав "розкладати" команду. Влітку 1937 року він двічі зіграв зі збірною Країни Басків Країна Басків — автономна область на північному сході Іспанії, що має потужний сепаратистський рух. У ті роки в Іспанії тривала громадянська війна між франкістами та республіканцями, у якій більшість басків виступили на боці других. Футбольна збірна Країни Басків у 1937 році влаштувала турне європейськими країнами, граючи з місцевими командами. У такий спосіб спортсмени збирали кошти для родин загиблих бійців та завойовували симпатії іноземців до республіканської Іспанії. В СРСР баски зіграли 9 матчів.: у складі "Динамо" та московського "Спартака" — у ті часи в СРСР подібні "трансфери" на одну гру для міжнародної зустрічі були звичною справою. Зі всіх радянських команд у басків переміг лише "Спартак".\nУ якості нагороди учасників того матчу відправили за кордон — узяти участь у Робітничій Олімпіаді Альтернатива звичайним Олімпіадам у міжвоєнний період. Вважаючи Міжнародний олімпійський рух "аристократичним", "буржуазним" та "шовіністичним", організатори Робітничих Олімпіад пропагували розвиток спорту серед робітників, їхню єдність та солідарність.в бельгійському Антверпені. Усіх, окрім Щегоцького. Чому йому заборонили виїзд за кордон, достеменно невідомо.\nКомаров на допиті стверджував: "Щегоцький мені пояснив це так, що за кордоном у Польщі проживає чоловік його сестри Олександри, і що це послужило причиною його відводу від поїздки".\nМожливо, насправді зіграли роль польські корені спортсмена, а може хтось доніс про його висловлювання щодо життя у Франції. Але в будь-якому випадку Щегоцького набияк зачепило те, що він залишився вдома.\nОдного зі свідків, голкіпера "Динамо" Антона Ідзковського, деякі люди вважають винуватцем арешту Щегоцького — подейкують, буцімто саме він написав донос, із якого все почалося.\n"… нібито Антон Леонардович заздрив Костянтинові Васильовичу — його славі, ордену, капітанській пов'язці, котра, крім усього іншого, гроші більші давала", — каже журналіст під час інтерв'ю з прийомним сином Щегоцького. Син від самого футболіста нічого подібного не чув, але уточнив: "Так, друзями вони ніколи не були, навіть хороших стосунків не мали… Вони ж обидва були етнічними поляками, "пшеками", національний гонор проявлявся й у того, й у того".\nМатеріали справи цю версію спростовують — старт репресіям, як ми пам'ятаємо, дали покази Чирського. Що ж стосується свідчень Ідзковського під час слідства, то якогось особливого бажання "втопити" колишнього колегу в них немає — воротар казав приблизно те ж саме, що інші. Водночас у словах свідка, схоже, вчувається згадана в інтерв'ю заздрість — або, принаймні, образа на те, що саме капітану діставалися найбільші почесті: "Щегоцькому все минало безкарно. Він залишався капітаном футбольної команди й навіть був нагороджений Орденом "Знак пошани".\nУ "зізнанні" Щегоцького теж є закид на адресу голікіпера: "У 1936 р. в Одесі на місячному тренувальному зборі під час читання газети з доповіддю Сталіна, Ідзковський заявив, що свого часу Троцький багато зробив для революції. На що йому Махиня почав заперечувати, я припинив читку. А Ідзковський продовжував відстоювати свою точку зору, що він і робив неодноразово".\nСвідчення Щегоцького містять кілька згадок про ту відмову у виїзді за кордон.\n"Дізнавшись у Москві, що я не їду в Антверпен, я попросив Шиловського привезти на мої 50 дол. (доларів — Ґ) макінтош і на решту грошей — годинник. Але Шиловський привіз мені годинник простий вартістю максимум 10 дол. Я його йому повернув. Я забрав назад свої гроші рад. (радянськими — Ґ) знаками. Після цього в нас загострилися відносини із Шиловським. Дізнавшись про це, голова футбольної секції Чирський викликав мене і сказав, щоби я відкинув своє самолюбство і знову став із ним товаришем. Усе це, звичайно, позначалося на грі його й моєї в процесі матчів".\n"Приїхав до Києва в поганому настрої. Поїздка за кордон матеріально дуже вигідна. Дивлюся, мене дружина зустрічає з квітами й кілька членів колективу. Я мало не вилаяв дружину, вважаючи це насмішкою. Вона мене почала вітати. На моє запитання — з чим, відповіла, що з нагородженням орденом "Знак Пошани". Я отетерів і нічого не міг зрозуміти. З одного боку не відпустили за кордон, з іншого орденом нагороджений на наступний день".\nНаприкінці листопада та на початку грудня відбулися дві очні ставки Щегоцького — з Махинею та Комаровим. Свідки казали те саме, що й раніше, а от підозрюваний раптово став заперечувати свою "розкладницьку роботу". У грудні Щегоцького знову допитали — тепер він заявляв, що в будинку терпимості був лише зі Старостіним, тобто без Хюсню.\nПротоколи цього періоду короткі, без уточнюючих питань — слідчий не цікавився, чому футболіст раптом змінив покази.\nАрештований просив слідчого влаштувати очну ставку з Чирським. Але навіть якби він цього хотів, було вже неможливо — колишнього начальника "Динамо" розстріляли 22 вересня 1938 року.\nСлідство добігало кінця й міняти щось у його ході ніхто не збирався. Щегоцькому спочатку висунули звинувачення в шпигунстві (стаття 54–6 Кримінального кодексу УРСР), шкідництві (стаття 54–7 КК УРСР) та участь у контрреволюційній організації (стаття 54–11 КК УРСР), але згодом кваліфікацію змінили — лишили тільки шпигунство, а також додати статтю про антирадянську пропаганду та агітацію (стаття 54–10 КК УРСР). Це виглядає дивно, адже свідчень про антирадянську агітацію з вуст Щегоцького було обмаль, натомість його власних зізнань щодо шкідницької роботи за наказом Коритного — достатньо.\nМаксимальне покарання за кожним із пунктів обвинувачення — розстріл.\nЩегоцький мав змогу відмовитися від усіх свідчень і все докладно пояснити в січні 1939 року, коли справу розглядав трибунал Київського військового округу.\nВін заявив, що "зізнання" написав під тиском. Розповів про погрози слідчого, провокацію Ряботенка, запозичення ідей у книгах Заковського. Наголосив і на успіхах команди, яку він нібито "розкладав", і на тому, що кількість фізкультурників усі знали й без нього. А ще, як стверджував підсудний, Хюсню насправді не говорив російською — він був переконаний, що це підтвердили б радянські перекладачі, які супроводжували команду. Ба більше: в 1936 році Хюсню, здається, взагалі не приїжджав до СРСР.\nЗа словами футболіста, і на останніх допитах, і в тюрмі він просив аркуш для того, щоб у скарзі прокурору описати, як із нього вибили зізнання — але йому відмовили.\nСвідки, яких допитали в суді, з цілому від показів не відмовлялися — але їхні формулювання тепер були більш м'якими.\nСписок людей, яких мали допитати на суді\nНаприклад, Демура казав: "Я не можу визнати, що Щегоцький систематично проводив розкладання команди, а просто було два випадки випивки на змаганнях, на підставі яких я й давав покази про недисциплінованість Щегоцького".\nМожна припустити, що слідчі під час допитів "загострювали" слова свідків, вкладали в їхні вуста ті вислови, які були потрібні слідству — а ті, не наважуючись сперечатися з чекістами, усе підписували. Такі перекручування — звичайна практика за часів Великого Терору. Наприклад, читаючи протоколи допитів 1930-х років, можна побачити, як малописьменний селянин відповідає шаблонними фразами на кшталт "право-троцькістська терористична організація", хоча насправді радше за все ніколи й не чув таких слів.\nЗадовольнивши клопотання підсудного, трибунал допитав двох нових свідків — працівника "Динамо", адвоката Абрама Гуревича та футболіста — на той час уже колишнього — Костянтина Фоміна. Обидва, як могли, захищали Щегоцького. Фомін зокрема підтвердив, що Хюсню не знає російської.\nОстаннє слово підсудного було лаконічним: "У 1933 році я приїхав у київське "Динамо". Витратив багато сил на зміцнення колективу футбольної команди. Заява Чирського є брехнею. Я не був ворогом радянської влади. Я був чесним радянським патріотом і чесним радянським патріотом залишився".\nЩегоцькому пощастило. Суд врахував, що спортсмен відмовився від своїх "зізнань", а інші докази — слабкі. Справу за фактом антирадянської агітації припинили, тобто фактично за цим епізодом спортсмена виправдали, а за фактом шпигунства — відправили прокурору на додаткове розслідування. Щегоцького залишили під вартою.\nНа боці футболіста зіграв час. Якби суд відбувся на пів року раніше, у розпал Великого терору, шанси на порятунок були б мінімальними. А зараз, після заміни Миколи Єжова на Лаврентія Берію на посаді наркома внутрішніх справ, масштаби репресій знизилися, і трибунал не став заплющувати очі на те, що справа виглядала сфабрикованою.\nГеоргій Кузьмін у книзі "Билиці та вигадки нашого футболу" зазначає: "Щоби якось виправдати тривалу відсутність Щегоцького, була пущена плітка, що він закохався в дружину шведського консула, зійшовся з нею й заради цієї жінки на якийсь час закинув футбол. Версія була зручною і прижилася, хоча не мала з правдою нічого спільного…".\nЗгодом відділ НКВС, який займався справою Щегоцького, розформували, додаткове розслідування доручили вже іншим слідчим. Зробили вони небагато — ще раз допитали Щегоцького та Ідзковського, тепер виключно про Хюсню. Ідзковський заявив, що турок усе ж трохи говорив російською. У газеті знайшлося підтвердження того, що Хюсню був у Києві в 1936 році — але суті справи це не міняло.\nЩегоцький ще вимагав допитати Старостіна про обставини тієї ночі в Стамбулі. "Спартаківець", за його переконанням, мав зокрема підтвердити, що вони були в будинку терпимості години дві, що явно мало для вербування — особливо враховуючи, що спочатку в Щегоцького був секс.\n"Андрій Старостін може підтвердити, що перед відходом із закладу ми просили в господині закладу пива; не зрозумівши нас, вона свистком викликала полісмена; ми продовжували при ньому наполягати на нашому проханні, яке було нарешті зрозуміле й задоволене.\nЦе знову-таки доводить, що ніякої компрометації я не боявся".\nКиївські чекісти й самі наче хотіли поговорити зі Старостіним, але в допиті їм було відмовлено — у справі є відповідна довідка. Хто й чому вирішив, що допитувати московського гравця не треба, у документі не уточнюється.\nДовідка про відмову в допиті Андрія Старостіна\nПрокоментувати цю відмову ми попросили історика з російського "Меморіалу" Сергія Бондаренка. Він дослідив архівні кримінальні справи Старостіних — усі четверо братів-футболістів були репресовані.\n"Андрій Старостін та його старший брат Микола пережили дуже важкий період в 1937–38 роках, коли заарештували багатьох їхніх друзів і знайомих. Самі вони вижили, мабуть, перш за все, завдяки своїм політичним зв'язкам — заступництву Олександра Косарєва, глави ВЛКСМ, співзасновника "Спартака".\nУ цьому сенсі відмова в допиті Андрія Старостіна в справі Щегоцького мене зовсім не дивує — він десятки разів міг бути не тільки викликаний, але вже й заарештований, і розстріляний за більш ранніми справах більш близьких йому людей, ніж Щегоцький. Якщо вже такі справи були спущені на гальмах, то від слідчих у справі Щегоцького цілком можна було відмахнутися.\nНу й цілком можливо, що сама справа Щегоцького вже спускалося на гальмах, їй явно не збиралися давати хід. І сенс тоді ще когось додатково допитувати, тим більше загальнорадянську зірку, Андрія Старостіна?" — каже дослідник.\nВрешті решт справу вирішили відправити на розгляд Особливої наради НКВС.\n"З огляду на те, що додатковим розслідуванням необхідних для розгляду справи в суді даних не здобуто, а наявні в справі матеріали перевірити в суді не здається можливим", — так це пояснювалося в документі.\nОсоблива нарада — позасудовий орган сталінських часів, подібний до сумнозвісних "трійок" та "двійок". На відміну від суду, позасудові органи не слухали та навіть не бачили фігуранта справи та свідків, не вивчали детально документи — лише зачитували коротку довідку щодо суті справи та приймали рішення. Справи, у яких була слабка доказова база, часто якраз відправляли позасудовим органам.\nПісля цього про Щегоцького знову забули: половину весни, літо та майже всю осінь 193 року справа не рухалася, а він і далі сидів у Лук'янівській тюрмі.\nНарешті 10 листопада Особлива нарада оголосила вердикт: "За антирадянські зв'язки — зарахувати в покарання термін попереднього ув'язнення. Щегоцького Костянтина Васильовича з-під варти звільнити. Справу здати в архів".\nІншими словами, футболіста все ж визнали винним. 15 місяців, які він пробув у неволі, стали його покаранням.\nВиписка з протоколу Особливої Наради по справі Щегоцького\nАбсурдність такого рішення полягає насамперед у тому, що злочину під назвою "антирадянські зв'язки" в Кримінальному кодексі не існувало.\n"Навіть для тих років це перегин, адже вони мусили формально "підтягнути" до рішення хоч якусь статтю. Проте чомусь вирішили не робити цього", — каже відомий дослідник архівів спецслужб історик Володимир Бірчак.\nДо того ж у рішенні, не уточнюється, з ким саме були ці антирадянські зв'язки — з Коритним та іншими репресованими чиновниками, з Хюсню чи працівницею будинку терпимості. Схоже, особлива нарада сама над цим не замислювалася. І водночас не хотіла ані саджати футболіста як шпигуна, ані виправдовувати його — і вдалася до такого "компромісу".\n25 листопада 1939 року Щегоцькому видали копію рішення Особливої наради та звільнили.\nУ мемуарах футболіст писав про ті дні: "… Кволий, схудлий, але щасливий від того, що справедливість перемогла й мене повністю реабілітовано, вийшов я на волю. Передусім попрямував на телеграф, аби якнайшвидше сповістити матір про те, що живий, здоровий і скоро побачуся з нею. Через два дні мені повернули документи, орден. Першим прибіг до мене дорогий друг Василь Правовєров, почалося паломництво. Десятки запитань — що, як, чому, де? Товариші розповіли про невдачі команди, яка в сезоні 1939 року виступала погано й зайняла в чемпіонаті країни лише восьме місце".\nЗа час ув'язнення Щегоцький залишився без житла та родини — про останнє він детально не розповідає, але схоже, що дружина пішла від нього разом із донькою. Здавалося, що відновити спортивну форму й повернутися до футболу не вийде — але "Динамо" пропонує йому принаймні спробувати. Взимку спортсмен лікувався в санаторії, відпочивав, від'їдався, і в новому сезоні 1940 року вже зміг вийти на поле в основному складі киян.\nУсі п'ятеро гравців, яких допитували під час слідства, лишалися в команді. Щегоцький ніде не згадує, як склалися відносини з ними.\nЖахливі 15 місяців поступово забувалися, але формально Щегоцький лишався злочинцем. Він звернувся до наркомів внутрішніх справ — республіканського, Івана Сєрова, та союзного, Лаврентія Берії — із проханням сприяти перегляду справи та зняттю з нього судимості.\nУ НКВС, схоже, були не проти — у справі є рішення про порушення відповідного клопотання перед Особливою нарадою. Документ підписаний 8 червня 1941 року. Невдовзі почалася війна з Німеччиною, і всім стало не до того.\nМеморандум про вербовку Костянтина Щегоцького\nДеяких арештованих чекісти вербували в якості агентів. Комусь це допомагало вийти на волю, а комусь ні — наприклад, колишньому міліціонеру Ряботенку. Зазвичай у матеріалах кримінальної справи немає прямих підтверджень або спростувань того, що людина стала агентом. Але в справі Щегоцького є меморандум, у якому зазначено: "Вербувати не можна, оскільки повністю [перед слідством] себе не викрив і від раніше даних свідчень відмовився".\nНа початку німецько-радянської війни Щегоцький був призначений інструктором військово-фізичної підготовки загону воєнізованої пожежної охорони НКВС. 19 вересня 1941 року радянські війська залишали Київ. Колона, у якій виїжджав із міста Щегоцький, потрапила у вороже оточення.\nУ спогадах він описував, як понад два місяці пішки йшов на схід болотами та хуторами, ховаючись від німців. Футболіст пізніше любив згадувати, що орден "Знак пошани", яким його нагородили перед арештом, він тоді зберіг, зашивши в спідню білизну.\nЗі Щегоцьким були ще кілька людей, зокрема його друг на прізвисько "Ячик" — адміністратор "Динамо" Ісак Ячменников. На суді в 1939 році спортсмен клопотав про його допит у якості свідка. Одного разу Ячменников так замерз, що вмовив своїх попутників відпустити його самого в село — дістати теплих речей та їжі. Більше його не бачили — ймовірно, схопили німці.\n"Вже після війни колишній воротар, а згодом інструктор республіканського комітету з фізкультури і спорту В. Ямковий розповів мені, що зустрівся з Ячиком у страшному Дарницькому німецькому таборі для військовополонених. Той був у самій лише білизні, мав жахливий вигляд. Поговорити їм не вдалося…" — пише Щегоцький у мемуарах.\nПісля тривалих поневірянь Щегоцький та його попутник Семен Мордерер дісталися до Ростовської області та опинилися на підконтрольній СРСР території.\nУже після війни Міністерство держбезпеки писало про Щегоцького:\n"З 19 вересня до 29 листопада 1941 р. перебував у ворожому оточенні, йшов не один. Сумнівних та підозрілих моментів за час перебування на території противника та під час виходу з оточення немає".\nЦій версії протирічить один документ, що зберігається в Державному архіві Київської області. Він був створений наприкінці вересня або в жовтні 1941 року — тобто під час німецької окупації української столиці. Адресований документ голові міської управи Олександру Оглоблину.\n"Секція Фізкультури при відділі Освіти просить Вас допомогти в справі звільнення кращих майстрів спорту України — футболістів збірної команди Києва, які зараз перебувають як військовополонені в таборах у Боярці", — звертаються до бургомістра голови секції та відділу.\nВони наводять список із восьми футболістів. Під номером 6 — "Щегоцький Кость, 1911 р., українець, безпартійний, майстер спорту Динамо, був заарештований по політичній справі та сидів у в'язниці в 1938–1939 роках".\nПривертає увагу серед іншого те, що поляка/росіянина Щегоцького цього разу записали українцем Власне, всі футболісти у списку вказані як українці — хоча, наприклад, Микола Трусевич був євреєм., а його ім'я подається в "українізованій" формі — Кость.\nКлопотання про зільнення полонених футболістів\nДержавний архів Київської обалсті\nМайже про всіх інших спортсменів зі списку добре відомо, що вони дійсно перебували в окупованому Києві — і зокрема взяли участь у "матчі смерті". Трьох — Івана Кузьменка, Миколу Трусевича та Олексія Клименка — німці розстріляли в Сирецькому таборі 24 лютого 1943 року. Микола Коротких загинув під час тортур у гестапо.\nОтже, цілком можливо, що футболіст справді потрапив у полон під час оточення та утримувався в Боярському таборі. Йому вдалося втекти — з тих таборів тікали часто. А далі все відбувалося десь так, як описано в спогадах. Щегоцький вирішив нікому не розповідати, що був у полоні — це могло принести непотрібні проблеми — як мінімум, ретельні допити чекістами.\nУ МДБ пізніше підкреслювали, що динамівець виходив з оточення не один — як зайве підтвердження того, що його словам можна вірити. Але Семен Мордерер, з яким герой статті перейшов лінію фронту, міг не знати про полон — адже вони були разом не із самого початку шляху — або не став "здавати" товариша.\nВодночас не можна виключати, що Щегоцького занесли до того списку помилково.\nВірогідність того, що цю загадку можна розв'язати за допомоги архівів, вкрай низька. У перші місяці війни, коли в полон потрапила величезна кількість червоноармійців, таких таборів було багато — і документів після них майже не збереглося.\nНа неокупованій території Щегоцький спочатку тренував пожежників у Куп'янську та Ворошиловграді (нині Луганськ), а потім грав у футбол у Казані та Ташкенті.\nЯк склалася доля в тих "динамівців", які свідчили в справі Щегоцького? Більшість встигла евакуюватися. Махиня та Фомін воювали, були нагороджені. Після війни майже всі працювали тренерами.\nЗовсім інша історія — у Павла Комарова. Він лишився в захопленому німцями Києві. Входив до складу вже згаданої команди "Старт", вийшов на поле під час "матчу смерті".\nТочних даних про долю Комарова після 1943 року немає. Найчастіше трапляється твердження, що німці, відступаючи з Києва, вивезли його із собою. Добровільно чи примусово — невідомо.\n"… Зникнення з німцями відомого нападника Павла Комарова й досі залишається нерозгаданою таїною. За свідченням Макара Гончаренка, Комаров служив у Сирецькому таборі наглядачем, доносив на своїх. Цю версію підтримував і Микола Махиня, але зі слів третіх осіб. За свідченням же Михайла Путистіна, Комаров нікого не зраджував. За твердженням Костянтина Щегоцького, Павло ще замолоду мріяв жити за кордоном", — пише Георгій Кузьмін у своїй книзі.\nФутболіст нібито якийсь час працював на німецькому заводі "Мессершмідт", наприкінці війни опинився в Шотландії, а потім перетнув океан та оселився в Канаді, де й помер. У деяких публікаціях без посилання на джерело стверджується, що під час Олімпіади 1956 року в Мельбурні Комаров підходив до українських спортсменів, намагаючись розпитати про долю старих товаришів по "Динамо", але ті вирішили не спілкуватися.\nЗа іншими версіями Комаров загинув під час війни в Києві або Польщі.\nПісля війни Щегоцький повертається в Україну. Один сезон він тренував одеський клуб "Харчовик", наступні два — рідне "Динамо", а далі — різні клуби, не лише київські.\nСудимість із футболіста, перед самою війною зняти не встигли. Але він був переконаний, що встили — секретар Берії ще тоді сказав, що клопотання задовольнили.\n"Після мого ув'язнення я близько шести років працював в органах МВС і мені ніхто, ніде й ніколи не згадував про мій арешт і тільки тепер, за дев'ять років, з'ясувалося, що це звинувачення з мене не знято", — писав він у 1949 році.\nЗнову від нього пішли заяви до високих кабінетів із проханням відновити справедливість. Цього разу ніщо не завадило завершити всі бюрократичні процедури. Але відповідь на клопотання була несподіваною: відхилити.\nДокумент про відмову в зняття судимості зі Щегоцького.\nЧому було прийняте таке рішення — Щегоцькому ніхто не пояснював, принаймні, офіційно. Але в справі причини відмови названі.\nПо-перше, в евакуації він став фігурантом справи-формуляру з забарвленням "німецький шпіонаж" Якщо чекісти підозрювали людину у якихось злочинах, але не планували одразу арештовувати її — наприклад, мали недостатньо доказів або хотіли краще її вивчити — вони починали спостереження за нею, збираючи інформацію, що надходила, у справі-формулярі. Забарвлення — це те, в чому насамперед підозрювали людину, створюючи справу-формуляр — наприклад, "німецький шпіонаж", "антирадянська агітація".. Справа в тому, що в Ташкенті у футболіста почалися стосунки з Єлизаветою Гейхер. Якщо вірити документу, вона у 1943–1944 роках за хабарі допомагала звільнитися від призову тим, хто не бажав служити в армії — "шахрайським шляхом займалася придбанням залізничних квитків для різних осіб" та "здійснювала низку інших злочинів".\nУ 1944 році СМЕРШ У роки Другої Світової таку назву носили три окремі контррозвідувальні структури при різних відомствах. У даному випадку йдеться про СМЕРШ при НКВС.арештував Гейхер. Її судими за розголошення відомостей, що не підлягають оголошенню (стаття 153, КК Узбецької РСР), спекуляцію (стаття 175, КК УРСР) та шахрайство (стаття 233 КК УРСР). Вирок — 5 років таборів. У 1945 році покарання спочатку зменшили до двох років, а згодом жінку звільнили за амністією. Судячи з документів, Щегоцькому запропонували їхати в Київ та тренувати "Динамо" ще в 1945 році, але він чекав, поки Гейхер вийде на волю, щоби поїхати в Україну з нею. Так врешті і зробив, але, ймовірно, до того часу пропозиція від киян стала неактуальною — тому пішов у московський "Харчовик".\nСудячи з документу, Щегоцький не був безпосередньо пов'язаний із діяльністю Гейхер. Однак стосунки з нею — уже привід порушити окрему справу проти нього та негативний рядок у біографії та привід не знімати судимість. У НКВС спочатку вважали, що, оскільки діяльність Гейхер шкодить обороноздатності країни, вона може працювати на ворога — тому справа має саме таке забарвлення.\nЗ Єлизаветою Гейхер Щегоцький прожив до кінця життя.\nУ документі стверджується, що з "Харчовика" тренера звільнили за розтрату.\nНе забули в Міністерстві держбезпеки і про соціальне походження та родичів Щегоцького. У документі його батько фігурує як постачальник вин за кордон, мати — як власниця ресторану. Чоловіки двох його сестер раніше були репресовані.\nСаме ці "компрометуючі матеріали" і визначили рішення про відмову в реабілітації.\nУ 1972 році в київському видавництві "Здоров'я" вийшла книга "У грі та поза грою" — спогади Щегоцького, записані та літературно оброблені журналістом К.Михайленком Під цим псевдонімом працював Михайло Каганович — племінник відомого радянського політика Лазаря Кагановича.. Тема сталінських репресій у той час, якщо десь і згадувалася, то мимохіть, без деталей, прикрита евфемізмами на кшталт "помилки часів культа особи". Саме в такому дусі в книзі й описане ув'язнення футболіста, зовсім промовчати про яке було неможливо. У кількох реченнях Щегоцький розповідає, як його запросили на "прийом", який у результаті "тривав… п'ятнадцять місяців". А далі він "кволий, схудлий, але щасливий" виходить на волю та їде до рідних у Москву.\n"У грі та поза грою" — спогади Костянтина Щегоцького\nДруге, доповнене видання книги вийшло в 1991 році — уже після смерті футболіста. Цього разу подробиць ув'язнення та слідства було значно більше — про сталінські часи вже можна було писати, як хочеш. Щегоцький описує камеру — у ній було кілька десятків людей, переважно такі ж, як він, репресовані за політичними статтями. Коли герой статті сказав, що він футболіст, камера вибухнула від сміху — настільки абсурдним виглядало те, що зі спортсмена "ліпили" шпигуна.\n"У чому мене звинувачували? Слідчий кричав: "На кого працюєш? Чий ти шпигун? Польський, румунський, португальський?" І щоразу бив,щоби я швидше зізнався. На все життя запам'ятав я інтенсивні допити упродовж дванадцяти діб у 21-й кімнаті на четвертому поверсі Наркомату внутрішніх справ УРСР", — розповідає Щегоцький.\nПрочитавши кримінальну справу, ми розуміємо, що футболіст у своїх спогадах не завжди щирий. Він стверджує, що вибити зізнання в нього так і не вдалося. Своєї судимості Щегоцький, схоже, соромився, і публічно про неї не згадував — в обох виданнях книги є його слова про те, що на волю він вийшов повністю реабілітованим.\nУ 2020 році книгу "У грі та поза грою" було перевидано знову. За основу була взята перша версія спогадів.\nЗовсім фантастична версія щодо арешту Щегоцького була викладена в його посмертному інтерв'ю, що вийшло в київській газеті "Телетиждень" у 1989 році. Там футболіст нібито пояснює все так: "Динамо" з розгромним рахунком 0:6 програло московському ЦДКА, лідер УРСР Лазар Каганович насварив за це футболістів та отримав різку відповідь від Щегоцького. Через цей конфлікт його, насправді, і посадили.\nЦе не може бути правдою хоча б тому, що кияни в тому сезоні не програвали ЦДКА, а Каганович очолив республіку лише в 1947 році. Але історія "пішла в народ", на неї посилалися кілька видань, присвячених історії футболу.\nАвтором матеріалу був уже покійний журналіст Ігор Конончук. Георгій Кузьмін у своїй книзі розповідає, що колись під час зустрічі з ним розпитав про обставини запису того інтерв'ю.\nКостянтин Щегоцький у старості.\n"Конончук зізнався, що це була приватна розмова під пляшку, і він саме так запам'ятав факти, викладені ветераном. Спростовувати нісенітницю було нікому. Розповідач до моменту публікації вже помер. Але чому ніхто не спромігся заглянути в довідники? Талановитий репортер щонайширшого діапазону, який рідко займався саме футбольною журналістикою, Ігор обіцяв за нагоди виправити свою помилку. Але, на жаль, не встиг або не захотів", — додає Кузьмін.\nНа початку 1989 року Президія Верховної Ради СРСР видала указ "Про додаткові заходи з відновлення справедливості щодо жертв репресій, що мали місце в період 30–40-х і початку 50-х років". Тисячі засуджених у сталінські часи чекали на цей момент десятиліття. У травні того ж року на ім'я Костянтина Щегоцького поштою було відправлено довідку про те, що він вважається реабілітованим. Але було пізно: кількома місяцями раніше, 23 січня, він помер.\nДовідка про реабілітацію Костянтина Щегоцького\nЯк Щегоцький ставився до режиму, який вкрав понад рік його молодості та відмовив у реабілітації? Віталій Ліщинер каже, що Сталіна батько поважав.\n"Так, я дивувався: "Він же тебе посадив!". На що Костянтин Васильович відповідав, що то різні речі й що без "вождя народів" ми не виграли би війну проти Гітлера", — розповів він у інтерв'ю.\nТролейбус номер 15. Зупинка «Вулиця Щорса». Зворотна третя\nУ підручнику для українських школярів написали, що Шевченко виступав за "Ювентус"


Владислава Магалецька: «Службі потрібні SMART-реформи» | ДЕРЖПРОДСПОЖИВСЛУЖБА\nВладислава Магалецька: «Службі потрібні SMART-реформи»\nопубліковано 24 листопада 2020 року о 09:37\nСередня заробітна плата в державних установах Держпродспоживслужби становить 6647 гривень. Зокрема, таку заробітну плату отримують працівники фітосанітарних лабораторій, регіональних служб і лікарень ветеринарної медицини. Про це повідомила голова Держпродспоживслужби Владислава Магалецька.\nЗа її словами, сьогодні в Держпродспоживслужбі існує проблема низьких заробітних плат та як наслідок – дефіциту кадрів, що особливо гостро відчувається в регіонах.\nКрім того, працівники Держпродспоживслужби віком до 35 років складають лише близько 20%, що у перспективі також може мати негативні наслідки.\nВладислава Магалецька зазначила, що скорочення не вирішать проблему, бо тисячі людей виконують важливу роботу, а руйнувати завжди легше, ніж будувати.\n- Я вважаю, що вийти з цієї ситуації за допомогою простих рішень не вдасться, - зазначила Владислава Магалецька. - Потрібен комплекс з системної діджиталізації процесів. Це завдасть удару по корупції, оптимізує функції, дозволить зробити службу сучасною. Разом із підвищенням матеріального забезпечення працівників це дозволить зробити роботу в ній більш привабливою та престижною.\nЗа словами Владислави Магалецької, службі потрібні SMART-реформи: конкретні, вимірювані, з чіткими виконавцями, реалістичні і обмежені в часі. «Якщо ми зможемо створити умови і реформувати систему за такими критеріями – у нас в державному управлінні через якийсь період не буде проблем з кадрами», - підкреслила голова Держпродспоживслужби.\nДіяльність Держпродспоживслужби з питань дотриманням вимог протиепідемічних заходів суб’єктами господарювання під час карантину з 16.11.2020 по 23.11.2020\nПротягом вихідних фахівц Держпродспоживслужби Полтавщини перевірили дотримання вимог Уряду на 1273 суб’єктах господарювання, склали 22 протоколи про адміністративні правопорушення


22.11.2018 Година спілкування у формі тренінгу «Цінність людського життя».\n22.11.2018 року з поміж студентів групи СС 11-3-2, куратор групи Бабенко Тетяна Павлівна, було організовано та проведено годину спілкування у формі тренінгу «Цінність людського життя». Провідною метою заходу є сприяння формуванню у майбутніх фахівців медицини особистісної системи цінностей, усвідомлення пріоритету духовних цінностей, визначення життєвої мети, розвиток вміння працювати в групах, вміння зв’язно висловлювати думки; становлення позитивних рис характеру, почуття толерантності, що є провідним для медичних працівників середньої ланки, вміння адекватно реагувати на життєві випробування.\nПропонований тренінг повністю відповідає загальним виховним завданням, рівню психологічного розвитку та віковим особливостям студентів. Під час проведення тренінгу можна було спостерігати гармонійне поєднання індивідуальної та групової роботи, студенти проявляли пізнавальний інтерес, оскільки брали активну участь у обговоренні пропонованих проблемних ситуацій. Тьютер використовував словесні (інтерактивна бесіда «Визначення правил», «Знайомство», розповідь «Найважливіші речі», обговорення «Що є цінного в житті людини»), наочні (демонстрація, ілюстрація), практичні (вправи «Моє Я», «Скріпка», «Очікування», «Шкала оцінювання», «Незакінчене речення», «Чаша», «Мішок щастя») методи, які відповідали віковим особливостям, рівню інтелектуального та особистісного розвитку студентів.\nПедагогічну цінність такого заходу визначаємо як вплив на чуттєві механізми колективу загалом, окремої особистості – зокрема, що є дієвим чинником розвитку та вдосконалення професійно-важливих моральних цінностей.


Зубри на Чернігівщині живуть тільки у звітах | Природа України Зубри на Чернігівщині живуть тільки у звітах – Природа України\nЗубри на Чернігівщині живуть тільки у звітах\nНа початку 2007 року останні 7 зубрів Чернігівщини потонули у річці Остер, провалилися під лід. До цього жодного випадку подібної загибелі таких тварин не було.\nХто змусив розумних ссавців тікати через річку по крихкій кризі? Поза сумнівом, це було облавне полювання – впевнені фахівці.\nЗ того часу у нашій області більше немає зубрів. Хоча з року у рік владоможці роблять доповіді "у Багдаді все спокійно" – чисельність тварин тримається, ніяких проблем не маємо.\nЗубри – наше розтринькане багатство\nТе, що сьогодні у світі все ще є зубри, цілком і повністю заслуга людини. На початку минулого століття у природі зник останній представник виду. Лишилися лише півсотні тварин у зоопарках. Щоб відродити популяцію зубрів, учені схрестили їх із американськими бізонами.\nДалі і досьогодні – копітка робота по відбору генетично чистих зубрів та збільшенню їх кількості.\nДо кінця 20 століття у Європі жили близько 2 тисяч зубрів. Одна з найбільших популяцій – майже 700 тварин – дісталася незалежній Україні у спадок від СРСР.\nЗараз за офіційними даними в Україні збереглося близько 200 голів. Отже, 700 мінус 200 – безслідно розчинилися 500 тварин. Якщо врахувати приплод, число збільшується до тисячі.\nДе вони поділися? І хто у цьому винуватий?\nВелике розслідування щодо знищення зубрів в Україні підготували Володимир Борейко та Володимир Сесін.\nПам’ятник нашому беззаконню?\nДослідники наводять цифри: у 1992 році на Чернігівщині жило 120 зубрів. Гарні, могутні тварини. Берегти їх – престижно, у Польщі, Білорусі та Росії з року у рік кількість зубрів зростає. Їх охороняють урядові програми та окремі губернатори. Створюються заказники, мобільні бригади з технікою, щоб наздогнати будь-якого порушника спокою тварин.\nЩо ж у нас? Пшик.\nПрограм і законів по охороні – немає.\nТехніки і оснащення для лісників – тим більше.\nЩо маємо? Навіть офіційні завищені дані не приховують: зубрів спочатку стало 70, потім 40, 20…\nОстаточно загинули зубри Данівської популяції, що на Чернігівщині, у березні 2007 року. Вони втонули, провалившись під лід. Шестеро останніх зубрів і маленьке їх дитя. До того зубри ніколи не тонули в Острі.\nЇх гнали мисливці – кажуть дослідники.\nПолювання формально і насправді\nФормально на Україні полювання на зубрів заборонене. Втім, дозволяється вбивати тварин із селекційною метою. Тобто старих, хворих, із нехарактерним окрасом і так далі. Насправді ж під виглядом селекції іде комерційне спортивне полювання.\nУ мережі інтернет можна знайти десяток турфірм, і не лише українських, що пропонують полювання на рідкісних тварин у будь-якій кількості, були б гроші клієнта. Причому можна замовити зубра, що має трофейну цінність. А значить – точно НЕ селекційно бракованого.\nДослідники наводять жахливі дані.\n"Інспектор Чернігівського облуправління Міноборони Парфентьєв загадував, як у 1992 році він прибув у Данівське мисливське господарство на селекційний відстріл зубрів, який насправді був перетворений у облавне полювання для двох французів. Інспектор зупинив полювання. Більше начальство не направляло Парфентьєва контролювати селекційний відстріл зубрів", - пишуть дослідники.\nДумаєте, хоч хтось був покараний за знищення зубрів? Ніхто! Жодного разу!\nНа великого, помітного звіра полюють люди, впевнені у своїй безкарності.\n"Місцеві жителі вважають, що всі ці роки зубрів знищувала чудово оснащена браконьєрська група, під прикриттям Носівської райдержадміністрації і за підтримки Данівського мисливського господарства", - йдеться у дослідженні Борейка та Сесіна.\nНаприклад, був випадок, коли великий чиновник у Данівському господарстві сплутав зубра з лосем і убив його. Тушу закопали. Кримінальної справи не було.\nУ 1995 році до Носівки серед білого дня пришов поранений браконьєрами зубр. Можливо, сподівався на допомогу від людей. Місцеві мешканці добили звіра сокирами і ножами. Тушу розтягли по домівках на м’ясо. Кримінальної справи не було.\nРезультат? Зубри на Чернігівщині випарувалися.\nОдин проти бюрократів – не воїн\nВтім, не всі байдуже ставляться до винищення зубрів.\nПротягом 2005-2007 років лісник із Козельця Марусечко оббивав пороги Мінприроди України, Чернігівського облуправління лісового господарства, Чернігівської облради. Він просив зробити хоч щось для збереження останніх зубрів.\nУ відповідь він отримував відписки і жодних реальних дій.\nТим часом зубрів у області остаточно добили.\nЩоправда, чиновники та деякі вчені пропонують розв’язати проблему, заселивши зубрами Чорнобильську зону. Але біологи протестують. По-перше, вплив радіації точно не буде на користь тваринам. Адже зубри – ссавці, як і люди. І радіація для них також шкідлива. А по-друге, Чорнобильська зона давно стала територією браконьєрів. Виселити туди зубрів – значить, підписати їм смертний вирок.\nДивно, але у звітах чиновників зі звіром все нормально.\n"Аналіз динаміки вказаної чисельності (мисливських тварин) по області за попередні роки дає змогу стверджувати, що чисельність основних видів диких тварин в області за останні 2-3 роки не зменшується і стала стабільною" – йдеться у офіційному повідомленні О.С.Онищенко, головного спеціаліста сектору взаємодії із ЗМІ та зв’язків з громадськістю Державного управління охорони навколишнього природного середовища в Чернігівській області.\nЩоправда, назва "зубри" у цьому звіті сором’язливо замовчується. Нема тварин – нема і їх скорочення.\nСкажете, ми зараз у такому болоті, що не до зубрів? Насправді винищили їх не за один день, і не вчора. Так само, як багатьох інших тварин і принципи людяності як такої.\nP.S. Поштовхом для написання матеріалу стала публікація «Дичину рахують взимку». З неї можна зрозуміти, що все у нас дуже гарно. 69% мисливських господарств в області знаходиться під контролем Голови Чернігівської організації Українського Товариства мисливців та рибалок (УТМР) Олександра Прокоп’єва.\nПри підготовці використані матеріали дослідження "Истребление зубров в Украине, Беларуси, Польше и России" Володимира Борейка та Володимира Сесіна.\nІван ОЛЕСЬ, val.ua\nЧи породичаються українські та польські зубри?\nНа Львівщину завезли закордонних зубрів


GPS-трекер у викраденому авто вивів поліцію на ціле сховище крадених машин - Auto24\nGPS-трекер у викраденому авто вивів поліцію на ціле сховище крадених машин\n30 жовтня 2020 , 17:45\nУ злодійському "бункері" стояв автовоз, заповнений краденим добром, частина машин була поліцейськими, а у кабіні вантажівки виявили значну суму готівкою.\nАвтовоз виявився цілком законним, але його власник стверджує, що не знав про те, що йому належить перевозити крадені машини.\nТакож цікаво: Водій, за яким гналась поліція, встиг заїхати на АЗС, заправитись і продовжив втечу\nСпівробітники поліції штату Мічиган повідомили, що GPS-трекер привів їх до вантажівки, завантаженої викраденими транспортними засобами. Кілька з них були патрульними поліцейськими машинами. Правоохоронці також виявили близько 10 000 доларів готівки в кабіні вантажівки.\n21 жовтня до поліції зателефонував власник викраденого авто та повідомив, що в його машині встановлено GPS-трекер. Власник викраденого авто відстежив координати пристрою та повідомив їх офіцерам. На той момент зниклий автомобіль рухався автострадою поблизу містечка Ван Бурен в південно-східній частині штату Мічиган. Поліція вирушила на перехоплення.\nОпинившись на місці, співробітники зрозуміли, що автомобіль, який вони відстежували, їхав не власним ходом, а на автовозі. Зупинивши вантажівку, вони уважно розглянули вантаж і виявили щонайменше ще три машини, визнані викраденими у поліцейських департаментів різних округів штату. Одним з них був Dodge Charger 2020 року, викрадений з Департаменту поліції Уоррена. Ще один – Dodge Charger 2018 року, викрадений у Департаменту поліції Саутфілда, та ще один Charger 2017 року, який належить Детройтському відділу поліції.\nВодій, житель Лонг-Біч, штат Каліфорнія, повідомив співробітникам, що щойно купив причіп, однак про крадені автомобілі нічого не знає. Він також сказав, що планував зупинитися в Белвіллі, щоб забрати інший автомобіль, перш ніж продовжувати поїздку. Куди прямували крадені машини – залишається невідомим, поліція штату Мічиган продовжує розслідування інциденту.\nDodge Законодавство Новини Фото


Бердичівлянин:«Невідомі варвари розкопали поховання розстріляних євреїв на околиці міста». ФОТО - News DKS - Новости и инфо Житомира\nНаша Житомирщина не є винятком. В місцевих ЗМІ, у соціальних мережах достатньо багато різних новин та повідомлень про злочини, бездоріжжя, халатність тих чи інших осіб, які виконують свої обов'язки тощо. Цей список можна продовжувати дуже довго.\nАле щоб не бути голослівними, хочемо розповісти про випадок, який стався на околиці Бердичева». Про нього на своїй сторінці у Фейсбук розповів місцевий мешканець Andrii Rukkas:\n«Це жах! Невідомі (сподіваюсь поки що) варвари розкопали поховання розстріляних євреїв на околиці Бердичева. Могила розкрита, кістки, рештки черепів, навіть дівоча коса, взуття лежать на поверхні. Викликали поліцію; правоохоронці зреагували досить оперативно. Поліція зафіксувала злочин і обстежувала це місце».\nДехто з євреїв, що мешкають за кордоном, взагалі, між іншим, вважає Бердичів містом-легендою. Хтось навіть велично називає цю перлину Житомирщини Волинським Єрусалимом. На його території поховані, за інформацією фахівців, що вивчали це питання, поховано близько кількох сотень представників цього народу. До речі, тут ще й покоїться один із найвидатніших хасидських цадиків, "адвокат єврейського народу", Леві Іцхак Бердичівський.\nпоховання розстріляних євреїв\nЖитомиряни пропонують облаштувати багатофункціональний цілодобовий міні-стадіон на Корбутівці\nУ Коростені пенсіонери вночі грабували тротуарну плитку


Львів — Afrodita-travel\nТема повідомлення *:\nБуки, ландшафтний парк\nЕкскурсії на завод Кока-Кола\nЕкскурсія на фабрику РОШЕН\nМайстерня ялинкових іграшок\nГустинський жіночий монастир\nПід Золотою Трояндою\nОдного дня досить щоб познайомитися і закохатися до Львова.\nПропонуємо вам пройтися вузькими вуличками\nЛьвова, відчути запах ароматної кави і забрати з собою частинку міста в сувенірах.\nТут сотні і тисячі історичних пам'яток, що зачаровують\nсвоєю архітектурою собори, мережа концептуальних кафе. Приготуйтеся, буде багато несподіванок ...\nЗробіть собі незабутній подарунок!\nМи пропонуємо наступний варіант туру вихідного дня до Львова. Для отримання повної інформації про програму та вартість, натисність на назву туру.\nВиїзд: 5.04, 12.04, 19.04, 26.04 2019 Вартість від 1800грн.\nТур "В обіймах Львова"\nРесторан «Дім легенд»: повечеряти з казкою\n«Дім легенд» - це дивовижні історії, які тобі розповідають на кожному поверсі герої в костюмах. Притому вони не виглядають акторами театру, які розривають горло і просто виконують свою роботу. Вони - гармонійна частина цього закладу, зацікавлені, справжні герої легенд! А на верхньому рівні зустрічає сажотрус, який обов'язково запропонує подивитися на Львів з висоти даху, виглянувши ... з димохідної труби! До слова, літня тераса закладу теж знаходиться на даху.\n«Дім легенд» - це своєрідний центр охорони всіх львівських легенд: бруківки, часу, левів, погоди ... Тут пропонують ароматну домашню їжу з каміна, власні настоянки та обов'язкову гудзик на щастя. На цьому зав'язана і концепція інтер'єру: кожна кімната - берегиня певної легенди.\nСеред офіціантів працюють карлики. Всі зали ресторану мають різну тематику і свою легенду - зал часу, зал левів, зал річки Полтви, зал бруківці, бібліотека.\nМеню дуже дешеве і дуже зручне у виборі. Всього дві сторінки, але ви відразу знаєте, що хочете! До слова, це одна з грамотних особливостей львівських кафе: тут ви не зустрінете широких меню в громіздких папках.Вони обов'язково надруковані на папері і обов'язково витримують концепцію\nФотографувати тут категорично заборонено: власники дуже трепетно бережуть ту унікальну атмосферу, яку вдалося створити на чотирьох поверхах і семи рівнях старовинної будівлі;\nЯкщо ви мисливець за щастям, то не забудьте помацати за гудзик сажотруса біля входу в ресторан.Тут вірять, що це приносить щастя.\n«Мазох-кафе»: скандальна пам'ятка міста\nДеяких це місце просто шокує. Відшмагати батогом або надіти на гостя залізний ошийник з шипами тут в порядку речей! Гість - раб, офіціантка - пані та володарка. Загалом, краще вести себе добре ...\nЦей заклад викликало особливе захоплення (нічого особистого, сюди приходять далеко не збоченці, основна аудиторія - захоплені ідеєю туристи!). При цьому концепція заснована не просто на принципах мазохізму і інших витівки, а на тому, що саме у Львові в 1863 році народився знаменитий письменник Леопольд фон Захер-Мазох, який в дитинстві обожнював в замкову щілину підглядати за тим, як його мачуха розважалася з коханцем . Та, природно, безкарним таку цікавість не залишала, і била його.Замість того, щоб ридати і молити родичку про пощаду, Леопольд ... отримував задоволення! Незабаром один з віденських психологів назвав подібне явище «мазохізмом». До слова, в майбутньому Мазох заслужить звання «австрійського Гоголя».\nНазви і компоненти практично всіх страв і напоїв в ресторані пов'язані з мазохізмом і творчістю Леопольда фон Захер-Мазоха.Вам запропонують салат «Банька і батіг», шоколадне фондю «2 принципа розпусти», гарячу закуску з селерою «Не квап фінал», фрукти з вершками «Вуздечка пристрасті» та інші. Існує теорія, що всі страви з меню ресторану приготовлені з додаванням природних афродизіаків. Ціни спокусливі. Рахунок принесуть в дамській туфельці.\nАвтори ідеї «Мазох-кафе» вважають, що кафе має не тільки пізнавальний, але і виховно-освітній характер.\nКафе невелике, але дуже миле і пріетное. На першому поверсі знаходиться кондитерська і кафе, де можна випити кави і гарячий шоколад, а на другому поверсі знаходиться магазин з шоколадними смаколиками - справжній рай для ласунів і витончених конфетодарітелей.\nТут Ви зможете придбати ексклюзивні сувеніри:\nшоколадні магнітики на холодильник,\nтакож можете зібрати свою коробочку з різних шоколадних цукерок (вам її упакують і красиво перев'яжуть стрічкою),\nоригінальні чашки і багато ін.\nАромат кориці, змішаний із запахом шоколаду, носиться по всьому кафе і магазину. Від відвідування цього закладу у вас назавжди залишиться шоколадна залежність, приємна і солодка на смак.\nЗаздалегідь можна замовити майстер-клас:\nзробіть цукерки своїми руками!\nпівтори години ремесла шоколадної справи!\nРозмальовки шоколадних кошиків, нові знання про шоколад і частування солодощами, які Ви зробите самі!\nФормуються групи від 5 осіб\n«Масонська ложа»: найдорожчий ресторан Західної України!\n... але не для всіх! Для почесних членів ложі і власників картки постійного гостя - знижка 90%.\nЦей заклад теж по-своєму епатує. Почати варто з того, що вивіски у заклади просто немає.\nВоно розташовується в самому серці Львова за непомітною дверима на другому поверсі одного з будинків.\nСтукаєш в ці двері, в общем-то, невпевнено, не розуміючи, куди ти прийшов і куди в результаті потрапиш. Двері відкриває старий єврей в потертому сірому халаті і пенсне (все, як годиться!), Невдоволено каже: «В ресторан - не сюди!» ...\nРесторан «Масонська ложа» складається з трьох залів на 80 місць. Стіни закладу мерехтять різними масонськими знаками: циркулями, молотками, пірамідами, трикутниками зі «всевидячим оком» та іншими атрибутами «Братства вільних каменярів». Детально оглянувши все, Ви відкриєте для себе багато нового. Тут Ви відчуєте себе обраним!\nЗа автентичним традиціям, весь персонал закладу - чоловіки. Таємничий інтер'єр, легка класична музика і джаз, свічки і вишукана європейська кухня створюють неповторну камерну атмосферу.\nЛичаківський цвинтар - це музей під відкритим небом.\nЛичаківський цвинтар з'явилося приблизно в 1786 році.\nНабути там спокій могли тільки найбагатші жителі Львова.\nРодичі ж проводжаючи близьких і рідних їм людей в останню путь, явно не скупилися для вираження своєї любові наймати відомих скульпторів.\nРаніше жителів міста ховали в підземеллях біля костьолів, і це призводило до не дуже приємних запахів і антисанітарії.\nІ лише завдяки австрійському імператору Йосипу II, в 1784 році всі кладовища з центру міста перенесли на околиці.\nТаким чином, на мальовничих пагорбах і терасах стародавнього Львова з'явилося унікальне кладовище Личаків.\nПам'ятники та склепи, які там стоять уже майже 220 років, це неймовірні за своєю красою шедеври скульптури і архітектури, це творіння відомих майстрів, які з століття в століття охороняють пам'ять про наших предків.\nЖидівська кнайпа «Під Золотою Розою»: тут навіть немає цін в меню!\nТа й навіщо ціни в єврейському меню? Звичайно ж, отримавши рахунок, ви будете з офіціантом торгуватися! І тут уже все залежить тільки від вашої майстерності в цьому хитрому справі ...\nТепло і затишно, як в традиційному єврейському будинку. Білі вишиті скатертини ручної роботи, живі квіти навколо, свічки, антикварні швейні машинки і скрипки ....\nРечі в інтер'єрах концептуальних львівських кафе живуть, зберігають свою історію. Вони вже історична цінність, але при цьому доступні гостям.\nОднією з концептуальних традицій стало омивання рук гостей ресторану перед трапезою.\nГоловна фішка меню - відсутність цін. Спробувати ж тут можна традиційні страви єврейської кухні: гефілте фіш, маца, гумус.\nНайцікавіший момент трапези - її завершення, а точніше, торги ...\nНаші офіси : -->\nСоздание сайтов +380931995633


ПіКа - Яценюк хоче прописати спеціальний статус російської мови у Конституції\nЯценюк хоче прописати спеціальний статус російської мови у Конституції\nПрем'єр Арсеній Яценюк пропонує зафіксувати у новій Конституції право місцевих громад надавати спеціальний статус поширеним у них мовам.\nПро це йдеться в його зверненні з нагоди 9 травня.\nЯценюк нагадав, що уряд йде на широкомасштабне розширення прав та автономії регіонів в політичній, економічній та гуманітарній сферах.\n"Які ще свята відзначати, кого ще вважати героями, в якій церкві молитися, якими мовами говорити – це те, чого ніколи не нав’яжеш людям згори", - сказав прем'єр.\nВін нагадав, що закон "Ківалова-Колесніченка" залишається в силі.\n"В тих областях, де більшість людей говорить російською, - вона має юридичний статус регіональної. Фактично ж її права та можливості там такі ж самі, як у державної української", - нагадав Яценюк.\n"Як глава уряду, при розгляді змін до Конституції запропоную норму, згідно якої при збереженні статусу української як єдиної державної місцеві Ради отримають право надавати статус спеціальної російській та іншим мовам", - пообіцяв він.\nУ той же час Яценюк закликав людей за змоги не брати участі у масових акціях 9 травня та не піддаватись на провокації.


Єгипитські піраміди — Гипермаркет знаний\nБагато сторіч селяни працювали в полі, жреці - служителі храмів - молилися богам, фараони воюва¬ли, поневолюючи інші народи, й привозили до своєї країни рабів.\n' «Східчаста піраміда» фараона Джосера, який побажав, щоб його усипальниця підні¬малася до неба, побудована в XXVI ст. до н. е. біля Саккари. Це перша піраміда, але своїм зовнішнім виглядом вона більш схожа на мастабу. «Мастаба» - слово арабське й озна¬чає «лавка». Так називаються похилі могильні будівлі, закріплені цеглою або камінням.\nКоли Хеопс побачив піраміду, він залишив¬ся незадоволеним і наказав збільшити її роз¬міри. І знов погнали на будівництво рабів і селян, і знов вони вмирали від непосильної праці. На будівництво йшли всі гроші з державної скарбниці, і Хеопсу через силу вдалося до¬будувати піраміду. Висота піраміди була май-? же 147 м, будували її протягом 20 років.\nДолина Царів. Поряд із Фівами, ста¬родавньою столицею Єгипту, у пустельній долині, прямо в скелі була висічена таємна гробниця, її наказав зробити для себе фараон Тутмос І, який знав, що з біль¬шості царських усипальниць викрадаються скарби. Його приклад наслідували й інші фараони.\nСтіни усипальниць покривалися гіп¬сом і прикрашувалися малюнками богів ібогиньта надписами. Використовувались фарби білого, жовтого, зеленого, чорного, синього та червоного кольорів. Багато зображень збереглося до наших днів.\nЦікаво знати. Із папірусу - міцного очерету,; який ріс на берегах Нілу, було виготовлено перший папір для письма. Єгиптяни розрізали стебла І папірусу на тоненькі смужки й склеювали з них аркуші. На таких аркушах писали кінчиком оче¬ретинки.\nИсточник — «http://edufuture.biz/index.php?title=%D0%84%D0%B3%D0%B8%D0%BF%D0%B8%D1%82%D1%81%D1%8C%D0%BA%D1%96_%D0%BF%D1%96%D1%80%D0%B0%D0%BC%D1%96%D0%B4%D0%B8»


В Краматорську пішов з життя Федір Хорошайло | Краматорська міська рада\n10.12.2020, 08:46, 316, Прес-служба\n9 грудня 2020 року, на 98-році пішов з життя мешканець Краматорська, ветеран Другої Світової війни, полковник Хорошайло Федір Іванович.\nФедір Іванович Хорошайло народився 13 травня 1923 року в селі Сергіївка. Після закінчення ремісничого училища Новокраматорського машинобудівного заводу працював токарем в механічному цеху №6. У перший день війни пішов добровольцем на фронт. Після проходження бойової підготовки, в листопаді 1941 року, по спецнабору був направлений в запасний артилерійський полк під Казанню, де готували молодших командирів бойових реактивних установок БМ-13 “Катюш”.\nЗ березня 1942 року по грудень 1942 року в складі 41-го ГМП “Катюш” брав участь в обороні Мурманська, на Карельському фронті в якості командира бойової установки. Тут застосував ведення вогню по противнику прямою наводкою, що було вперше в історії реактивної артилерії. Потім був направлений на навчання до Омська, 2-е гвардійське реактивне училище. Після його закінчення, з листопада 1944 року по 9 травня 1945 року Ф.І.Хорошайло був командиром взводу управління батареєю 39-му гвардійської мінометної бригади. Воював на І-му і ІІ-му Прибалтійських фронтах, брав участь у розгромі та знищенні Курляндської угруповання німецьких військ.\nПісля закінчення війни продовжував службу в Збройних Силах.\nПішовши у відставку, полковник Хорошайло Ф. І. брав найактивнішу участь у громадському житті Краматорська. У міській організації ветеранів війни і праці проводив величезну роботу з патріотичного виховання, був бажаним гостем в школах, ПТУ, на підприємствах і в організаціях.\nЙого бойовий подвиг відзначений високими урядовими нагородами: орденами Червоної Зірки, Вітчизняної війни, Богдана Хмельницького і багатьма медалями, серед яких “За відвагу” і “За бойові заслуги”.\nСвітла пам’ять про Федора Івановича Хорошайло, представника легендарного покоління переможців, назавжди залишиться в наших серцях.\nПрощання з героєм відбудеться сьогодні о 14.00 на першій лінії кладовища по вул. Аероклубній.


Ринок землі можуть проголосувати в Раді до нового року | РБК-Україна\nУ Раді розраховують відкрити ринок землі до нового року\nНовини » Політика 20.09.2019 - 13:22 Новость на русском\nАрахамія заявляє, що мораторій на продаж землі скасують ще в 2019\nВерховна рада України зможе проголосувати за запуск ринку землі до нового року. Про це заявив голова фракції "Слуги народу" Давид Арахамія, передає кореспондент РБК-Україна.\nЗа його словами, парламент зможе відкрити ринок землі до нового року.\n"До нового року. Ви ж бачили, скільки у нас заходів, круглих столів та зустрічей з малими і великими фермерами. Це для того, щоб поєднати всі інтереси все інтереси, але прийняти рішення ", - заявив Арахамія.\nНагадаємо, Кабінет міністрів пропонує дозволити продаж землі з 1 жовтня 2020 року. За словами прем'єра Олексія Гончарука, протягом року необхідно прописати всі механізми купівлі-продажу землі. Передбачається, що на законодавчому рівні буде закріплено норму про першочергове право купівлі землі нинішніми орендарями.\nУ той же час президент України Володимир Зеленський виступає проти продажу землі іноземцям. Зазначимо, на початку вересня він розпорядився, щоб уряд підготував, а парламент прийняв до 1 грудня законопроект про ринок земель сільськогосподарського призначення.\nНовини України Верховна РадаРынок землиДавид Арахамія


Парламент змінив календарний план проведення четвертої сесії Ради - RegioNews.ua\n03 вересня 2020, 12:24 13\nВерховна Рада України прийняла в цілому проект постанови №4026 про внесення змін у календарний план проведення четвертої сесії ІХ скликання Ради.\nВідповідне рішення підтримали на засіданні ВР у четвер, передає RegioNews.\nЗгідно зі змінами передбачається:\n28 вересня - засідання Погоджувальної ради;\n29 вересня - пленарні засідання,\n30 вересня - пленарне засідання. Робота в комітетах, комісіях, депутатських фракціях;\n1 жовтня - пленарні засідання;\n2 жовтня - година запитань до уряду. Пленарне засідання. Самостійна робота народних депутатів України, пов'язана із здійсненням депутатських повноважень;\nтиждень з 19 по 23 жовтня - робота з виборцями.\nРаніше повідомлялося, що Разумков заявив, що Верховна Рада внесе зміни в свій календарний план через місцеві вибори.\nВР план засідання робота


Що таке кропив'янка: симптоми, лікування і народні засоби\nЗгідно зі статистикою практично кожна п’ята людина стикався в своєму житті з захворюваннями шкіри, що характеризуються сильним сверблячкою. Ця ознака часто є сигналом прояви кропив’янки. Дане відхилення може бути самостійним і окремим захворюванням, а може бути лише одним із проявів якої-небудь хвороби. Тому важливо знати які має кропив’янка симптоми, щоб здійснювати правильне лікування. Крім того, саме поняття досить поширене в народі, відомо на слух, але що таке кропив’янка насправді, знають не всі.\nЦе захворювання має й інші назви, такі як кропив’яна лихоманка, кропив’яний висип, уртикарія. Разом з набряком Квінке і ангіоедеми кропив’янка відноситься до однієї групи алергічних проявів. При цьому їх симптоми схожі, але механізми розвитку відрізняються.\nТаку назву захворювання обумовлено характерними ознаками, якими кропив’янка проявляється. Симптоми, що з’являються на шкірі людини, сильно нагадують сліди від опіків кропивою. Пухирі, розміром від одного міліметра до декількох сантиметрів, мають рожеве забарвлення і сильно сверблять.\nКропив’янка є одним з найскладніших захворювань в плані діагностування та проведення лікування. Це пов’язано з тим, що схожі висипання можуть бути наслідком різних причин і хвороб.\nВисипання схожі на опіки від крапівиПрічіни, за якими виникає захворювання\nПідстав для виникнення кропив’янки дуже багато. Саме тому навіть для досвідченого лікаря-алерголога або дерматолога буде непросто встановити точний діагноз. Проте основні причини, за якими з’являється ця хвороба, можна розділити на два види залежно від впливу на організм факторів, а саме ендогенні і екзогенні причини.\nЕндогенні (зовнішні) фактори:\nВплив температури навколишнього середовища (тепло або холод);\nВживання продуктів їжі, викликають алергічну реакцію;\nФізичні впливу навколишнього середовища (вібрація);\nВплив хімічних речовин, що потрапляють в організм людини;\nМеханічні ушкодження (укуси комах, подряпини).\nЕкзогенні (внутрішні) чинники:\nРізні види інфекції;\nЗахворювання печінки, щитовидної залози, нервової системи, шкірних покривів;\nЧасто це відхилення організму може бути наслідком наявності аутоімунного запалення. В цьому випадку відбувається збій роботи імунної системи і вона починає реагувати на власні тканини, немов вони чужорідні.\nХарчові аллергениВіди кропив’янки\nЗахворювання можна розділити на кілька видів, які мають свої особливості і характеристики:\nГостра кропив’янка. Відрізняється швидкою реакцією організму на вплив алергену. Симптоми мають яскравий прояв, при цьому проходять досить швидко. При безпосередньому контакті людини з подразником з’являються ознаки кропив’янки, які можуть тривати від кількох годин до кількох днів.\nХронічна форма кропив’янки. Симптоматика захворювання виражена неяскраво. Але тривалість прояву ознак хвороби велика і може становити тижні і навіть місяці. Ця форма кропив’янки має кілька варіантів свого існування:\nРецидивирующая, характеризується тим, що ознаки захворювання з плином часу з’являються знову і знову;\nСтійка популезная, при якій у людини довго зберігається на тілі висип, що виявляється не так яскраво, як при гострій формі перебігу хвороби;\nФізична кропив’янка, що викликається різними факторами фізичного характеру. Одним з найпоширеніших є холод. У людей з особливим рівнем чутливості можлива поява висипу і набряку в холодні сезони року, а також при найменшому зниженні температури (наприклад, від випитого склянки холодної рідини);\nСонячна кропив’янка, коли людина не може з’являтися на вулиці в ясний день. Найчастіше сам світ не викликає появи висипу і сверблячки, але в поєднанні з деякими косметичними та гігієнічними засобами, а також при порушеннях обміну певних речовин, проявляється «алергія на сонце»;\nНабряк Квінке. Цей ангіоневротичнийнабряк є наслідком кропив’янки і її найтяжчим проявом. Характеризується набряком тих частин тіла, де спостерігається скупчення жирової клітковини. При деяких обставинах набряк Квінке стає причиною летального результату.\nВ якості окремого виду можна визначити так звану штучну кропив’янку. Вона характеризується підвищеною чутливістю шкірних покривів до будь-яких механічних впливів. Достатньо лише провести нігтем по шкірі, як на цьому місці виникнуть пухирі. У хворих звичайної кропив’янкою можна також спостерігати такий ефект.\nСвої підвиди має фізична форма кропив’янки, яка ділиться залежно від способу впливу на людину. Виділяється 4 типи:\nДермографическая. Це найпоширеніша форма. По суті, великого дискомфорту і болю це відхилення людині не приносить. Прояв його відбувається наступним чином. Якщо провести по шкірі людини нігтем, то на цьому місці з’явиться почервоніння, а потім невелика припухлість. Така реакція здорового організму. Але в разі дермографическая кропив’янки, на пошкодженій поверхні виникають рубці;\nХолодова кропивниця. Виявляється після безпосереднього контакту людини з холодною водою, повітрям або вітром. Захворювання характеризується різким виникненням свербіння, печіння і почервоніння шкіри. Можуть з’явитися пухирі і набряклість. Крім того, подібні ознаки проявляються не тільки в тих місцях, які піддавалися впливу, але і в захищених областях тіла. У деяких людей хвороба з’являється після вживання холодної їжі або рідини. У цьому випадку спостерігається набряк язика, рота і глотки. Можуть бути відзначені порушення роботи респіраторної і серцево-судинної систем. Особи з підвищеною чутливістю до холоду при охолодженні великих ділянок тіла стикаються з появою анафилактоидной реакції, що виражається наявністю нудоти, блювоти, запаморочення, задишка, тахікардією. У практиці медичних працівників були випадки, коли від впливу на людину терпимого для інших людей рівня холоду, він гинув;\nВібраційна кропив’янка. Ознаки проявляються після вібраційного впливу на людину (наприклад, після використання потужного перфоратора в режимі відбійного молотка);\nКропив’янка, викликана тиском.\nКрім цього, дана хвороба може проявлятися в наступних особливих формах:\nХолинергическая – ознаки захворювання виникають унаслідок емоційного потрясіння або надмірному фізичному навантаженні на організм, які викликають незначна зміна температури;\nАдренергічна, що характеризується своїм проявом через вироблення адреналіну, наприклад, під час стресових ситуацій;\nКонтактна, симптоми якої проявляються при безпосередній взаємодії людини з алергенами, такими як шерсть і частинки відмерлої шкіри тварин, пилок рослин, тополиний пух і т. Д .;\nАквагенная, для якої характерна поява ознак кропив’янки після потрапляння на ділянки тіла води. Відбувається така реакція з тієї причини, що вода стає розчинником того подразника, який утворюється на шкірному покриві алергіка.\nОзнаки цього захворювання мають різні характеристики в залежності від виду. Проте існують симптоми, які є загальними:\nВисип з появою пухирів;\nНабряки різних ділянок шкірних покривів;\nВідчуття болю в суглобах;\nСильний свербіж в зоні прояви висипу;\nДілянки шкіри схожі на опіки;\nПісля зникнення висипу на шкірі не залишаються пігментні плями або рубці.\nПухирі при кропивниці\nНа основі симптоматики і за результатами аналізів проводиться діагностування, для того щоб лікар зміг призначити максимально ефективне лікування.\nДіагностика при симптомах кропив’янки\nТак як дане захворювання може виступати як самостійна і повноцінна хвороба, так і як супутній ознака інших відхилень організму, діагностика повинна проводитися ретельно. Тому існує ряд заходів, які вживаються фахівцем для визначення стану пацієнта і присутнього у нього захворювання. До них відносяться:\nСкладання анамнезу хворого з приводу наявності висипу, її величини, місця розташування, тривалості та частоти висипання;\nВивчення супутніх ознак у формі свербежу та печіння на певних ділянках шкіри пацієнта;\nПроведення лабораторних досліджень, які включають в себе загальний аналіз крові і сечі, аналіз калу на наявність паразитів, взяття проби з шкіри на алерген і ін.\nДослідження пацієнта може відрізнятися в залежності від ознак, які проявляються в організмі людини, а також передбачуваного діагнозу. Наприклад, при підозрі дермографическая кропив’янки проводиться тест, який полягає в тому, що у хворого може викликатися роздратування ділянки спини або передпліччя за допомогою тиску шпателем. Або при холодової кропивниці до шкірного покриву хворого на деякий час прикладаються кубики льоду, потім очікується відповідна реакція організму.\nХолодова кропивниця може з’явитися навіть під час проведення експерименту з льодом\nЯкщо людина направляється до лікаря для встановлення точного діагнозу, то необхідно припинити прийом антигістамінних засобів за кілька днів до його відвідин.\nПри наявності такої можливості, необхідно встановити алерген, через якого відбувається роздратування. І в разі його виявлення потрібно припинити з ним взаємодію. Лікар-дерматолог або алерголог може призначити лікування відповідно до їх виявляють ознаками та ускладненнями. Можливі рекомендовані дії наступні:\nЗастосування холодних компресів, заспокійливих або гормональних мазей;\nПризначення протинабрякових або протисвербіжну засобів;\nПрийом проносного або абсорбентів (якщо виявлена ??харчова кропив’янки);\nВведення адреналіну або стероїдів в тих випадках, коли набряки вражають слизові оболонки і являють загрозу життю людини.\nКрім медикаментозного лікування і призначень лікаря, люди часто використовують рецепти народної медицини. При кропивниці досвід наших предків радить лікуватися кропивою. Для цього необхідно рослина разом з корінням добре промити і поставити кип’ятити протягом п’яти хвилин. Отриманий відвар слід додавати в воду для купання. Повторювати процедуру можна кілька разів на місяць. Також рекомендується свіжу кропиву заварювати і вживати замість звичного чаю. Ще лікування можна проводити із застосуванням соку з суцвіть лугового конюшини. Цю рідину наносять на травмовані ділянки шкірних покривів.\nГоловна умова, коли проводиться лікування – необхідно радитися з лікарем з приводу застосування додаткових рецептів народної медицини.\nЗавжди слід пам’ятати про профілактичні заходи, дотримання яких допоможе уникнути ускладнень:\nЛікування різних захворювань вчасно, при появі перших тривожних ознак потрібно звертатися до лікаря;\nЧи не взаємодіяти з алергенами;\nДотримуватися режиму правильного харчування.\nКропив’янка при вагітності і у дітей\nДане захворювання може проявитися і під час вагітності. Така ситуація обумовлюється тим, що в цей період часу в жіночому організмі виробляється велика кількість естрогенів, які й стали причиною кропив’янки. Також її поява може бути ознакою розвитку пізнього токсикозу. Майбутні мами при цьому відчувають сильний свербіж, розчісують шкірний покрив, стають дратівливими і погано сплять ночами. Лікування і призначення препаратів повинно проводитися під контролем фахівця.\nКропив’янка зустрічається і у дітей. У віці до 6 місяців вона вражає дітей дуже рідко. Але у дитини постарше ознаки проявляються в повній мірі. Висипання можуть бути присутніми на будь-якій ділянці тіла, при цьому малюк відчуває сильний свербіж. Крім того, пухирі іноді з’являються на слизових оболонках. Часто дитина не може протистояти свербіння і розчісує ділянки шкіри з почервонінням, з’являється набряк. Можливе підвищення температури тіла до 39 градусів.\nЗа тривалістю прояв симптомів кропив’янки може бути різним. У деяких випадках це кілька хвилин, але буває, що така реакція організму вимірюється днями. У дітей, як і у дорослих, дане порушення може протікати в гострій або хронічній формі. Найнебезпечнішим при захворюванні кропив’янкою є можливість виникнення набряку Квінке, який здатний з’явитися в області губ, язика, гортані. Якщо спостерігається набряклість дихальних шляхів у дитини, це може привести до утруднення надходження повітря в легені. У малюка спостерігаються ознаки нервового збудження, які в сукупності з набряком стають причиною того, що дитина починає задихатися. У цьому випадку не можна сподіватися на домашнє лікування і надання допомоги, необхідно негайно викликати швидку допомогу.\nЯкщо відбувається набряк ШКТ, то у дитини може початися діарея, поява нудоти, блювоти, запаморочення, болі в голові, спостерігається деяка загальмованість в прояві реакцій, характерна млявість.\nЯкщо у дитини визначається гостра форма кропив’янки, необхідно вчасно здійснити лікування цього захворювання, щоб не допустити переходу в форму хронічну.


Черевики та ботильйони Dino Vittorio HO164120408 для жінок Чорний - купити в Києві, Україні в магазині Intertop: ціна, фото, відгуки\nКод товара: HO164120408\nЖіночі черевики Dino Vittorio 6H63 чорного кольору з пряжкою. Модель з натуральної шкіри ідеально підходить для сезону осінь-зима. Ця пара, декорована ременями, доповнить і прикрасить будь-який повсякденний образ. Черевики не тільки круто виглядають на нозі, але і дуже зручні за рахунок стійкого підбора.\n•\tповітропроникна підкладка з текстилю\n•\tзносостійка підошва з термополіуретану\nЗамовити нову пару стильних черевиків на зручному високому підборі можна на сайті Інтертоп з доставкою до вашого міста.\nБотильйони Dino Vittorio модель HO164120408


Світ врятує на краса, а Хрест Господній, – єпископ Пантелеїмон — N E W O D\nСвіт врятує на краса, а Хрест Господній, – єпископ Пантелеїмон\n07.11.2019 07.11.2019 - от admin1 - Комментировать\nГолова синодального відділу РПЦ з церковної благодійності та соціального служіння єпископ Орєхово-Зуєвський Пантелеїмон розповів про те, як слід ставитися до страждань і зазначив, що світ врятує не краса, а Хрест Господній.\nВладика відмітив, що «Страждання супроводжує людину від народження і до смерті. Як же поєднати з нашим досвідом страждання віру у всеблагого і всемилостивого Бога? У християнства є відповідь, яку бачимо в головному образі християнства – Бог на хресті».\nЗа словами єпископа, Бог прийшов у цей світ, «прийняв на Себе всі страждання, позбавив їх нищівної сили, скасував страждання в вічності. Якщо пам’ятати про це, серцю стане зрозумілий сенс страждань».\nЄпископ вважає, що «Правда Христова в тому, що світ рятує не краса, а неподобство Хреста». Він підкреслив, що «Бог об’являється в стражданні. Це головне, що ми згадуємо на кожній Літургії, ми носимо на собі образ смерті і воскресіння Христа. Важливо, щоб людина серцем відгукнулася на цю правду».\nВладика зазначив, що світ приречений на страждання, і «треба не боятися їх, а мужньо проходити їх і допомагати іншим», адже «Церква чекає від християн співчуття до страждань тих, які бідні, хворі, самотні».\nПредыдущая запись Фільми для всієї родини: рекомендує священик\nСледующая запись 9 листопада Церква звершує пам’ять святого Нестора Некнижного, Печерського


Відомості з історії математики, історичні завдання зближують ці два шкільних предмета. Історія збага - EducateUA\nМетодика проведення дидактичних ігор на уроках математики\nМетодика навчання математики включає використання різного дидактичного матеріалу і демонстраційного, і роздавального. Щоб забезпечити дійовий вплив на розвиток дітей, учитель дотримується міри і часу застосування дидактичного матеріалу, враховує його особливості. Використовується наочний дидактични ...\nУчасть у наукових і науково-практичних конференціях\nНа конференції молоді дослідники одержують можливість виступити зі своєю роботою перед широкою аудиторією. Це змушує студентів більш ретельно проробляти майбутній виступ, розвиває їх ораторські здібності. Крім того, кожен може порівняти, як його робота виглядає на загальному рівні і зробити відпові ...


Зовнішній жорсткий диск Apacer AC631 2TB AP2TBAC631U-1 Blue купить недорого за 1 989 грн. на Vcene.com\nЗовнішній жорсткий диск Apacer AC631 2TB AP2TBAC631U-1 Blue\nApacer AC631 - зовнішній жорсткий диск із захищеною конструкцією. Створений для того, щоб у максимальній безпеці здійснювати зберігання інформації. Користувач зможе розраховувати на цей пристрій, щоб записати важливі дані та тримати їх під рукою.Відповідає вимогам захисту "мілітарі" класу MIL-STD-810G 516.6, а також має міцний корпус, який є надзвичайно стійким до дії зовнішнього середовища. Удар, падіння, вібрації при перенесенні не пошкодять інформацію, яка записана на Apacer AC631. Навіть кріплення кабеля продумане таким чином, щоб він не був пошкоджений під час використання. Додатково хочеться відзначити захист від пилу і вологи за стандартом IP55, що дозволяє використовувати диск у екстремальних умовах.


Запчастини для гідравлічного насос KAYABA PSV2-55\nКомпанія "Аспект плас" займається поставками запчастин для гідравлічного устаткування KAYABA (KYB): запчастини до гідронасосу KYB PSV2-55, ремкомплект гидронасоса KYB PSV2-55. Завдяки великим складським запасам, ви можете швидко купити гідравліку KAYABA PSV2-55. Телефонуйте нам за телефоном і наші фахівці підберуть необхідні запчастини. Доставка Новою поштою в будь-яку точку України.\nТак само, при необхідності, надаємо якісний ремонт гідравліки KAYABA.\nГідравліка KAYABA (KYB) це широко відомий бренд в світі автомобілебудування, гідравлічне обладнання КАЯБА встановлюється на безліч видів будівельної, дорожньої, кар'єрної, сільськогосподарської та іншої спеціальної техніки.\nНомер вузла: B0610-05002 KNJ1817 JNJ0138 20640-43508\nСумісність: JCB JS120, JS130, JS160, SUMITOMO SH100, SH120


З метою відтворення обряду проведення вечорниць у Ожидівській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів учні 9 класу (класний керівник Сень О.Д., вчитель музичного мистецтва Дрозд Г.Р.), були проведені українські вечорниці. Тут було розкрито всю красу о\n» Новини » «Ой на Андрія дівки гадали»\nДата: 14.12.2018 15:18\nДе панує неповторний дух жартів та веселих пісень, де ллється повноводною рікою мелодійна українська пісня, де парубки силою міряються, а дівчата, наче квіточки мліють від задоволення приготування вареничків та вишивання, там проходять зимовими вечорами веселі українські вечорниці.\nЗ метою відтворення обряду проведення вечорниць у Ожидівській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів учні 9 класу (класний керівник Сень О.Д., вчитель музичного мистецтва Дрозд Г.Р.), були проведені українські вечорниці. Тут було розкрито всю красу обряду.\nПрийняла вечорниці дбайлива господиня Соломія Калач та її вправна дочка Маруся Ірина Чучман. Як і годиться, першими до оселі завітали дівчата із дзвінкими піснями. Очікуючи парубків-односельців, вони беруться до приготування та випікання головного атрибута свята – калити – символа Сонця, щастя, достатку, добробуту та надії. Усім процесом керує досвідчена господиня.\nЗ гучними та веселими піснями на вечорниці завітали й парубки, які принесли неабияку радість дівчатам. Цього ж вечора намагався знайти свою суджену й Грицько – сільський багач (Станіслав Кметко). Жарти, сміх переповнювали зал. Веселі конкурси, чарівне ворожіння, смачна калита – все дарувало радість. Але особливо були до смаку гарячі варенички та калита, які приготували батьки.