Цивільний кодекс України: коментар - Книга 5 ч. 12 | Законодавство України\nЦивільний кодекс України: коментар – Книга 5 ч. 12\nч. 1 ч.2 ч. 3 ч. 4 ч. 5 ч. 6 ч. 7 ч. 8 ч. 9 ч. 10 ч. 11 ч. 12 ч. 13\n1. Загальні положення про спільну діяльність\nВзаємовідносини сторін за договором про спільну діяльність главою 77 ЦК, що коментується, та загальними положеннями про зобов’язання, договір (глави 47—53 ЦК). Як зазначено у статті, що коментується, предметом договору є спільна діяльність сторін для досягнення спільної господарської мети без створення юридичної особи. Отже, створення іншого суб’єкта господарської діяльності (підприємницького товариства), тобто окремої юридичної особи, регулюється не договором про спільну діяльність, а іншими нормами чинного законодавства України.\nТакі договори можуть бути як двосторонніми, так і багатосторонніми, тобто без обмеження кількості учасників спільної діяльності. Спільна діяльність може бути організована для здійснення як короткострокових, так і довгострокових комерційних проектів, таких як, набуття в сумісне користування дорогих об’єктів основних фондів; створення або виготовлення об’єктів основних фондів з метою їх подальшого сумісного використання чи продажу; спільне ведення виробничої або торговельної діяльності і т. ін. Слід лише пом’ятати, що така діяльність не повинна бути забороненою законом.\nДоговір про спільну діяльність є консенсуальним, взаємним та безоплатним. Він може бути двостороннім або багатостороннім.\nУчасниками договору про спільну діяльність можуть бути як юридичні, так і фізичні особи, у тому числі іноземні інвестори відповідно до ст. 23 Закону України “Про режим іноземного інвестування” від 19.03.1996р., що передбачає право іноземних інвесторів укладати договори (контракти) про спільну інвестиційну діяльність (у галузі виробничої кооперації, у загальному виробництві тощо), не пов’язану зі створенням юридичної особи. Особливістю договору про спільну діяльність за участю іноземного інвестора полягає в тому, що він підлягає державній реєстрації відповідно до Положення про порядок державної реєстрації договорів (контрактів) про спільну інвестиційну діяльність за участю іноземного інвестора, затвердженого Постановою КМУ від 30.01.1997 р. № 112.\nФізичні особи — суб’єкти підприємницької діяльності можуть також бути учасниками спільної діяльності.\nКожен учасник зобов’язань за спільною діяльністю виступає водночас як боржник і як кредитор. Але жодна із сторін не може вимагати виконання для себе особисто, так само як і не повинна виконувати зобов’язання безпосередньо іншій стороні. Взаємні права та обов’язки учасників опосередковані необхідністю досягнення спільної мети.\nЗобов’язання за спільною діяльністю часто мають тривалий характер із зазначенням строку або з невизначеністю строку їх дії.\nДоговір про спільну діяльність слід відрізняти від установчого договору, який укладається двома чи більше засновниками при створенні юридичної особи. Основна відмінність установчого договору від договору про спільну діяльність полягає в тому, що спільні дії засновників здійснюються саме з метою створення нової юридичної особи, в діяльності якої вони потім беруть участь.\nСтаття, що коментується, передбачає дві підстави об’єднання осіб для ведення спільної діяльності: об’єднання вкладів учасників або без об’єднання вкладів учасників. Для досягнення мети своєї спільної діяльності, учасники договору здійснюють вклади або грошима чи іншим майном, або трудовою участю.\nЗа загальним правилом, встановленим ст. 205 ЦК, правочин може вчинятися усно або на письмі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність (ст. 206 ЦК). Оскільки договір про спільну діяльність не виконується в момент його укладення, а також належить до тих правочинів, щодо яких законом встановлена письмова форма (згідно з ч. 4 ст. 208 ЦК та статті, що коментується), до цього договору застосовуються вимоги до письмової форми правочину (ст. 207 ЦК).\nЗгідно зі ст. 638 ЦК договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх Істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.\nСтаття, що коментується, не дає вичерпного переліку необхідних умов договору. Тому всі умови, які на думку сторін стосуються регламентації їхніх стосунків під час здійснення спільної діяльності можуть бути визнані ними суттєвими і включені в текст договору. Разом з тим, з урахуванням практики застосування договорів про спільну діяльність можна дійти висновку, що умови про предмет та мету договору, взаємні права та обов’язки учасників спільної діяльності, обов’язки кожного з учасників, розмір та порядок внесення учасниками грошових та майнових внесків у спільну діяльність, координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, порядок наступного спільного використання майна і покриття витрат на його утримання, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій, строк дії договору та умови його припинення.\nСтаття, що коментується, не ставить суворих меж до того, як наведені умови повинні бути відображені у тексті договору, окрім випадків прямо передбачених у законі, тому вона надає сторонам право за своїм бажанням та за домовленістю між собою визначати їх зміст.\n2. Просте товариство\nЗа договором простого товариства сторони (учасники) беруть зобов’язання об’єднати свої вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети.\nНайпоширенішим договором про спільну діяльність є договір простого товариства. Договори простого товариства, як і всі інші договори про спільну діяльність, можуть бути дво- та багатосторонніми угодами. Вони також вважаються консенсуальними договорами, оскільки для укладення їх досить згоди сторін і не потрібен сам факт передання вкладів та здійснення спільних дій.\nДо характерних рис договору можна віднести: 1) це об’єднання двох або більше осіб (багатостороння угода); 2) об’єднання не призводить до утворення юридичної особи; 3) об’єднання пов’язане з особистою участю кожного з учасників у їхній спільній діяльності; 4) для спільної діяльності учасники вносять і з’єднують свої внески; 5) об’єднання створюється для отримання прибутку чи досягнення іншої мети, яка не суперечить закону (спільне будівництво будинку, дороги і т. ін.).\nДоговори простого товариства можна поділити на договори між українськими юридичними та фізичними особами і між ними та іноземними особами (зовнішньоекономічні договори про спільну діяльність). Отже, суб’єктами (сторонами або учасниками) договору простого товариства виступають громадяни і юридичні особи. Проте участь юридичної особи у цих договорах має відповідати цілям, передбаченим її статутом.\nУ тих випадках, коли метою договору є постійна діяльність для отримання прибутку (підприємницька діяльність), сторонами можуть бути тільки приватні підприємці і (чи) комерційні організації. Виняток складає участь у договорі некомерційної організації, якщо підприємницька діяльність не суперечить цілям, заради яких вона створена. В усіх інших випадках коло учасників договору не обмежене.\nСторони договорів простого товариства можуть мати на меті як отримання прибутку (доходу), так і досягнення іншого результату, зокрема соціального ефекту. У зв’язку з цим договори простого товариства поділяють на підприємницькі і такі, що передбачають немайнову мету (благодійну, наукову, освітню).\nДоговори простого товариства, як правило, укладаються у простій письмовій формі (див. ст. 1131 ЦК та коментар до неї).\nЗ метою оподаткування отриманих доходів договір простого товариства підлягає реєстрації в податкових органах відповідно до Інструкції про порядок обліку платників податків та Законом України “Про оподаткування прибутку підприємств”, яким передбачено окремий порядок оподаткування простого товариства (спільної діяльності). При укладенні договору простого товариства без створення юридичної особи новий суб’єкт підприємницької діяльності не реєструється, а реєструється лише новий платник податків.\nЗа кожним договором простого товариства без створення юридичної особи можна відкривати в установі банку лише один рахунок (п. 2.2.12 Інструкції про порядок відкриття та використання рахунків у національній та іноземній валюті, затвердженої Постановою Правління НБУ від 18.12.1998р.)\nДоговір простого товариства набирає чинності в момент одержання особою, яка направила оферту, її акцепту (ч. 2 ст. 638 ЦК). Договір має сплатний характер, що виражається не тільки в з’єднанні внесків, але і можливості учасників користатися спільним майном. Права та обов’язки учасників встановлюються законом і договором.\nУ статті, що коментується, відсутні спеціальні правила, що стосуються форми і порядку укладення договору. Отже, застосовуються загальні правила для договорів (ст. ст. 205—208 ЦК) та договоріа про спільну діяльність зокрема (ст. 1131 ЦК).\nУчасник договору простого товариства, як власник свого майна, може використовувати майно для здійснення господарської та іншої не забороненої законом діяльності, зокрема передавати його безоплатно або за плату у володіння і користування іншим особам. Стаття, що коментується, передбачає, що учасники договору можуть робити вклади грошима, будь-яким рухомим і нерухомим майном (землею, будівлями, спорудами, обладнанням) і будь-якими пов’язаними з ними майновими правами, акціями, облігаціями; грошовими вимогами та правом вимоги щодо виконання договірних зобов’язань, які мають вартість; будь-якими правами інтелектуальної власності, що мають вартість, вюпочаючи авторські права, права на винаходи, права на знаки для товарів І послуг, фірмові найменування, промислові зразки, ноу-хау тощо. Тобто все майно, яке не виключено або не обмежено в цивільному обігу, може бути внеском до простого товариства.\nУчасники договору можуть здійснювати вклади також і трудовою участю. Трудова участь — це обумовлена договором сукупність практичних дій учасника, що полягає в безпосередньому виконанні трудових функцій для досягнення результату (мети) спільної діяльності. У статті, що коментується, окрім наведених видів внесків передбачено, що вкладом у спільну діяльність можуть бути також знання, ділові зв’язки, ділова репутація тощо, вартість яких оцінюється сторонами.\nЯкщо договором не обумовлена вартість вкладів, то вони вважаються рівними. Таким чином, учасники мають можливість за своїм бажанням встановлювати суму, яку кожен з учасників вносить у спільну діяльність, а також форму (основні засоби, товарно-матеріальні цінності) та вартість майнових внесків учасників. Строки здійснення учасниками вкладів узгоджуються у договорі.\nУгода учасників про розміри і порядок внесення внесків у спільне майно є істотною умовою договору простого товариства.\nЗгідно зі ст. 357 ЦК частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом Тому стаття, що коментується, встановлює, що вклади учасників вважаються рівними за вартістю, якщо інше не випливає з договору простого товариства або фактичних обставин. Грошова оцінка вкладу проводиться за погодженням між учасниками або проводиться у порядку, передбаченому Законом України “Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні” від 12.07.2001 р.\nКористування спільним майном учасників здійснюється за їх спільною згодою, а в разі недосягнення згоди — у порядку, що встановлюється за рішенням суду.\nОбов’язки учасників щодо утримання спільного майна та порядок відшкодування витрат, пов’язаних із виконанням цих обов’язків, встановлюються договором простого товариства.\nСпільну власність учасників договору простого товариства складають не тільки їхні внески, але й майно, створене або придбане в результаті їхньої спільної діяльності. Відповідно до ч. 4 ст. 355 ЦК спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Стаття, що коментується передбачає встановлення режиму спільної часткової власності на внесене учасниками майно, яким вони володіли на праві власності, а також вироблену у результаті спільної діяльності продукцію та одержані від такої діяльності плоди і доходи. Правовий режим цих складових частин спільної власності однаковий, учасники договору володіють, користуються і розпоряджаються майном, яке перебуває у їхній спільній частковій власності, за згодою між собою (про здійснення права спільної часткової власності див. ст. 358 ЦК та коментар до неї). Основні умови й напрями використання майна при спільній частковій власності встановлюються договором.\nСпільна часткова власність передбачає визначення частки кожного учасника договору. Якщо під час виконання договору набувається яке-небудь майно (наприклад, засоби виробництва), отримуються плоди, продукція та доходи від використання майна, то частка кожного учасника в ньому визначається відповідно до співвідношення вкладів учасників, зазначених у договорі (див. ст. 359 ЦК та коментар до неї).\nВедення бухгалтерського обліку майна учасників, як правило, покладається на ту ж саму особу, яка уповноважена вести спільні справи учасників договору простого товариства. У процесі ведення бухгалтерського обліку учасник, на якого покладено цей обов’язок, керується Законом України “Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні”, Національним положенням (стандартом) бухгалтерського обліку та ін.\nКрім того, відповідно до Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 12 “Фінансові інвестиції”, затвердженого Міністерством фінансів України від 26.04.2000р. №91, кожний учасник спільної діяльності без створення юридичної діяльності відображає у своїх облікових регістрах (на окремих рахунках аналітичного обліку) і у фінансовій звітності відповідні активи, задіяні (внесені) у спільній діяльності, які він контролює.\nСтаття 365 ЦК передбачає, що співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Кожен має право розпорядитися своєю часткою, як власник (наприклад, вимагати її виділу у разі виходу із простого товариства). Це означає, що сторони при укладенні договору можуть прийняти на себе додаткові зобов’язання, у тому числі у вигляді подібної заборони на відчуження. Адже учасники простого товариства зв’язані не тільки відносинами загальної часткової власності, але і договірними. Слід зазначити, що з метою досягнення результатів спільної діяльності право распорядження спільним майном, в тому числі шляхом його відчуження, може мати особа, на яку покладено ведення справ простого товариства, за умови, що це передбачено договором та дорученням.\nОбов’язок та порядок утримання спільного майна та порядок відшкодування витрат, пов’язаних із виконанням здійснення цього обов’язку, встановлюються договором простого товариства (додатково див. ст. 1137 ЦК та коментар до неї).\nВедення спільних справ учасників договору означає здійснення у спільних інтересах усіх необхідних дій, що забезпечують чітке виконання умов договору і досягнення його мети. Спільні справи учасників договору ведуться за їхньою загальною згодою. При цьому слід пом’ятати, що кожен з учасників користується рівними правами у вирішенні питань організації й управління діяльністю простого товариства незалежно від розміру внеску.\nУкладаючи договір про спільну діяльність сторони повинні вирішити питання про порядок ведення спільних справ. Чинне законодавство не обмежує їх у виборі форми цього порядку. Наприклад, сторонами може бути створена рада з числа їхніх працівників, яка приймає рішення не більшістю голосів, а за загальною згодою. Якщо договором про спільну діяльність передбачена така форма ведення спільних справ, то у випадку необхідності укладення договорів для досягнення мети спільної діяльності (договори підряду, оренди, поставки тощо) такі договори укладаються всіма учасниками спільної діяльності або за їх дорученням одним із них.\nЯкщо керівництво спільною діяльністю сторони доручили одному з учасників договору, то на останнього покладається і ведення спільних справ усіх учасників договору. Якщо йдеться про співробітництво між юридичними особами, такого учасника прийнято називати головною організацією. Учасник, якому доручено керівництво спільною діяльністю, приймає на себе ведення спільних справ учасників договору. Він діє лише у межах повноважень (прав та обов’язків), що визначаються у підписаному іншими учасниками договору дорученні. Крім умови договору про покладення ведення спільних справ на одного з учасників договору інші учасники договору видають довіреність про надання йому повноважень для представництва перед третіми особами. Така довіреність повинна бути оформлена відповідно до глави 17 ЦК. За таких обставин особа, на яку покладено ведення спільних справ, укладає договори, пов’язані з забезпеченням спільної діяльності, від свого імені і сама набуває цивільних прав і несе обов’язки за договорами. У процесі їх виконання ця особа не з її вини і вини контрагента може мати певні витрати (збитки). У таких випадках вона має право, у тому числі шляхом пред’явлення позову, вимагати їх покриття всіма учасниками спільної діяльності.\nЧастиною 3 передбачені випадки коли учасники не можуть посилатися на обмеження прав учасника. Але якщо учасники хочуть обмежити права ведучого загальні справи в частині виду вчинених угод, їхньої суми і т. п., вони повинні прямо вказати про це в дорученні чи письмовому договорі простого товариства. Інакше вони не матимуть права будуть посилатися на обмеження прав учасника, і укладена ним угода буде визнана загальною для всіх. Причому обов’язок по доведенню того, що в момент укладення угоди третя особа знала чи повинна була знати про існуючі обмеження, покладається на самих учасників.\n4-5. Стаття, що коментується, передбачає наслідки на випадок вчинення дій учасником без належних повноважень. Він присвячений врегулюванню внутрішніх взаємних майнових претензій товаришів, коли один із них уклав угоду з третіми особами: а) від свого імені, але в інтересах усіх товаришів, б) від імені всіх, але без наданих повноважень. Якщо учасник, який уклав подібну угоду, доведе, що вона була необхідна для інтересів усіх учасників, він може вимагати від них розмірного відшкодування зроблених витрат. У противному разі він не тільки несе витрати по договору, але й зобов’язаний відшкодувати учасникам заподіяні їм збитки.\nНадане статтею право — одне з найважливіших прав учасника договору простого товариства. У договорі необхідно заздалегідь установити строки представлення й обсяг інформації, необхідної для формування звітної, податкової й іншої документації. Зокрема, для бухгалтерської звітності ці строки не повинні бути більш тривалими, ніж передбачені Національним положенням (стандартом) бухгалтерського обліку.\nВідмова учаснику від права на інформацію чи його обмеження, у тому числі за згодою сторін, є нікчемним правочином.\nУ процесі спільної діяльності може статися таке, що для досягнення мети договору, а також для покриття витрат та збитків, пов’язаних з експлуатацією предмета договору, не вистачає спільного майна учасників. Якщо договором не передбачено порядку відшкодування витрат і збитків, то необхідно виходити з того, що спільні витрати і збитки покриваються за рахунок спільного майна учасників договору простого товариства, тобто за рахунок їхніх грошових та інших майнових внесків, а також майна, яке створене або придбане в результаті їхньої спільної діяльності Розмір відшкодування витрат та збитків розподіляється пропорційно внескам учасників у спільне майно. Якщо учасники спільної діяльності не досягли згоди щодо обсягів додаткових внесків для покриття витрат і збитків, то розподіл таких витрат та збитків здійснюється пропорційно їх внескам у спільне майно.\nПри визначенні питань, пов’язаних із витратами учасників договору, необхідно чітко з’ясувати, що саме розуміють сторони договору під “витратами, пов’язаними із спільною діяльністю”; детальніше зазначити порядок покриття витрат, пов’язаних із спільною діяльністю, а також обговорити, хто несе ризик у разі випадкової загибелі майна, що було передане як внесок в спільну діяльність.\n1. Якщо договір простого товариства не пов’язаний із здійсненням його учасниками підприємницької діяльності, кожний учасник відповідає за спільними договірними зобов’язаннями усім своїм майном пропорційно вартості його вкладу у спільне майно. За спільними зобов’язаннями, що виникли не з договору, учасники відповідають солідарне.\nСтаття, що коментується, встановлює випадки та види відповідальності залежно від того, чи виникло зобов’язання у зв’язку зі здійсненням підприємницької діяльності. Крім того, для настання відповідальності важливо, щоб зобов’язання було спільним, тобто пов’язано зі спільною діяльністю. Якщо договір простого товариства не пов’язаний з підприємницькою діяльністю (наприклад, товариство створено для спільних наукових досліджень), відповідальність за договором із третіми особами настає пропорційно внеску кожного в спільне майно (часткова відповідальність). При недостатності спільного майна необхідні суми — у тій же пропорції — відшкодовуються з особистого майна учасників. У цьому випадку ЦК відхилився від загальної норми передбаченої ст. 540 ЦК, згідно з якою якщо у зобов’язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожен із кредиторів має право вимагати виконання, а кожен із боржників повинен виконати обов’язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.\nПо загальних зобов’язаннях, не пов’язаних із договором (наприклад, зі спільного заподіяння шкоди), учасники такого товариства відповідають солідарно (про солідарне зобов’язання та солідарний обов’язок боржників див. ст. 541, 543 ЦК та коментар до них).\nОскільки учасники простого товариства не утворюють нового суб’єкта права (юридичну особу) і не відокремлюють майно, а несуть особисту (часткову чи солідарну) відповідальність по загальних боргах, ЦК не пред’являє до їх внесків у просте товариство тих же твердих вимог, що і до внесків у майно товариств і організацій (юридичних осіб). Адже їхнє спільне майно не є гарантією (як у більшості господарчих товариств) задоволення інтересів їхніх кредиторів по спільних зобов’язаннях.\nЯкщо договір простого товариства був спрямований на здійснення підприємницької діяльності, учасники відповідають солідарне по всіх зобов’язаннях, незалежно від підстав їх виникнення. Норми про відповідальність є імперативними і не можуть бути змінені угодою сторін.\nКрім наведених у статті випадків відповідальності у договорі простого товариства необхідно також передбачити розміри та умови відповідальності сторін договору за невиконання чи неналежне виконання обов’язків за договором. Так, наприклад, слід звернути увагу на такі можливі порушення договору: недодержання зазначених строків внесення вкладів; невиконання або неналежне виконання обов’язків по веденню спільних справ по договору; порушення порядку покриття витрат і збитків; дострокове припинення договору з вини одного з учасників; одностороння відмова від виконання обов’язків за договором; порушення учасником договору обов’язку не передавати третім особам майнові права, внесені в спільну діяльність; збитки, вчинені накладенням штрафних санкцій державними органами, з вини “уповноваженого учасника” або інших сторін договору; завдання одним з учасників збитків майну іншого учасника та інші.\nДля розподілу результатів спільної діяльності за договором простого товариства учасникам необхідно передбачити порядок підведення підсумків спільної діяльності та розподіл прибутку, одержаного від її здійснення, а також порядок реалізації продукції, що є результатом спільної діяльності, та порядок використання доходів, отриманих у результаті спільної діяльності учасників простого товариства. Якщо ж договором не встановлений порядок розподілу прибутку, то, як встановлено статтею, що коментується, прибуток, одержаний від спільної діяльності, розподіляється пропорційно вкладам кожного з учасників. Однак при цьому може враховуватись їхній трудовий внесок у спільну діяльність.\nСтаття 1140. Виділ частки учасника на вимогу його кредитора і. Кредитор учасника договору простого товариства має право пред’явити вимогу про виділ частки учасника у спільному майні відповідно до положень цього Кодексу.\nКредитор учасника договору простого товариства, який є власником майна, що є у спільній частковій власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може в силу ст. 366 ЦК пред’явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї. Метою виділу частки учасника — боржника є подальше звернення на неї стягнення.\nТакож ст. 366 ЦК встановлено, якщо виділ в натурі частки із спільного майна має наслідком зміну його призначення або проти цього заперечують інші учасники, спір вирішується судом. У разі неможливості виділу в натурі частки із спільного майна або заперечення інших учасників проти такого виділу кредитор має право вимагати продажу боржником своєї частки у праві спільної часткової власності з направленням суми виторгу на погашення боргу. У разі відмови боржника від продажу своєї частки у праві спільної часткової власності або відмови інших співвласників від придбання частки боржника кредитор має право вимагати продажу цієї частки з публічних торгів або переведення на нього прав та обов’язків учасника-боржника, з проведенням відповідного перерахунку.\nЗ моменту припинення договору простого товариства його учасники несуть солідарну відповідальність за невиконаними спільними зобов’язаннями щодо третіх осіб.\nЧастиною 1 статті, що коментується, встановлено перелік обставин, внаслідок яких договір простого товариства припиняється. Але він не є точно обмеженим, тому за згодою учасників можуть бути передбачені й інші випадки припинення договору, але такі, що не суперечать законодавству.\nБагатосторонні договори за угодою учасників можуть бути залишені в силі, втративши її тільки у відношенні вибулого учасника.\nУ випадку припинення договору простого товариства його учасник має право вимагати повернення своєї частки майна в натурі або шляхом грошової компенсації, якщо виділ майна в натурі неможливий без заподіяння шкоди для його господарського призначення.\nПоділ майна, що є у спільній власності учасників, здійснюється в порядку, передбаченому положеннями ст. 1139 ЦК. Крім того, слід також ураховувати, що вирішення питання про розділ спільного майна учасників після припинення договору залежить від того, на якій правовій підставі це майно було передано чи перебувало в розпорядженні. При цьому індивідуально визначена річ (автомобіль, нерухомість і т. п.), внесена учасником у спільну власність, може бути витребувана ним назад, у тому числі за допомогою віндикаційного позову. Речі, передані до складу спільного майна не на праві власності (на праві оренди, користування і т. п.), після розрахунків із кредиторами повинні бути повернуті їхнім власникам. Суми невиплаченої орендної плати, плати за користування і т. п. учаснику не виплачуються, якщо інше не передбачено угодою сторін.\nТакий вихід, передбачений ч. 1 цієї статті, варто розглядати як відмовлення від подальшого виконання договору, і він вважається розірваним у відношенні вибулої особи. Стаття передбачає обов’язок особи, яка бажає вийти, попередити інших учасників, про майбутній вихід.\nХоча в передбаченому ч. 2 статті, що коментується випадку підставою для розірвання договору служать інші причини, ніж істотне порушення його умов (визначення див. ч. 2 ст. 651 ЦК), учасник, який вибуває з договору, все таки зобов’язаний відшкодувати іншим учасникам договору простого товариства суму заподіяного їм реального збитку (визначення див. ст 22 ЦК).\nСтаття, що коментується, передбачає умови, за яких учасник, який вийшов з участі в простому товаристві, позбавляється можливості уникнути відповідальності по зобов’язаннях, які виникли в період його участі в договорі простого товариства як учасника договору.\nПідрозділ 2. Недоговірні зобов’язання\n1. Публічна обіцянка винагороди без оголошення конкурсу\nПублічна обіцянка нагороди — це звернена до невизначеного кола осіб обіцянка майнової винагороди за досягнення обумовленого результату тому, хто досягне його. ЦК регулює як окремі види публічної обіцянки винагороди відносини, що випливають із публічної обіцянки нагороди без оголошення конкурсу та з публічної обіцянки нагороди за результатами конкурсу. Винагорода може бути публічно обіцяна за виконання будь-якої непротивоправної дії, а конкурс оголошується тільки на досягнення кращого результату у виконанні певної роботи особами, які взяли участь у конкурсі.\n1) обіцянка нагороди повинна бути публічною. Обіцяння винагороди вважатиметься публічним, якщо воно сповіщено будь-яким чином невизначеному колу осіб. Надання інформації окремій особі не буде вважатися публічним. У даному випадку відносини набувають договірний характер;\n2) винагорода повинна мати майновий, грошовий та інший матеріальний зміст. Обіцяння винагороди, позбавлене майнового змісту, породжує інші відносини;\n3) умовою одержання нагороди є надання визначеного результату, на який вказувала особа, яка обіцяє нагороду. Нагорода повинна бути обіцяна за здійснення правомірної дії, яка може бути виконана не одною, а необмеженим колом осіб.\nЗа наявності всіх ознак публічне обіцяння винагороди породжуватиме зобов’язання. Підставою виникнення зобов’язання слід визнати юридичний склад з елементами двох односторонніх правочинів. Перший правочин — публічне обіцяння винагороди, другий — досягнення особою певного результату. Вони мають зустрічний характер, але це не вважається договором. Публічне обіцяння винагороди можна вважати публічною офертою, але акцептом відповідь не стає.\nСуб’єктами відносин, що виникають із публічної обіцянки нагороди без оголошення конкурсу, можуть бути як фізичні, так і юридичні особи. Певні вимоги до особи, яка може пообіцяти винагороду не встановлено, тому слід вважати будь-якого суб’єкта цивільного права спроможним стати стороною у відносинах.\nОсобливої форми оголошення публічної обіцянки винагороди не встановлено. Обов’язковою умовою до форми сповіщення про обіцянку винагороди є її публічність, тобто можливість донести інформацію до невизначеного кола осіб. Вибір способу сповіщення залежить від особи, яка обіцяє винагороду і певною мірою залежить від її матеріального становища. Важливим моментом сповіщення є також дотримання строків участі, які зменшуються при недостатньо поширеному способі сповіщення про винагороду.\nНезалежно від форми сповіщення про винагороду, вона повинна містити наступні умови:\n— зміст завдання;\n— строк виконання завдання;\n— місце його виконання,\n— форма та розмір винагороди, які заздалегідь визначаються особою, що обіцяє винагороду. Крім перелічених умов, визначених законом, особа, яка обіцяє винагороду може висунути й інші умови на свій розсуд.\nПредметом публічної обіцянки винагороди можуть бути тільки дії. Винагорода може бути обіцяна тільки за здійснення особою правомірних дій. Інші правочини, не відповідні основам правопорядку і моральності, можуть бути визнані недійсними в установленому законом порядку.\nПублічна обіцянка винагороди передбачає досягнення єдиного у своєму роді і в силу цього неповторного результату (відшукання домашньої тварини чи документів). Він може бути досягнутий чи не досягнутий, але не може бути виконаний краще чи гірше. Тому обіцяну винагороду має право вимагати той, хто досяг вказаного результату. У відносинах публічної обіцянки нагороди результати можуть бути досягнуті декількома особами лише у випадку неможливості порівняти досягнуті результати один з одним (наприклад, сповістити інформацію про зниклу людину можуть декілька осіб). У цьому випадку на частку оголошеної винагороди може претендувати кожна з осіб, незалежно від вичерпності її відомостей.\n1. У разі публічної обіцянки винагороди для виконання завдання може бути встановлений строк (термін). Якщо строк (термін) виконання завдання не встановлений, воно вважається чинним протягом розумного часу, відповідно до змісту завдання.\nВажливе значення в зобов’язанні з публічного обіцяння винагороди має строк, протягом якого слід досягти певного результату. Встановлення строку не обов’язкове, і не можна вважати строк характерною умовою публічного обіцяння винагороди. Але невизначеність строку в певній мірі погіршує положення учасників.\nЯкщо строк установлений, то дія, за яку обіцяна винагорода, повинна бути виконана в межах цього строку, а особа, яка публічно обіцяла винагороду, зв’язана своєю обіцянкою до його закінчення. Тобто зобов’язання сплатити винагороду за вказану в оголошенні правомірну дію виникає в межах зазначеного в оголошенні винагороди строку.\nЯкщо строк, протягом якого слід досягти певного результату, не встановлений, то строк передбачається розумним, тобто відповідним строку об’єктивної зацікавленості особи, яка оголосила винагороду, у виконанні обумовлених в обіцянці дій.\n2.Особа, яка приступила до виконання завдання, має право вимагати відшкодування збитків, завданих їй у зв’язку із зміною завдання.\nЯкщо у зв’язку із зміною умов надання винагороди виконання завдання втратило інтерес для особи, яка приступила до його виконання до зміни умов, ця особа має право на відшкодування понесених нею витрат.\nОсоба, яка публічно обіцяла винагороду, має право змінити завдання та умови надання винагороди. Законодавець не визначає умови та причини, при яких можлива зміна умов оголошення про винагороду, хоча така зміна може порушувати інтереси пошукачів. Законодавець також не зобов’язує повідомити про зміни умов обіцянки винагороди в тому самому порядку, в якому була оголошена винагорода.\nОсобам, які відгукнулися на оголошення винагороди, гарантується право на відшкодування збитків, понесених ними у зв’язку з виконанням вказаного в оголошенні винагороди завдання, якщо зміст такого завдання змінений особою, що оголосила винагороду. Напевне, розмір збитків, які повинні бути відшкодовані не може бути більше, ніж обіцяна винагорода.\nЗміна умов надання винагороди накладає на особу, яка обіцяла винагороду, обов’язок відшкодування витрат, які були понесені особою при виконанні обумовленого завдання, якщо особа втратила інтерес у виконанні завдання.\n1. У разі виконання завдання і передання його результату особо, яка публічно обіцяла винагороду, зобов’язана виплатити її.\nПублічне обіцяння винагороди ніяких прав та обов’язків у тих, до кого воно звернене, не породжує. Відповідні права у них виникають тільки при досягненні вказаного в обіцянні результату. Особа, яка публічно обіцяла винагороду, зв’язана своєю обіцянкою тільки за умови, що результат, за який обіцяна винагорода, буде досягнутий. Тільки у цьому випадку у неї виникає обов’язок сплатити відповідну винагороду тому, хто досяг обумовленого результату. Нагорода може бути виражена грошима або в іншій матеріальній формі. Розмір винагороди може бути вказаний безпосередньо в оголошенні.\nЯкщо публічна обіцянка винагороди передбачає досягнення єдиного у своєму роді і в силу цього неповторного результату (знайти домашню тварину чи документи), то обіцяну винагороду має право вимагати той, хто досяг вказаного результату.\nЯкщо дію, вказану в оголошенні про винагороду, виконали декілька осіб незалежно один від іншого, то вказану винагороду отримає той, хто виконав дію першим. У разі, якщо вказану в оголошенні про винагороду дію виконали декілька осіб одночасно, винагорода розподіляється між ними порівну.\nСтаття 1149. Припинення зобов’язання у зв’язку з публічною обіцянкою винагороди\nІ. Зобов’язання у зв’язку з публічною обіцянкою винагороди припиняється у разі:\n2) передання результату особою, яка перша виконала завдання.\nОсоба, яка публічно обіцяла винагороду, має право публічно оголосити про припинення завдання. У цьому разі особа, яка понесла реальні витрати на підготовку до виконання завдання, має право на їх відшкодування.\nЯкщо при оголошенні публічної обіцянки винагороди був установлений строк виконання дій, за які обіцяна винагорода, то особа, яка публічно обіцяла винагороду, зв’язана своєю обіцянкою до закінчення цього строку. Зобов’язання у зв’язку з публічною обіцянкою винагороди автоматично припиняється також у разі передання результату особою, яка перша виконала завдання.\nОсоба, яка публічно обіцяла винагороду, має право скасувати дану публічну обіцянку. Повідомлення про скасування обіцянки винагороди повинно бути зроблене публічно, напевне у тій же формі, що й було оголошено про обіцянку винагороди.\nОднак припинення завдання не звільняє особу, яка оголосила про винагороду, від відшкодування реальних витрат, які понесли особи, що розпочали виконання завдання. У тому разі, якщо особа, яка обіцяла винагороду, доведе, що ці витрати виникли у зв’язку з виконанням дій, які свідомо не відповідали суті завдання, вона звільняється від обов’язку відшкодовувати вказані витрати.\n2. Публічна обіцянка нагороди за результатами конкурсу\nКонкурс (змагання) має право оголосити фізична або юридична особи (засновник конкурсу).\nЗасновник конкурсу має право запросити до участі в ньому персональних учасників (закрити конкурс).\nОголошення конкурсу являє собою один із видів публічної обіцянки нагороди. Публічний конкурс відрізняється від публічної обіцянки нагороди без оголошення конкурсу, насамперед, тим, що результати можуть бути досягнуті різними особами незалежно один від іншого, та їх можна порівняти за різними якостями і визначити кращі з них. У відносинах публічної обіцянки нагороди без оголошення конкурсу результати можуть бути досягнуті один раз чи декількома особами лише у випадку неможливості порівняти досягнуті результати один з одним. Зобов’язання з оголошення конкурсу виникають не по досягненні єдиного чи бажаного результату, а в результаті визначення кращого з представлених на конкурс.\n1) обіцянка нагороди за досягнення визначеного засновником конкурсу результату повинна бути публічною, тобто обіцянка дається більше ніж одній особі. Якщо оголошення конкурсу звернене до необмеженого кола осіб, незалежно від того, чи є воно широким або вузьким (наприклад, конкурс серед викладачів одного навчального закладу), такий конкурс називають відкритим. У випадку коли конкурс проводиться серед обмеженого кола осіб, спеціально запрошених організатором змагання осіб, такий різновид публічного конкурсу називають закритим;\n2) обіцяна нагорода являє собою премію, яка виплачується переможцю конкурсу за досягнутий результат незалежно від його права на одержання інших видів винагороди за працю;\n3) нагорода обіцяється за найкращий досягнутий результат. Тому змагання повинно бути визнано недійсним, якщо представлений лише один результат (робота) або однією особою представлено декілька робіт.\nОголошення конкурсу — це односторонній правочин, виконаний під умовою. Обов’язок засновника конкурсу прийняти представлені учасниками конкурсу роботи, розглянути їх та виплатити переможцю конкурсу винагороду може бути виконаний тільки при представленні робіт учасниками конкурсу. Тому конкурсне правовідношення виникає з двох односторонніх правочинів, чинених засновником конкурсу та особою, яка в ньому бере участь.\nСуб’єктами конкурсного правовідношення є засновники конкурсу та учасники конкурсу. Суб’єктами цих відносин можуть бути не тільки юридичні, але й фізичні особи.\nОголошення конкурсу може бути зроблено в будь-якій формі, частіше їх оголошують через засоби масової інформації, головне — щоб про конкурс змогли дізнатися широке коло осіб чи персональні учасники у разі проведення закритого конкурсу.\nКонкурси можуть оголошуватися не тільки для одержання кращих результатів інтелектуальної діяльності, вчинення визначеної дії, виконання роботи, але і з метою виявлення кращого партнера для укладення договору. Ці випадки не регулюються нормами про конкурс, а регулюються спеціальними нормами, (див. ст. 650 ЦК і коментар до неї). Широко використовується конкурс на торгах при приватизації державної і комунальної власності, а також в інших галузях господарської діяльності.\n1. Засновник конкурсу повідомляє про його умови одночасно із оголошенням про конкурс або персонально кожному, хто виявив бажання брати участь у ньому.\nПредметом конкурсу (змагання) може бути результат інтелектуальної діяльності, вчинення певної дії, виконання роботи тощо.\nЗа результатами конкурсу видається нагорода (премія). Кількість призових місць, винагорода (сума премії) на кожне призове місце тощо визначається в умовах конкурсу.\nПредмет конкурсу, нагорода (премія), яка має бути виплачена переможцеві, є істотними умовами оголошення про конкурс.\nДана стаття передбачає обов’язок організатора конкурсу обов’язково викласти його умови. У засновника конкурсу є можливість повідомити їх разом з оголошенням конкурсу чи викласти їх персонально кожному, хто виявив бажання брати участь у конкурсі.\nУмови конкурсу поділяються на обов’язкові і факультативні. Відсутність будь-якої з обов’язкових умов, тобто таких, які повинні бути зазначені при оголошенні будь-якого конкурсу, позбавляє конкурс юридичної сили, і він визнається у судовому порядку недійсним. Крім обов’язкових умов, визначених законом, організатор конкурсу може висунути й інші вимоги до результатів конкурсу чи його учасникам на свій розсуд, тобто указати факультативні умови. Однак для конкретного конкурсу такі умови стають обов’язковими й учасники конкурсу незаперечне повинні їх враховувати, якщо такі умови є правомірними.\nСтаття, що коментується, визначає такі обов’язкові умови, що повинні міститися при оголошенні конкурсу:\n1) відомості про предмет конкурсу, що повинні містити власне саму суть завдання. Предметом конкурсу може бути результат інтелектуальної діяльності, вчинення певної дії, виконання роботи. Цей перелік не є вичерпним, тому засновник конкурсу має можливість на свій розсуд визначити предмет конкурсу. Викладаючи суть завдання, засновник конкурсу повинен описати завдання з визначенням вимог до роботи, результату, певної дії, які він бажає одержати;\n2) розмір винагороди (премії), яка може визначатися як у визначеній грошовій сумі, так і в іншій матеріальній цінності. Засновник конкурсу повинен чітко визначити в оголошенні конкурсу передбачувану нагороду, її розмір, кількість призових місць та суму нагороди на кожне призове місце. Істотною відмінністю від чинного раніше ЦК є можливість засновнику конкурсу передбачити в умовах конкурсу надання переможцеві лише морального заохочення. Форми морального заохочення можуть бути різноманітні: присудження звань лауреатів конкурсу, почесних звань, видача дипломів, відзнак тощо.\n4-5. Умовами конкурсу має бути передбачено строк подання творів на конкурс чи виконання певної дії, тобто строк надання досягнутого результату чи строк, в який повинна бути виконана сама робота. Однак потрібно мати на увазі, що строк істотною умовою оголошення про конкурс не є, тому визнати недійсним таке оголошення з причини невизначеності строку неможливо. Строк повинен бути визначений з урахуванням можливості реально виконати конкурсне завдання. Засновником конкурсу можуть визначатися остаточні та проміжні строки.\n1. Засновник конкурсу має право змінити його умови до початку конкурсу. Зміна умов конкурсу після його початку не допускається. Про зміну умов конкурсу має бути оголошено у тому ж порядку, у якому було оголошено про конкурс.\nЯкщо у зв’язку зі зміною умов конкурсу участь у ньому для особи втратила інтерес або стало неможливою, ця особа має право на відшкодування засновником витрат, які були понесені нею для підготовки до участі у конкурсі.\nУ ЦК 1963 р. було передбачено, що засновник конкурсу може змінити умови конкурсу в межах строку, встановленого для пред’явлення робіт. Але ЦК посилює ці норми, указуючи, що засновник конкурсу має право змінити його умови лише до початку конкурсу. Така норма спрямована захистити інтереси осіб, які виявили бажання взяти участь у конкурсі. З цією ж метою законодавець зобов’язує засновника конкурсу сповістити про зміни умов конкурсу в тому самому порядку, в якому був оголошений конкурс.\nЯкщо названі умови не додержані, умови конкурсу не можуть бути змінені. У цьому випадку засновник конкурсу зобов’язаний виплатити премію тим учасникам конкурсу, чиї роботи відповідають первісне оголошеним умовам конкурсу.\nЗміна умов конкурсу накладає на засновника обов’язок відшкодування витрат, які були понесені особою для підготовки до участі у конкурсі, якщо особа втратила інтерес до участі у ньому або участь стала неможливою.\nСуттєвим нововведенням в цивільному законодавстві є надання права організатору конкурсу відмовитися від проведення конкурсу взагалі. Але законодавець передбачає дві різні ситуації, які відрізняються причинами відмови від конкурсу та наявність передбачених законом правових наслідків чи їх відсутність.\nСтаття не містить обов’язку засновника конкурсу оголосити про відмову від конкурсу у тому ж порядку, у якому було його оголошено, але вбачається, що це необхідно, тому що в противному випадку можуть бути значно порушені інтереси осіб, які почали виконувати умови конкурсу та не мають змоги дізнатися про його скасування.\nПереможець конкурсу визначається у порядку, встановленому засновником конкурсу. Результати конкурсу оголошуються в тому ж порядку, у якому його було оголошено.\nОсновною метою проведення конкурсу для її улаштовувача є виявлення найкращих результатів, власне для цього і проводиться конкурс. Якщо робота, представлена учасником конкурсу, визнана найкращою — він стає переможцем конкурсу та одержує право на одержання нагороди (переможців може бути декілька, якщо засновником конкурсу присуджуються декілька премій).\nПроцедура визначення переможця встановлюється засновником конкурсу. Він може доручити провести оцінку представлених на конкурс результатів спеціально створеній конкурсній комісії (журі), іншій організації чи провести її самостійно. У випадку створення конкурсної комісії її члени повинні бути незацікавленими в результаті конкурсу особами.\nЗасновник конкурсу не повинен мотивувати прийняте ним чи конкурсною комісією рішення про результати конкурсу. У випадку, коли рішення приймається конкурсною комісією воно повинно бути затверджене засновником конкурсу. Рішення про оцінку робіт перебуває в нерозривному зв’язку з рішенням про виплату нагороди, тому воно приймається одночасно з оцінкою робіт.\nЧи можна допустити невизначення переможця конкурсу? Теоретично це недопустимо за винятком випадків, коли дана обставина спеціально обумовлена при оголошенні конкурсу, тому що оголошення конкурсу передбачає представлення премії переможцю, визначеному з числа учасників конкурсу.\nСтаття, що коментується, чітко вказує на те, що переможцем конкурсу буде особа, яка представила на конкурс кращу роботу, а серед декількох робіт краща робота (чи декілька кращих) може бути визначена завжди. Звісно, у даному випадку йде мова про оцінювання результатів конкурсу, предметом якого не є результати інтелектуальної праці, особливості оцінювання яких регулює ст. 1155 ЦК.\nПро результати конкурсу його засновник повинен повідомити у тій же формі, у якій його було оголошено. Частіше крім публічної об’яви про результати конкурсу його засновник розсилає учасникам конкурсу письмове повідомлення.\nУчасники конкурсу мають право оскаржити у суді прийняте рішення про результати конкурсу на загальних підставах.\n1. За наслідками оцінювання результатів інтелектуальної, творчої діяльності, які подані на конкурс, засновник конкурсу (конкурсна комісія, жюрі) може прийняти рішення про:\n3) відмову у присудженні призових місць, якщо жодна із робіт, поданих на конкурс, не відповідає його вимогам.\n4) присудження заохочувального призу і (або) нагороди (премії).\nРезультати інтелектуальної, творчої діяльності є специфічним предметом конкурсних правовідношень, тому потребують окремого регулювання їх оцінювання. Стаття, що коментується, визначає перелік можливих рішень конкурсної комісії (журі) при визначенні результатів конкурсу. При цьому конкурсна комісія не повинна вказувати на мотиви свого рішення.\nНагорода переможцю конкурсу за своїм розміром не є еквівалентною досягнутому результату і має в основному заохочувальний характер. Тому виплата премії не перешкоджає реалізації права на інші види нагороди (наприклад, права на одержання авторського гонорару).\nПри виплаті премії виникають труднощі у тому випадку, якщо декілька робіт, одержаних від учасників конкурсу виявилися однаковими. За загальним правилом, якщо ці роботи виконані самостійно, вони оцінюються однаково.\nПри збігу кількості премій і числа робіт, які посіли одне призове місце, або якщо кількість премій, установлених за одне місце, перевищує число робіт, які їх посіли, кожен з переможців конкурсу одержує премію в установленому розмірі. Якщо кількість премій, встановлених для даного місця, менше кількості робіт, які його посіли, премії повинні бути розділені пропорційно числу робіт, які визнані гідними премії. У випадку встановлення премій без указання їх кількості по кожному призовому місцю право на одержання премії в повному обсязі мають усі учасники конкурсу, роботи яких посіли відповідне місце. При колективній участі в конкурсі премія виплачується одна всьому колективу.\n1. Переможець конкурсу має право вимагати від його засновника виконання свого зобов’язання у строки, встановлені умовами конкурсу.\nЯкщо предметом конкурсу був результат інтелектуальної, творчої діяльності, засновник конкурсу має право подальшого їх використання лише за згодою переможця.\nПісля оголошення результатів конкурсу і визначення переможця (переможців) переможець здобуває право вимагати, а засновник конкурсу зобов’язаний йому видати передбачену рішенням про сплату нагороди премію. Право на одержання присудженої премії може бути здійснено в примусовому порядку, шляхом подання позову, якщо засновник конкурсу ухиляється від добровільного виконання свого обов’язку.\n2-3. Кінцевою метою конкурсу є подальше використання найкращих робіт, але якщо предметом конкурсу був літературний, художній твір або виконання твору, засновник конкурсу має право на подальше використання лише за згодою переможця. Тобто законодавець забороняє автоматичне наділення права використання зазначених робіт засновником конкурсу, що є додатковим засобом захисту права автора на створений ним твір та прав виконавця твору. Одночасно з цим законодавець визнає за засновником конкурсу пріоритетне право на укладення з ним договору на використання твору, вказуючи на можливість оскаржити до суду ухилення переможця конкурсу від укладення такого договору.\nПодання учасником конкурсу речі на конкурс не припиняє його право власності на цю річ. Умова конкурсу, за якою засновник конкурсу не повертає його учаснику річ, подану на конкурс, є нікчемною.\nКонкурсні роботи, не визнані гідними нагороди, засновник конкурсу повинен повернути учасникам конкурсу негайно після об’яви результатів. У ЦК 1963 р. передбачалось, що організатор конкурсу має право умовою конкурсу передбачити можливість неповернення учасникам їхніх робіт, нподаних на конкурс. Коментована стаття навпаки містить імперативну норму про те, що умова конкурсу, згідно з якою засновник конкурсу не повертає особі речі, подані на конкурс, є нікчемною.\nОсоба, яка представила будь-яку річ для участі в конкурсі, не втрачає права власності на неї та зберігає всі повноваження власника, тому будь-яке використання названих речей засновником конкурсу без згоди власника є неправомірним.\nПраво володіння на річ, передану на конкурс, засновник конкурсу може набути без згоди її власника тільки у випадку, якщо учасник конкурсу протягом місяця від дня оголошення його результатів не зажадав повернення йому речі. Але права власності засновник конкурсу не набуває, тому зобов’язаний повернути річ, передану на конкурс, у будь-який час за вимогою її власника.\nУ тому випадку, якщо річ, подана на конкурс, не була подарована засновникові конкурсу або куплена ним, він може набути право власності на неї за набувальною давністю (див ст. 344 ЦК та коментар до неї).\nЯкщо майновим інтересам іншої особи загрожує небезпека настання невигідних для неї майнових наслідків, особа має право без доручення вчинити дії, спрямовані на їх попередження, усунення або зменшення.\nХоча коментована стаття називається “Право на вчинення дій в майнових інтересах іншої особи без її доручення”, однак фактично вона охоплює більш широке коло питань, торкаючись різних питань виникнення та визначення змісту зобов’язань, що виникають внаслідок ведення чужих справ без доручення.\nТакі зобов’язання були передбачені у цивільних кодексах деяких радянських республік (Азербайджан, Казахстан, Латвія, Молдова, Таджикистан, Узбекистан). Проте ЦК УРСР 1963 р. їх не передбачував і відшкодування збитків у відповідних випадках провадилося з використанням аналогії закону за правилами договору доручення, деліктних зобов’язань, безпідставного збагачення та ін.\nЧастина 1 коментованої статті закріплює право діяти в інтересах іншої особи без її доручення, встановлюючи, що це можливо, якщо майновим інтересам іншої особи загрожує небезпека настання невигідних для неї майнових наслідків. Дана норма, фактично, визначає місце дій, що вчиняються в чужих інтересах без доручення, у системі юридичних фактів, даючи підстави відносити їх до правомірних дій. Саме ці правомірні дії за певних умов є підставою виникнення зобов’язань внаслідок вчинення дій в інтересах іншої особи без доручення, котрі можуть бути охарактеризовані як недоговірні правовідносини між тим, хто діяв в інтересах іншої особи, та зацікавленою особою, внаслідок якого остання має відшкодувати тому, хто вів її справи без доручення з дотриманням вимог законодавства, необхідні витрати, зазнані у результаті такої діяльності. Наприклад, годівля чужих тварин, ремонт будинку тощо.\nВказані зобов’язання виникають за таких умов:\n1) майновим інтересам іншої особи загрожує небезпека настання невигідних для неї майнових наслідків. Тут варто звернути увагу на те, що мається на увазі лише ситуація, коли має місце реальна, а не уявна небезпека майновим інтересам іншої особи, котра трактується як можливість настання невигідних для неї майнових наслідків. Оскільки йдеться лише про “майнові інтереси”, то у тих випадках, коли небезпека загрожує не майну, а життю чи здоров’ю фізичної особи, мають застосовуватися норми не цієї глави, а правила про відшкодування шкоди, зазнаної при вчиненні рятувальних дій (див. коментар до глави 80 ЦК);\n2) це мають бути дії без доручення або угоди в іншій формі особи, в інтересах якої ці дії відбуваються. Слова “без доручення” нерозривно пов’язані з найменуванням цього інституту, і означають не тільки відсутність договору або наміру укласти його в майбутньому, але й взагалі відсутність “доручення” у широкому значенні слова, як обов’язку діяти в інтересах інших осіб. Звідси випливає, що правила цього зобов’язання не застосовуються у випадку діяльності організацій, для яких дії в інтересах інших осіб є метою їх створення (наприклад, діяльність благодійних фондів), а також у тих випадках, коли обов’язок ведення чужих справ випливає із приписів закону (наприклад, турбота батьків щодо неповнолітніх дітей);\n3) дії мають бути на користь іншої особи. Це випливає з того, що у коментованій нормі йдеться про “дії, спрямовані на попередження, усунення або зменшення” невигідних для заінтересованої особи майнових наслідків. Тобто, вказані зобов’язання виникають, якщо одна особа діє саме в інтересах іншої. Ця умова охоплює наявність наміру здійснити дії на користь іншої особи (суб’єктивний фактор) і фактичне здійснення таких дій (об’єктивний фактор). Особа, яка веде чужі справи без доручення, має усвідомлювати спрямованість своїх дій і до того ж не мати наміру встановити з тим, чиї справи веде, якихось інших відносин (наприклад, зробити йому подарунок, дружню безоплатну послугу тощо);\nСуб’єктами вказаних зобов’язань є особа, чиїм майновим інтересам загрожує небезпек, (заінтересована особа, володілець блага, господар) і особа, котра вчиняє дії в інтересах іншої особи без доручення (використовуючи традиційну термінологію, таку особу можна називати “гестор”). Як заінтересованою особою, так і тим, хто вчиняє дії (гестором) може бути і фізична, і юридична особа.\nЗміст зобов’язань з ведення справ без доручення визначають наступні частини коментованої статті та наступні статті глави 79 ЦК.\nЧастина 2 коментованої статті передбачає, що особа, яка діє в майнових інтересах іншої особи без доручення (гестор), зобов’язана з першою ж нагодою сповістити заінтересовану особу про свої дії. Такий інформаційний обов’язок покладається на гестора незалежно від того, чи може знати заінтересована особа з інших джерел про дії у її інтересах. Якщо зацікавлена особа схвалить дії гестора, надалі на відносини сторін поширюються правила відповідного договору. Залежно від характеру дій це можуть бути правила договору доручення, збереження та ін. Якщо заінтересована особа буде заперечувати проти ведення її справ, то подальша діяльність гестора є втручанням у справи іншої особи проти її волі, а отже — протиправною дією.\nЯкщо сповістити зацікавлену особу не було можливості, то у цьому випадку, відповідно до ч. З коментованої статті, той, хто почав дії без доручення, має довести їх до кінця, вживаючи усіх залежних від нього заходів щодо запобігання виникненню негативних майнових наслідків для цієї особи. При цьому особа, яка діє без доручення, зобов’язана прийняти на себе все, що пов’язане з веденням справи, у тому числі обов’язки по виконанню укладених нею правочинів. Звісно, у такому випадку виникає ризик збитків для гестора. Однак оскільки зобов’язання з дій у чужих інтересах без доручення ґрунтуються на засадах узгодження інтересів обох сторін, то це висуває до гестора вимогу належної оцінки своїх дій та їхньої перспективи. У свою, чергу його права гарантуються можливістю отримання компенсації виконаних в інтересах іншої особи витрат (див. коментар до ст. 1160 ЦК).\nСтаття 1159. Надання звіту про вчинення дій в майнових інтересах іншої особи без п доручення\nВажливим обов’язком того, хто діяв у інтересах іншої особи (гестора), є вимога негайно після закінчення цих дій надати особі, в інтересах якої були вчинені дії, звіт про ці дії і передати їй усе, що при цьому було одержано.\nВласне, у коментованій нормі йдеться про два обов’язки: 1) надати звіт про вчинені дії; 2) передати заінтересованій особі все, отримане у процесі діяльності у її інтересах. Це випливає з того, що, коли вимога надати звіт існує і може бути виконана завжди, то обов’язок передати заінтересованій особі все отримане у зв’язку з діяльністю у її інтересах має місце лише тоді, коли ці прибутки існували. Цілком реальною є ситуація, коли гестор робить витрати в інтересах господаря (наприклад, сплачує рахунки за комунальні послуги, телефон тощо), не одержуючи нічого взамін від третьої особи. Тому тут може йтися або лише про передання фінансових документів (що загалом охоплюється поняттям “надати звіт”), або про те, що у гестора обов’язок передати все отримане не виникає взагалі.\nВиконання вказаних обов’язків має бути проведене “негайно після закінчення цих дій”. Проте це не позбавляє гестора можливості виконати їх і раніше, при першій можливості зв’язку з господарем і ще до завершення розпочатої діяльності. Крім того, поняття “негайно” має трактуватися з урахуванням тієї ситуації, яка склалася на момент завершення дій. Наприклад, якщо діяльність гестора уже завершена, а заінтересована особа все ще відсутня у місці, де вчинялися діі, то виконання “звітних обов’язків” можливе лише після повернення останньої.\nЯкщо гестор не виконає обов’язок передання “усього триманого”, то таке майно може бути залежно від обставин справи стягнуте з нього або як безпідставне збагачення, або як відшкодування шкоди (Глави 82, 83 ЦК).\nКоментована стаття визначає головне право особи, яка вчинила дії в майнових інтересах іншої особи і зазнала при цьому збитків, — це можливість вимагати від володільця блага відшкодування фактично зроблених витрат.\nОсоба, яка діє у чужих інтересах без доручення, має право вимагати відшкодування збитків у розмірі фактично понесених витрат, якщо вони були виправдані обставинами справи. Якщо особа, яка діяла без доручення, не понесла витрат, то підстав для застосування правил цієї статті, природно, нема;\nПраво на відшкодування витрат виникає за певних умов. По-перше, ідеться про відшкодування витрат, які фактично були зроблені, а не лише маються на увазі, плануються на майбутнє тощо. По-друге, відшкодування витрат можливе, якщо вони були виправдані обставинами, за яких були виконані дії. Це означає, що витрати, які не здійснив би за даних обставин сам володілець блага, відшкодуванню, як правило, не підлягають. Хіба що гестором у суді буде доведено, що, відмовляючись від витрат та від їх компенсації, заінтересована особа неналежним чином здійснює цивільне право (наприклад, не вживала заходів до ремонту належного їй будинку, який є пам’яткою історії, культури, архітектури) (див. коментар до ст. 13 ЦК).\nДруга частина коментованої статті визначає важливу передумову виникнення у гестора права на відшкодування понесених витрат, передбачаючи, що якщо особа, яка вчинила дії в майнових інтересах іншої особи без її доручення, при першій нагоді не повідомила цю особу про свої дії, вона не має права вимагати відшкодування зроблених витрат.\nТаке обмеження пов’язане зі специфікою ведення справ іншої особи без доручення, котре ґрунтується на засадах солідарності врахування суб’єктів даних відносин. Необхідність ведення чужих справ виникає тоді, коли цивільним правам та інтересам іншої особи загрожує небезпека, тобто існує потреба у захисті майнових інтересів іншої особи. При цьому необхідність самоправного втручання у чужі справи зумовлюється не тільки існуванням небезпеки чужим інтересам, а ще й тими обставинами, що особа, яка діє без доручення, не може сповістити зацікавлену особу й одержати від неї згоди на зазначені дії. Отже, при можливості повідомити заінтересовану особу про дії в її інтересах, гестор має зробити це при першій нагоді (ст. 1159 ЦК), а той, хто не виконав цей обов’язок, втрачає право на відшкодування витрат, бо недостатньо враховував інтереси заінтересованої особи.\nГлава 80. Рятування здоров’я та життя фізичної особи, майна фізичної або юридичної особи\nЗобов’язання, які виникають внаслідок рятування здоров’я та життя фізичних осіб, майна фізичної або юридичної особи, є частковою новелою ЦК.\nГлава 41 ЦК 1963 р. містила норми, присвячені відшкодуванню шкоди, що виникла внаслідок рятування соціалістичного майна, тією організацією, майно якої рятував потерпілий. Проте відшкодування шкоди, завданої при рятуванні життя та здоров’я фізичних осіб, а також майна, що належить таким особам, цивільним законодавством не передбачалося. У зв’язку з цим у працях вітчизняних (С. Н. Ландкоф, Г. К. Матвєєв, П. Р. Стависький, Є. О. Харитонов та ін.) та російських (О. С. Йоффе, О. О. Красавчиков, Л. А. Майданник, Н. Ю. Сергєєва, А. О. Собчак, С. В. Полєніна та ін.) науковців зверталося увагу на те, що відшкодування завданої при вчиненні таких дій шкоди можливе лише у порядку аналогії права, і пропонувалося врегулювати це питання у законодавстві.\nВідображаючи зміни у концепції регулювання цивільних відносин, глава 80 нового ЦК передбачає тепер дві ситуації: 1) рятування здоров’я та життя фізичної особи; 2) рятування майна фізичної або юридичної особи.\nСтаття 1161 передбачає, що шкода, завдана особі, яка без відповідних повноважень рятувала здоров’я та життя фізичної особи від реальної загрози для неї, відшкодовується державою у повному обсязі.\nЗ цієї норми випливає, що внаслідок рятування здоров’я та життя фізичної особи виникають зобов’язання, суб’єктами яких є особа, яка вчиняла рятувальні дії (рятувальник — ним може бути як фізична, так і юридична особа) і держава в особі відповідних державних органів. Змістом цих зобов’язань є право рятувальника на відшкодування зазнаної ним шкоди і обов’язок держави відшкодувати шкоду, що її зазнав рятувальник, у повному обсязі (втрачений заробіток, пошкоджене майно, витрати на лікування тощо).\nУмовами виникнення таких зобов’язань, як випливає із змісту коментованої статті, є:\n1) наявність реальної (а не уявної, такої, про яку виникло помилкове враження у того, хто здійснював рятувальні дії) загрози для здоров’я та життя фізичної особи. Виникає питання, чи така загроза обов’язково має загрожувати і здоров’ю, і життю фізичної особи, чи має значення і те, що вона загрожувала тільки здоров’ю людини? Хоча у коментованій статті ЦК йдеться про загрозу “здоров’ю та життю” фізичної особи, але виправданим буде вважати, що рятувальними дії будуть визнаватися і тоді, коли небезпека загрожувала здоров’ю людини. В іншому випадку може виникнути проблема оцінки рятувальником ступеня загрози, співставлення ним рівня небезпеки, що загрожує здоров’ю іншої особи та його власному і т. п.;\n2) відсутність у рятувальника повноважень (обов’язку) вчиняти рятувальні щодо іншої фізичної особи дії. Отже, лікарі, професійні рятувальники, пожежники тощо не визнаються суб’єктами вказаних зобов’язань. Підстави та умови відшкодування збитків, що вони зазнали, визначаються спеціальними угодами з потерпілими та актами законодавства;\n3) спрямованість дій на рятування здоров’я та життя іншої фізичної особи. Якщо рятування виявилося лише побічним результатом діяльності якоїсь особи, то вказані зобов’язання не виникають Наприклад, якщо особа, запобігає загибелі човна, намагаючись врятувати своє життя, і при цьому “попутно” відвертає загрозу життю та здоров’ю інших осіб, то зобов’язання з рятування здоров’я та життя не виникає. Але позитивний результат рятувальних дій щодо інших осіб не є умовою виникнення відповідних зобов’язань. Це випливає з того, що у коментованій статті йдеться про те, що особа “рятувала” (а не саме “врятувала”) здоров’я та життя фізичної особи;\n4) виникнення у рятувальника шкоди внаслідок вчинення ним рятувальних дій щодо здоров’я та життя фізичної особи. Якщо рятувальні дії мали місце, але рятувальник при цьому не зазнав шкоди, то зобов’язання не виникають. При цьому слід мати на увазі, що шкода може бути як майнового, так і немайнового характеру.\nЯк зазначалося, глава 41 ЦК 1963 р. передбачала виникнення зобов’язання внаслідок рятування соціалістичного майна. Якщо скоригувати ідеологізовану термінологію і оцінити ці відносини кризь призму положень Конституції України та закону про власність, то можна зробити висновок, що йшлося про рятування громадянами майна, що знаходиться у державній або колективній власності.\nУмовами виникнення зобов’язань із рятування державного та колективного майна вважалися: наявність реальної загрози такому майну (тобто небезпеки, яка існувала реально, а не лише в уяві потерпілого); вчинення громадянином дій, спрямованих на рятування майна, що є у державній або колективній власності; виникнення у того, хто рятував державне або колективне майно, шкоди внаслідок вчинених ним рятувальних дій; відсутність у громадянина, який вчиняв рятувальні дії, передбаченого трудовим договором тощо обов’язку діяти таким чином.\nВідшкодування шкоди, завданої громадянинові при рятуванні державного або колективного майна, за відсутності спору могло провадитися за рішенням керівного органу організації, майно якої рятував потерпілий. Якщо ж між організацією, котрій належало майно, і потерпілим (рятувальником або його утриманцями) виникав спір, то відшкодування провадилося на підставі рішення суду. Розмір та порядок відшкодування визначався на підставі загальних норм про зобов’язання, які виникають внаслідок заподіяння шкоди. Таким чином, глава 41 ЦК 1963 р. містила уніфіковані норми відшкодування шкоди, завданої при рятуванні майна певного виду (державної та колективної власності).\nНатомість коментована стаття ЦК ґрунтується на інших засадах відшкодування шкоди, що виникає внаслідок рятування майна, передбачаючи виникнення фактично не одного, а двох видів зобов’язань такого роду. Критерієм їх розмежування слугує характер шкоди, якої зазнав рятувальник: враховується, чи постраждав сам рятувальник, чи шкода завдана його майну.\nЯкщо шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров’я або смертю рятувальника (таким у даному випадку може бути лише фізична особа), який без відповідних повноважень рятував від реальної загрози майно іншої особи, що має істотну цінність, то вона відшкодовується державою в повному обсязі.\nУмовами виникнення зобов’язання, суб’єктами якого у даному випадку виступають рятувальник (фізична особа) і держава, є:\n2) відсутність у рятувальника повноважень (обов’язку) вчиняти рятувальні дії щодо майна іншої особи;\n3) спрямованість дій на рятування майна іншої особи (див. коментар до ст. 1161 ЦК);\n4) майно, якому загрожує небезпека, має істотну цінність. Істотність цінності майна може визначатися угодою сторін зобов’язання (рятувальника і відповідного державного органу, через який здійснюється відшкодування), актами законодавства (наприклад, існує спеціальний акт законодавства, що відносить майно до національних надбань тощо), адміністративними актами (акт органу державної влади або управління про прийняття об’єкта під охорону держави) тощо. Однієї лише переконаності у цінності майна суб’єкта, котрому це майно належало, а також рятувальника, як випливає із змісту ч. 1 коментованої статті, недостатньо. У випадку розбіжності у поглядах на істотність цінності майна зацікавленими особами і відповідними органами держави, його оцінка провадиться судом. Відшкодування шкоди, завданої рятувальникові (або відмова у відшкодуванні) державними органами не позбавляє особу, якій належало майно, права на компенсацію шкоди рятувальнику;\n5) виникнення у рятувальника шкоди внаслідок вчинення ним рятувальних дій. При цьому юридичне значення має лише шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров’я або смертю рятувальника.\nРізновидом зобов’язань, що виникають у зв’язку з рятуванням майна іншої особи, є відшкодування шкоди, завданої майну особи, яка без повноважень (обов’язку) рятувала від реальної загрози майно іншої особи, що має істотну цінність. У цьому випадку зобов’язання виникають між рятувальником (котрим тут може бути як фізична, так і юридична особа) і власником (володільцем) цього майна, котрий мусить відшкодовувати шкоду з урахуванням його матеріального становища.\nЯк випливає із змісту ч. 2 коментованої статті, вказані зобов’язання виникають за наявності таких умов:\n1) існувала реальна загроза шкоди чужому майну;\n2) були вчинені дії, спрямовані на його рятування;\n3) виникнення збитків у потерпілого в результаті його рятувальних дій;\n4) той, хто відвертав загрозу шкоди, не мав на це спеціальних повноважень (не був зобов’язаний вчиняти такі дії);\n5) майно, відносно якого вчинялися рятувальні дії, мало істотну цінність (у кожному разі відшкодування шкоди не повинне перевищувати вартості цього майна);\n6) власник майна має змогу надати відшкодування шкоди тому, хто відвертав загрозу майну.\nШкода відшкодовується з урахуванням майнового становища власника (володільця) майна, якому загрожувала шкода, так і матеріального становища рятувальника, котрий зазнав шкоди при рятуванні.\nУ кожному разі розмір відшкодування шкоди не може перевищувати вартості майна, щодо якого здійснювалися рятувальні дії. Звісно, ідеться про неприпустимість примусового відшкодування збитків у розмірі більшому ніж вартість врятованого майна, оскільки особа, якій належало майно, щодо якого виконувалися рятувальні дії, безумовно, має право на свій розсуд додатково винагородити рятувальника.\nТаким чином, зобов’язання із рятування чужого майна виникають незалежно від форми власності на це майно. Це можна віднести до безумовно позитивних новел ЦК. Разом із тим, відшкодування збитків тому, хто відвертав загрозу, ставиться у залежність від цінності майна та можливості власника майна надати відшкодування. Очевидно таке рішення певним чином знижує рівень гарантованості прав того, хто діяв у чужих інтересах.\nГлава 81. Створення загрози життю, здоров’ю, майну фізичної особи або майну юридичної особи\nЦі зобов’язання належать до “абсолютних” новел ЦК. Хоча в юридичній літературі і раніше неодноразово висловлювалися пропозиції щодо врегулювання так званих “деліктів створення небезпеки”, проте у ЦК 1963 р. ці відносини так і не були врегульовані.\nКоментована стаття передбачає можливість виникнення зобов’язань між особою, інтересам якої загрожує небезпека (володілець блага, заінтересована особа), і особою, яка таку небезпеку створює (боржник).\nСуб’єктами даного зобов’язання можуть бути як фізичні, так і юридичні особи. Але об’єкти, котрим може створюватися загроза, відрізняються: у тому випадку, коли заінтересованою особою є особа фізична, ідеться про припинення загрози її життю, здоров’ю або майну. Юридична особа може виступати як уповноважена особа у цих зобов’язаннях у тих випадках, коли загроза створена її майну.\nПідставою виникнення зобов’язань тут є факт створення загрози цивільним правам та інтересам інших осіб.\nЗмістом зобов’язань є право заінтересованої особи вимагати усунення загрози від того, хто її створює, і обов’язок останнього усунути небезпеку. Усунення небезпеки може полягати як у припиненні дій, котрими створюється небезпека, так і у вчиненні дій, наприклад, коли чинником небезпеки є бездіяльність.\nЦя стаття передбачає перелік засобів заохочення того, хто створює загрозу життю, здоров’ю, майну фізичної особи або майну юридичної особи, до того, щоб він усунув небезпеку.\nУ разі неусунення загрозу життю, здоров’ю, майну фізичної особи або майну юридичної особи заінтересована особа може скористатися декількома варіантами запропонованої їй тут поведінки. Зокрема, вона має право вимагати вжиття невідкладних заходів щодо усунення такої загрози. Власне, тут дублюється положення попередньої статті ЦК, але якщо у ній ішлося радше про саму можливість виникнення відповідних зобов’язань, то у ст. 1164 ЦК вже закріплюється суб’єктивне право заінтересованої особи вжити заходів до захисту своїх цивільних прав.\nПраво заінтересованої особи вимагати відшкодування завданої шкоди, може бути реалізоване у тих випадках, коли внаслідок створення загрози та її неусунення тим, хто створив небезпеку, життю, здоров’ю, майну фізичної особи або майну юридичної особи заподіяно шкоду (майнову або немайнову).\nКрім того, заінтересована особа може вимагати заборони діяльності, яка створює загрозу, на майбутнє і таким чином певною мірою забезпечити себе від рецидиву порушень, що полягають у створенні загрози її життю, здоров’ю, майну.\nВикористання вказаних суб’єктивних прав заінтересованою особою не позбавляє її можливості скористатися засобами, передбаченими главою З ЦК.\nКоментована стаття встановлює засади виникнення зобов’язань по відшкодуванню шкоди, завданої внаслідок неусунення загрози життю, здоров’ю, майну фізичної особи або майну юридичної особи. Вона передбачає, що така шкода відшкодовується “відповідно до цього Кодексу”, відсилаючи, таким чином, до загальних положень зобов’язань, які виникають внаслідок заподіяння шкоди (глава 82 ЦК).\nЗ положень норм, які містяться у главах 81 та 82 ЦК, випливає, що умовами виникнення зобов’язань по відшкодуванню шкоди, завданої внаслідок неусунення загрози життю, здоров’ю, майну фізичної особи або майну юридичної особи є:\n1) виникнення шкоди. Шкода може бути як майновою (матеріальною), так і немайновою (нематеріальною). Можливі випадки, коли в результаті тієї самої дії може виникнути одночасно як та, так і інша шкода, а посягання на немайнове благо тягне поряд із немайновою матеріальну шкоду і навпаки;\n2) протиправна дія або бездіяльність, якою створена загроза заподіяння шкоди. Протиправність є юридичним вираженням шкідливості дії (бездіяльності) правопорушника. При створенні загрози заподіяння шкоди суб’єктивному праву, інтересу порушується норма об’єктивного права, що охороняє ці інтереси. Ці дії шкідливі (суспільне небезпечні), тому що полягають на визначений інтерес і протиправні тому, що порушують правову охорону цього інтересу;\n3) причинний зв’язок між протиправною дією або бездіяльністю, якими створено небезпеку, і шкодою, що її зазнала заінтересована особа.\nСлід зазначити, що у даних зобов’язаннях умовою відповідальності особи за створення небезпеки заподіяння шкоди, є “подвійний” причинний зв’язок. По-перше, це причинний зв’язок між дією (бездіяльністю) і небезпекою виникнення шкоди, по-друге, причинний зв’язок між створеною небезпекою і шкодою, що виникла;\n4) провина особи, що створила небезпеку заподіяння шкоди.\nПри цьому слід мати на увазі, що цивільне право, на відміну від кримінального, виходить із припущення про те, що особа, яка діє протиправне, діє винно. Інакше кажучи, у цивільному праві діє презумпція винності правопорушника. Отже саме по собі створення небезпеки протиправними діями (бездіяльністю) створює припущення вини особи, яка створила таку ситуацію.\nРозмір та обсяг шкоди, що підлягає відшкодуванню, визначається відповідно до правил глави 82 ЦК.\nЗміст глави 82 ЦК присвячено зобов’язанням, що виникають не з договорів, а із завдання шкоди (завдяки походженню із римського цивільного права їх умовно називають деліктними). Разом з тим правила про деліктну відповідальність поширюються й на завдання шкоди особою, з якою у потерпілого укладено договір. Мова йде, зокрема, про відшкодування шкоди, завданої внаслідок недоліків товарів, робіт (послуг) (див. коментар до ст. 1209—1211 ЦК).\nЗалежно від об’єкта завдання розрізняють деліктну відповідальність за завдання шкоди майну та деліктну відповідальність за завдання шкоди особі.\nУ ст. 1166 ЦК міститься законодавче визначення деліктної відповідальності за шкоду, завдану майну та підстави її виникнення. Так для настання деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме: а) наявність шкоди; б) протиправна поведінка заподіювача шкоди; в) причинний зв’язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; г) вина. Перераховані підстави визнаються загальними, оскільки їх наявність необхідна для всіх випадків відшкодування шкоди, якщо інше не передбачено законом. Якщо закон змінює, обмежує або розширює коло підстав, необхідних для покладення відповідальності за завдану шкоду, то мова йде про спеціальні підстави відповідальності, що характеризують особливості тих чи інших правопорушень. Наприклад, завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки, володілець якого відповідає незалежно від наявності вини (див. коментар до ст 1187 ЦК).\nШкода полягає у будь-якому знеціненні блага, що охороняється правом, а майнова шкода — у зменшенні майнової сфери потерпілого, що в свою чергу тягне за собою негативні майнові наслідки для правопорушника.\nЗа загальним правилом ч. 1 ст. 1166 ЦК шкода підлягає відшкодуванню:\n— в повному обсязі, тобто відшкодовується як реальна шкода, тобто втрачене або пошкоджене майно в результаті протиправної поведінки правопорушника, так і упущена вигода (у разі завдання шкоди особою, яка є суб’єктом підприємницької діяльності);\n— особою, яка безпосередньо завдала шкоду.\nНа відміну від загального правила, у випадках, визначених законом:\n— обов’язок відшкодувати завдану шкоду може бути покладено на особу, яка не є її заподіювачем (наприклад, шкода, завдана малолітньою особою відшкодовується її батьками (усиновителями) або опікуном чи іншою фізичною особою, яка на правових підставах здійснює виховання малолітнього) (див. коментар до ст. 1178 ЦК);\n— розмір відшкодування може бути зменшеним (наприклад, у разі завдання шкоди фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоду завдано вчиненням злочину) (див. коментар до ч. 4 ст. 1193 ЦК);\n— розмір відшкодування може бути збільшеним (наприклад, при завданні шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров’я) (див. коментар до ст. 1203, 1208 ЦК).\nУ ч. 1 ст. 1166 ЦК міститься пряма вказівка на протиправність поведінки заподіювача шкоди як обов’язкову підставу деліктної відповідальності. Протиправна поведінка в цивільних правовідносинах означає порушення особою вимог правової норми, що полягає в здійсненні заборонених дій, або в утриманні від здійснення наказів правової норми діяти певним чином (бездіяльність). Деліктні зобов’язання грунтуються на принципі генерального делікту, згідно з яким кожному заборонено завдавати шкоду майну чи особі та будь-яке завдання шкоди іншому вважається протиправним, якщо особа не уповноважена на це. Наприклад, завдання шкоди особою у разі здійснення нею права на самозахист (див. коментар до ст. 1169 ЦК).\nПротиправна поведінка може мати дві форми — дію чи бездіяльність. Протиправною бездіяльністю є нездійснення дії, яка вимагається законом. Для покладення відповідальності на особу, яка не здійснила певні дії, необхідна наявність двох умов:\n— наявність в особи обов’язку здійснити певні позитивні дії, що може випливати із прямої вказівки закону, договору, службових відносин, а також із випадків, створених самою особою;\n— можливість їх здійснити за цих умов.\nОбов’язковою підставою деліктної відповідальності є, також, причинний зв’язок між протиправною поведінкою і шкодою, який характеризують наступні положення:\n— причинний зв’язок існує там, де є тимчасова послідовність явищ. Причина завжди передує результату, а останній — це тільки та зміна в зовнішньому світі, яка створюється дією причин;\n— причина з необхідністю породжує свій наслідок. Там, де зв’язок результату з дією, що йому передувала, випадковий, взагалі немає причинного зв’язку, а є проста послідовність подій;\n— причина і наслідок мають значення відносно конкретного випадку;\n— при виявленні причинно-наслідкових зв’язків у суспільних (в тому числі й правових) відносинах необхідно розрізняти суспільні та звичайні причини, тобто юридичне значиму причину, якою завжди є поведінка людини, та звичайний зв’язок подій, пов’язаний з результатом. При постановці питання про відповідальність звичайна низка подій (обставин) в кожному конкретному випадку повинна вивчатися з точки зору того, яке місце в ній займає людина, а саме необхідно враховувати, насамперед, суспільні наслідки поведінки його учасників.\nУ деяких випадках для покладення деліктної відповідальності необхідно встановити декілька причинних зв’язків. Наприклад, у разі завдання каліцтва чи іншого ушкодження здоров’я фізичній особі необхідно встановити причинно-наслідковий зв’язок між протиправною поведінкою і каліцтвом, а також між каліцтвом і втратою професійної чи загальної працездатності (див. коментар до ст. 1195 ЦК).\nСуб’єктивною підставою деліктної відповідальності є вина, тобто психічне ставлення осудної особи, яка досягла певного віку, до вчиненого нею протиправного діяння, а також до наслідків. Згідно зі ст. 614 ЦК вина може виявлятися у формі умислу та необережності, зміст яких цивільне законодавство не розкриває. Діяти умисно означає передбачати і бажати настання шкоди або свідомо її допускати. Необережність відрізняється від умислу тим, що особа не передбачає можливість завдання шкоди при обов’язку її передбачити. У цивільному праві розрізняють грубу та просту необережність. Коли людина не дотримується високих вимог, пред’явлених до неї як особистості, що здійснює в даних умовах певний вид діяльності, вона допускає просту необережність. У тих випадках, коли особа не тільки не дотримується високих, а й мінімальних вимог уважності та обережності, які зрозумілі кожному, вона допускає грубу необережність. 2. Правила ч. 2 ст. 1166 ЦК передбачають наступне:\nа) вина заподіювача шкоди передбачається, тобто обов’язок доведення відсутності вини заподіювача покладається на нього самого; до цього часу він вважається винним;\nб) обсяг відшкодування не залежить від завдання шкоди умисно чи необережно, тобто береться до уваги тільки наявність вини, а не її форма.\nЗастосовуючи положення ст. 1166 ЦК необхідно враховувати, що лише у випадках, передбачених законом, може бути покладено обов’язок відшкодувати завдану шкоду й за відсутності вини її заподіювача (наприклад, якщо шкоду завдано джерелом підвищеної відповідальності) (див. коментар до ст. 1187 ЦК).\nОднією з підстав звільнення від деліктної відповідальності заподіювача шкоди є непереборна сила, тобто надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, яка повністю звільняє від відповідальності заподіювача шкоди за умови, що останній не міг її передбачити або передбачив, але не міг її відвернути, і, здійснюючи вплив на його діяльність, спричинила настання шкоди.\nВ юридичній літературі до непереборної сили відносять явища суспільного характеру і вибухи епідемій, епізоотій; розливи греблі та дамб, що мали місце в результаті недостатньої обґрунтованості розрахунків напору води і міцності будівельних конструкцій. Крім вищенаведеного, розірвання дипломатичних і торгових відносин, також, володіють ознаками, в окремих випадках, непереборної сили.\nДо явищ суспільного характеру суди відносять війну як дію непереборної сили. Так, у випадку, коли ворожа бомба потрапить у будинок, де підприємство зберігає речі своїх клієнтів, в результаті чого речі загинуть, то перед нами факт непереборної сили. Але якщо робітники даного підприємства залишають без нагляду речі клієнтів і під час ворожого нападу речі зникають, при цьому будинок не зруйновано, то суд не допускає посилання на дію непереборної сили. Підприємство за таких умов мало можливість зберегти речі клієнтів, але не зберегло, тобто винно не здійснило свій обов’язок. Тобто для звільнення заподіювача шкоди від відповідальності необхідно довести, що війна чи воєнні дії позбавили заподіювача можливості запобігти шкоді.\nНепереборна сила належить до категорії відносних понять, оскільки те, що невідворотне при одному рівні розвитку науки і техніки, повністю відворотне за інших умов. Тому суд, визначаючи можливість віднесення явища до непереборної сили, з’ясовує всі конкретні обставини завдання шкоди в даному випадку, зокрема, місце, час та інше.\nЗа загальним правилом непереборна сила повністю звільняє від відповідальності заподіювача шкоди тільки у разі відсутності його вини. Проте, зміст ч. З ст. 1166 ЦК передбачає, що шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров’я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили підлягає відшкодуванню у випадках, встановлених законом. Наприклад, авіаційні підприємства відповідають і за випадкове завдання шкоди членам екіпажу, в тому числі за шкоду, що виникла внаслідок непереборної сили (ст. 29 Повітряного кодексу України).\nЗа загальним правилом шкода, завдана правомірними діями, не підлягає відшкодуванню. Так у відшкодуванні завданої шкоди потерпілому може бути відмовлено у разі уповноваження особи на її завдання за наступних підстав;\nа) при проханні чи згоді потерпілого, крім випадків завдання шкоди його життю та здоров’ю. Одним з аспектів цього питання є проблема евтаназії, тобто чи має юридичне та моральне право лікар позбавити страждань невиліковно хвору людину та з її згоди допомогти їй померти. Така поведінка лікаря є протиправною і чинне кримінальне законодавство кваліфікує її як убивство Тому деліктна відповідальність буде також мати місце. Від наведеного вище необхідно відрізняти випадки завдання шкоди в умовах правомірного ризику, коли потерпілий дає свою згоду на вчинення дій, в результаті яких йому може бути завдана шкода. Наприклад, згода працівника (службовця) на виконання небезпечних робіт у межах трудового договору (контракту), наприклад, випробувачі літаків. Але якщо в зазначених умовах буде завдано шкоди внаслідок порушення адміністрацією чинних норм або правил, то відповідальність буде визначатись за загальними правилами. Аналогічний характер має і згода хворого та його родичів на проведення операції або застосування нових методів лікування, які не виключають можливості настання несприятливих наслідків;\nб) у разі здійснення особою права на самозахист, якщо не були перевищені його межі (див. коментар до ст. 1169 ЦК).\nПроте в ч. 4 ст. 1166 ЦК передбачається можливість відшкодування шкоди, завданої правомірними діями, у випадках встановлених ЦК та законом. Наприклад, у разі завдання шкоди при виконанні обов’язків і здійсненні прав [прийняття закону, що припиняє право власності на певне майно (див. коментар до ст. 1170 ЦК); виконання наказу; у разі крайньої необхідності (див. коментар до ст. 1171 ЦК)].\n1. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями\nчи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків,\nПравильне застосування ст. 1167 ЦК можливе лише з урахуванням норм ст. 23 ЦК (див. коментар до неї).\nВідповідно до загальних підстав деліктної відповідальності обов’язковому з’ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправна поведінка заподіювача, наявність причинного зв’язку між шкодою і протиправною поведінкою заподіювача та вина.\nВизначення моральної шкоди міститься у ст. 23 ЦК та в постанові Пленуму Верховного Суду від 31.03.1995 року “Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди”. Так під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, завданих фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Зокрема, під немайновою шкодою, завданою юридичній особі, слід розуміти втрати немайнового характеру, що настали у зв’язку з приниженням її ділової репутації, посяганням на фірмове найменування, товарний знак, виробничу марку, розголошенням комерційної таємниці, а також учиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до її діяльності (п. 3).\nПротиправна поведінка особи, яка завдала моральної шкоди, може полягати у: завданні каліцтва або іншого ушкодження здоров’я; протиправної поведінки щодо членів сім’ї чи близьких родичів потерпілого; знищенні чи пошкодженні майна; у приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.\nТакож обов’язковою підставою для деліктної відповідальності за завдання моральної шкоди є встановлення причинного зв’язку між шкодою і протиправною поведінкою особи.\nМоральна шкода відшкодовується лише за наявності вини особи, яка завдала шкоди. Необхідність урахування вини закріплюється також в законах України “Про туризм” (ст. ст. 21, 33), “Про інформацію” (ст. 49), “Про наукову і науково-технічну експертизу” (ст. 35) та ін. Проте особа (фізична або юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання завдана не з її вини.\nУ разі завдання моральної шкоди неправомірно вчиненими діями кількох осіб, розмір відшкодування визначається з урахуванням ступеня вини кожної з них. При цьому, якщо неподільну моральну шкоду завдано спільно, тобто взаємопов’язаними, сукупними діями або діями з єдиним наміром, діями винних осіб, вони несуть перед потерпілим солідарну відповідальність (див. коментар до ст. 1190 ЦК).\nВідповідно до ст. 1193 ЦК, розмір відшкодування моральної шкоди може бути зменшений судом з урахуванням ступеня вини потерпілого та матеріального становища відповідача (фізичної особи).\nДо вимог про відшкодування моральної шкоди за ст. 268 ЦК позовна давність не поширюється, оскільки вони випливають із порушення особистих немайнових прав. Однак із загального правила є винятки, передбачені законом: а) у разі поширення недостовірної інформації, що не відповідає дійсності і принижує честь, гідність чи ділову репутацію фізичної або юридичної особи, поміщеної у засобах масової інформації застосовується строк позовної давності в один рік (див. коментар до ст. 258 ЦК); б) про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених контрактом, укладеним між власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом та працівником, або в разі завдання працівникові моральної шкоди внаслідок небезпечних чи шкідливих умов праці — тримісячний строк.\nВідповідальність особи, яка завдала шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.\nУ ч. 2 ст. 1167 ЦК передбачені випадки відшкодування моральної шкоди незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи: а) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров’я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; б) якщо шкоди завдано фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду; в) в інших випадках, встановлених законом.\nТак незалежно від вини моральна шкода відшкодовується, якщо шкода завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров’я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, її відшкодування здійснюється за правилами ст. 1187 ЦК. Однак, якщо шкода завдана життю або здоров’ю фізичної особи — володільцям джерел підвищеної небезпеки внаслідок їх взаємодії, то моральна шкода відшкодовується залежно від ступеня їхньої вини за правилами ст. 1188 ЦК. Також, якщо шкода завдана майну фізичної особи, то права на відшкодування моральної шкоди без вини у потерпілого не виникає.\nПравила ст. 1168 ЦК передбачають способи відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров’я (про поняття “каліцтво” та “інше ушкодження здоров’я” див. коментар до ст. 1195 ЦК) До них закон відносить: а) одноразове відшкодування; б) здійснення щомісячних платежів. Вибір способу відшкодування моральної шкоди належить потерпілій особі, яка з власних міркувань доцільності того чи іншого способу відшкодування здійснює свій вибір. Однак кінцеве рішення щодо способу відшкодування моральної шкоди приймає суд, враховуючи встановлений розмір відшкодування, матеріальне і сімейне положення потерпілого та матеріальне положення особи, яка завдала шкоди.\nЗа змістом ст. 1167 ЦК та інших норм законодавства, що регулюють ці правовідносини, завдана моральна шкода відшкодовується фізичній або юридичній особі, права якої були порушені неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю інших осіб. Щодо питання допустимості відшкодування моральної шкоди, що завдана смертю близької людини, ЦК виходить з того, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім’єю. Тобто особи, які мають право на відшкодування моральної шкоди можуть звернутися до суду з позовною заявою про її відшкодування.\nВідповідно до ст. 137 ЦПК у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її завдано позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.\nОдним із способів самозахисту права є необхідна оборона. Самозахист права, відповідно до ст. 19 ЦК, належить до форм захисту цивільних прав від порушень і протиправних посягань шляхом застосування протидії.\nНа відміну від крайньої необхідності (визначення якої дається в ст. 1171 ЦК) зміст необхідної оборони повністю не розкривається. Ознаки необхідної оборони містяться у ст. 36 КК. Так необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів держави від суспільне небезпечного посягання шляхом завдання тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.\nСутність необхідної оборони полягає у правомірному завданні шкоди особі, яка здійснює суспільне небезпечне посягання, особою, яка реалізує своє право на захист інтересів, що охороняються, від суспільне небезпечних посягань, тому питання про відповідальність відпадає.\nАналізуючи ч. 1 ст. 1169 ЦК та норми чинного кримінального і адміністративного законодавства, можна виділити наступні ознаки необхідної оборони: а) необхідна оборона пов’язана з безумовним правом особи на самозахист своїх цивільних прав та обов’язків;\nб) необхідна оборона здійснюється через посягання на особу чи майно заподіювача шкоди;\nв) необхідна оборона можлива лише у разі посягання людини, а не тварин, юридичних осіб та інших неживих предметів; г) зазіхання повинно бути реальним, а не удаваним; д) застосування необхідної оборони можливе як при захисті власного здоров’я, життя, майна, так і здоров’я, життя, майна інших осіб, зокрема суспільства, держави; е) необхідна оборона може мати місце лише відносно неправомірних посягань. Захист допускається і щодо необережних або навіть невинних дій особи, якщо ними створюється реальна загроза завдання шкоди інтересам, що охороняються. Наприклад, правомірною буде необхідна оборона від суспільне небезпечних дій особи, яка, виконуючи злочинний наказ, не усвідомлює його злочинного характеру; правомірним буде завдання шкоди особі, яка знищує чуже майно, помилково вважаючи його своїм.\nОднією з важливих умов правомірності захисту є умова про недопустимість перевищення меж необхідної оборони. Перевищенням цих меж визнається невідповідність захисних заходів характеру і небезпеці посягання. Перевищення меж необхідної оборони є неправомірною дією — комуляцію двох правопорушень — кримінального та цивільного. Підставою для покладення обов’язку відшкодувати шкоду є цивільне правопорушення. Проте розмір відшкодування не може визначатися без урахування того, що шкода виникла внаслідок злочинних дій потерпілого. Шкода в даному випадку відшкодовується згідно з правилами ст. 1166 ЦК. Але відповідно до ст. 1193 ЦК, враховуючи вину потерпілого (нападаючої особи) та матеріальне становище особи, яка завдала шкоди, розмір відшкодування повинен бути зменшений або у відшкодуванні може бути відмовлено.\nІнститут необхідної оборони має певні особливості застосування щодо окремих правовідносин. Наприклад, право кожного громадянина на необхідну оборону перетворюється для військовослужбовця на обов’язок на оборону в усіх тих випадках, коли має місце суспільне небезпечне посягання на державу, на встановлений в армії порядок несення військової служби, на військове майно, а також на самого військовослужбовця та третіх осіб. При цьому він зобов’язаний використовувати всі засоби впливу, не зупиняючись перед застосуванням сили та зброї.\nУ ч. 2 ст. 1169 ЦК мова йде вже про шкоду, завдану у зв’язку із самозахистом третім особам. Так, якщо у разі здійснення особою права на самозахист вона завдала шкоди іншій особі, ця шкода має бути відшкодована особою, яка її завдала. Якщо такої шкоди завдано способами самозахисту, які не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства, вона відшкодовується особою, яка вчинила протиправну дію. У даному правилі відображається судова практика застосування інституту самозахисту.\nПоложення, закріплені в ст. 1169 ЦК, є загальними. Тому з ними пов’язані норми про спеціальні делікти. Тобто передбачена останніми відповідальність не настає, якщо шкода завдана у разі самозахисту.\nІ. У разі прийняття закону, що припиняє право власності на певне майно, шкода, завдана власникові такого майна, відшкодовується державою у повному обсязі.\nПротягом тривалого часу одним із способів припинення права власності вважалася націоналізація, тобто примусове вилучення засобів виробництва, що перебувають у приватній власності, з наступним переданням їх у державну або іншу власність. Націоналізація проводилася на підставі прийнятих відповідних законодавчих актів (декретів), якими були націоналізовані, насамперед, земля, її надра, води, ліси, банки, промислові підприємства, транспорт та інші найважливіші об’єкти. Наслідком проведення націоналізації було припинення права попередніх власників на майно (капіталістів, поміщиків, царської сім’ї, церкви) без відшкодування його вартості.\nСьогодні підхід до можливих випадків примусового вилучення майна фізичних та юридичних осіб в нашій державі корінним чином змінився. У новому ЦК та Законі України “Про власність” не передбачається безоплатного вилучення майна у фізичних та недержавних юридичних осіб у державну власність (крім конфіскації майна як санкції за правопорушення). Так, в ст. 41 Конституції України зазначається, що примусове відчуження об’єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості, а в умовах воєнного чи надзвичайного стану — з наступним відшкодуванням їх вартості. Таким чином, встановлено конституційні гарантії неприпустимості безоплатного примусового вилучення об’єктів права приватної власності.\nПравила ст. 1170 ЦК закріплюють обов’язок держави відшкодувати шкоду, завдану власникові майна у разі прийняття закону, що припиняє його право власності на нього. Так до підстав припинення права власності у разі прийняття закону цивільне законодавство відносить: викуп пам’яток історії та культури (див. коментар до ст. 352 ЦК), викуп земельної ділянки у зв’язку із суспільною необхідністю (див. коментар до ст. 350 ЦК), викуп нерухомого майна у зв’язку з викупом з метою суспільної необхідності земельної ділянки, на якій воно розміщене (див. коментар до ст. 351 ЦК), реквізиція (див. коментар до ст. 353 ЦК).\nСтаття повторює правила, що містяться у ст. ст. 350—353 ЦК, і повинна застосовуватися за наявністю загальних підстав деліктної відповідальності (див. коментар до ст. 1166 ЦК).\nКоментована стаття містить визначення крайньої необхідності. Аналізуючи її зміст випливає наступне:\nа) шкода при крайній необхідності завдається для усунення небезпеки, що загрожувала іншій фізичній або юридичні особі. Тобто заподіювач шкоди здійснює дії не лише у своїх інтересах, а й в інтересах третіх осіб;\nб) особа у стані крайньої необхідності завдає шкоди з метою усунення реальної небезпеки, тобто небезпеки, яка існувала в момент виникнення крайньої необхідності;\nв) небезпека інтересам, що охороняються законом, може бути створена природними явищами (повінню, землетрусом, заметіллю, похолоданням та іншим стихійним лихом), будь-якими діями чи бездіяльністю людей, технічними факторами (помилкою технічних пристроїв, їх виходом з ладу, порушенням роботи технічних, автоматизованих та інших систем, аваріями), фізіологічним (біологічним) станом інших людей (наприклад, необхідність надання термінової медичної допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані внаслідок аварії, різкого загострення хвороби), поведінкою тварин;\nг) крайня необхідність відсутня, якщо шкода вже завдана (крім випадку часткового завдання шкоди, тобто коли існує загроза її подальшого спричинення);\nд) крайня необхідність має місце, якщо цю небезпеку за даних умов не можна було усунути іншими засобами.\nНа відміну від кримінального законодавства (ст. 39 КК), ст. 1171 ЦК не вимагає, щоб завдана шкода за розміром не перевищувала шкоду відвернену. Тобто, для цивільно-правового регулювання важливо досягнення результату — усунення небезпеки.\nДії, здійснені у стані крайньої необхідності, визнаються суспільне корисними і правомірними. Проте на особу, яка завдала шкоду, покладається обов’язок її відшкодувати.\nЗаконодавець наділяє особу, яка завдала шкоду, правом зворотної вимоги до третьої особи, в інтересах якої вона діяла.\nПравила ч. 2 даної статті наділяють суд правом прийняття рішення щодо суб’єкта відшкодування. Так суд має право, враховуючи обставини завдання шкоди:\nа) покласти обов’язок відшкодувати шкоду на третю особу (в інтересах якої діяла особа, яка завдала шкоди у стані крайньої необхідності). Згода третьої особи не має значення;\nб) звільнити від відшкодування шкоди повністю як особу, яка її завдала, так і третю особу, в інтересах якої діяв заподіювач шкоди;\nв) звільнити перерахованих вище осіб від відшкодування шкоди частково. Покладення обов’язку відшкодувати шкоду на її заподіювана і особу, в інтересах якої він діяв, формує зобов’язання з дольовою множинністю на боці боржника. Воно підлягає виконанню згідно зі ст. 540 ЦК, проте з обумовленістю, що частини визначаються судом, тому можуть бути нерівними.\nЗавдання шкоди у стані крайньої необхідності слід відрізняти від завдання шкоди у стані необхідної оборони для досягнення мети цивільно-правового захисту, оскільки, незважаючи на правомірність даних дій, у першому випадку завдання шкоди породжує обов’язок по її відшкодуванню. Так:\nа) при необхідній обороні завдана шкода не відшкодовується, якщо її межі не були перевищені; при крайній необхідності шкода, навпаки, підлягає відшкодуванню;\nб) при необхідній обороні небезпека завжди виходить від нападника-людини, а при крайній необхідності — від нападника-людини, від тварин, від природних явищ тощо;\nв) при необхідній обороні шкода завдається лише особі, яка здійснює суспільне небезпечне посягання; при крайній необхідності шкода може бути завдана як заподіювану шкоди, так і третім особам;\nг) у разі перевищення межі необхідної оборони шкода відшкодовується безпосереднім її заподіювачем, а при крайній необхідності можливе покладення відшкодування шкоди на третю особу, в інтересах якої діяв заподіювач;\nд) при необхідній обороні шкода може бути завдана лише неправомірними діями потерпілого, а при крайній необхідності завдана шкода може бути результатом як дії, так і бездіяльності з боку потерпілого.\nі. Юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов’язків.\nЗа правилами ст. 1172 ЦК обов’язок відшкодувати шкоду покладається на особу, яка її не завдала.\nТак передбачаються три випадки, коли такий обов’язок покладається, а) на юридичну або фізичну особу; б) на замовника в цивільно-правовому договорі; в) на підприємницькі товариства або кооперативи. Особою, яка завдала шкоди відповідно є працівник, підрядник, учасник (член) підприємницького товариства або кооперативу.\nКрім загальних підстав, необхідних для виникнення деліктної відповідальності за даною нормою, необхідна низка спеціальних обов’язкових підстав: для першого випадку — виконання працівником своїх трудових (службових) обов’язків; для другого випадку — виконання підрядником завдання замовника; у третьому — здійснення підприємницької або іншої діяльності від імені товариства чи кооперативу.\nПравовий зв’язок юридичної або фізичної особи з працівником втілюється у трудових відносинах та у відносинах служби (працівники Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України і військовослужбовців Збройних сил України та інших військових формувань) незалежно від характеру — постійні, тимчасові, сезонні або виконання іншої роботи за трудовим договором (ч. 1 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 р. “Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди”); замовника з підрядником у цивільно-правових відносинах; підприємницьких товариств, кооперативів з учасниками (членами) у відносинах членства.\nПокладення обов’язку відшкодувати шкоду на юридичну або фізичну особу пояснюється тим, що працівник у даному випадку юридичне втілює його волю. Тобто, юридична або фізична особа реалізує свою цивільну право-дієздатність, зокрема деліктоздатність, через дії працівників. Отже, дії працівників юридичне сприймаються як дії самої юридичної або фізичної особи. Цим же пояснюється відповідальність замовника за шкоду, завдану підрядником, якщо при цьому останній діяв за завданням замовника, а також підприємницьких товариств або кооперативів за шкоду, завдану їх учасниками (членами) під час здійснення ними підприємницької або іншої діяльності. Так учасники (члени) товариства, згідно зі ст. 116 ЦК, займаються підприємницькою діяльністю від імені товариства, а члени кооперативу, відповідно до ст. 163 ЦК, спільно здійснюють виробничу або іншу господарську діяльність, яка базується на їхній власній трудовій участі.\nУ разі завдання шкоди працівником, підрядником, учасником (членом) діями (хуліганство, бійки, пустощі тощо), які за своїм змістом не випливають з його трудового (службового) становища, не тягнуть відповідальності юридичної або фізичної особи. Відшкодування здійснює сама особа, яка завдала шкоди, на загальних підставах деліктної відповідальності (див. коментар до ст. 1166 ЦК).\nЕкономічний результат такого підходу полягає в перенесенні ризику збитків, який виникає внаслідок відшкодування шкоди, на юридичну або фізичну особу, замовника, підприємницьке товариство або кооператив. Оскільки, останні, відшкодувавши шкоду, мають ризик економічної неможливості отримання або неповного отримання від працівника, підрядника, учасника (члена) відшкодування власних збитків за зворотною вимогою, яка виникає у нього.\nОтже, у разі судового спору відповідачем у таких справах є юридична або фізична особа, замовник, підприємницьке товариство або кооператив, а безпосередній заподіювач шкоди притягується як третя особа. Матеріальне становище останнього значення не має, оскільки відповідальність перед потерпілим для нього не настає. Закон передбачає можливість урахування матеріального становища тільки фізичної особи, яка завдала шкоди, коли суб’єкт відповідальності та особа, яка її завдала, збігаються.\nПрацівник, підрядник, учасник (член), які завдали шкоди, відповідають перед юридичною або фізичною особою, замовником, підприємницьким товариством або кооперативом у регресному порядку, якщо мають місце передбачені ст. 1166 ЦК підстави відповідальності. Розмір відшкодування визначається законодавством, яке регулює відносини працівника, підрядника та учасника (члена) підприємницького товариства або кооперативу.\nСтаття 1173- Відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, органом влади автономної республіки крим або органом місцевого самоврядування\nУ Конституції України (ст. 56) закріплено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.\nУ ст. 1173 ЦК містяться правила відшкодування шкоди, завданої органами влади або місцевого самоврядування, в яких реалізується їхня деліктоздатність. Дані суб’єкти вступають у цивільні відносини через дії чи бездіяльність осіб, які формують дані органи та мають статус посадових або службових осіб.\nСуб’єктами відповідальності за ст. 1173 ЦК є органи державної влади або місцевого самоврядування. Згідно зі ст. 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їхні виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст відповідно до ст. 2 Закону України від 21 травня 1997 року “Про місцеве самоврядування”.\nСтаття 1173 ЦК є спеціальною, оскільки передбачає певні особливості, відмінні від загальних правил деліктної відповідальності (див. коментар до ст. 1166 ЦК), а саме: а) наявність владно-адміністративного, тобто обов’язкового, одностороннього характеру дій органів державної влади, місцевого самоврядування; б) завдання шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю зазначених суб’єктів; в) настання відповідальності незалежно від вини цих органів.\nДії органів влади або місцевого самоврядування можуть бути у формі адміністративних актів (також нормативних), а також безпосередніх дій при застосуванні примусових заходів (примусове вилучення, застосування фізичної сили, зброї тощо). Проте такі дії повинні здійснюватися в межах відповідно їх компетенції. Дії, що виходять за зазначені межі, визнаються незаконними. Шкода може бути завдана також внаслідок бездіяльності, тобто нездійснення (чи відмова від здійснення) органом державної влади, місцевого самоврядування своїх обов’язків. Проте шкода, завдана під час господарської або технічної діяльності, яка не пов’язана безпосередньо з реалізацією ними своїх владних повноважень, підлягає відшкодуванню за загальними правилами.\nПри вирішенні питання про відшкодування шкоди, завданої незаконними адміністративними, нормативними актами необхідно та й доречно в судовому порядку вимагати визнання такого акту недійсним за правилами ст. 21 ЦК. Так, незаконним визнається правовий акт, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.\nПраво на відшкодування завданої шкоди, за правилами даної норми, може належати як фізичній особи, так і юридичній. Проте, фізичні особи можуть вимагати за завдання шкоди у сфері владно-адміністративних відносин і відшкодування моральної шкоди.\nЗавдана шкода відшкодовується не безпосередньо органами державної влади, органами влади Автономної Республіки Крим або органами місцевого самоврядування, а за рахунок державного бюджету (див. коментар до ст. 174 ЦК), бюджету Автономної Республіки Крим (див. коментар до ст. 175 ЦК) та органів місцевого самоврядування (див. коментар до ст. 176 ЦК). Так правила ст. 77 Закону України “Про місцеве самоврядування” передбачають, що “шкода, заподіяна юридичним і фізичним особам в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності органів місцевого самоврядування, відшкодовується за рахунок коштів місцевого бюджету” (ч. 1).\nДержава, Автономна Республіка Крим та територіальні громади, які відшкодували завдану шкоду потерпілому, мають право зворотної вимоги до безпосереднього заподіювана шкоди (див. коментар до ст. 1191 ЦК).\nЗміст ст. 1174 ЦК відповідає також вимогам ст. 56 Конституції України, що передбачає право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадових і службових осіб органів державної влади або місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень.\nПосадовими особами, мова про яких іде в ст. 1174 ЦК, є не будь-які працівники державних органів та органів місцевого самоврядування, а лише ті, які віднесені до категорії посадових осіб Законом України від 16.12.1993 року “Про державну службу” та Законом України від 21.05.1997 року “Про органи місцевого самоврядування”. Так, відповідно до Закону України “Про державну службу”, посадовими особами вважаються керівники та заступники керівників державних органів та їхнього апарату, інші державні службовці, на яких законами або іншими нормативними актами покладено здійснення організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій (ст. 2). Посадовою особою, за Законом України “Про органи місцевого самоврядування”, є особа, яка працює в органах місцевого самоврядування, має відповідні посадові повноваження у здійсненні організаційно-розпорядчих та консультативно-дорадчих функцій і отримує заробітну плату за рахунок місцевого бюджету (ст. 1).\nДля настання відповідальності, передбаченої ст. 1174 ЦК, необхідно, щоб посадова або службова особа завдала шкоди при здійсненні своїх повноважень, обсяг яких встановлюється відповідними правовими актами. Такі особи наділені правом в межах своєї компетенції давати як для громадян, так і для установ, незалежно від відомчої належності чи підлеглості, вказівки правового характеру, що підлягають обов’язковому виконанню, застосувати примусові заходи і щодо громадян, які безпосередньо не підпорядковані їй по службі. До них належать, зокрема, народні депутати України, депутати місцевих рад, сільські, селищні, міські голови, судді, народні засідателі, прокурори, слідчі, оперативний склад служби безпеки, усі працівники міліції, інспектори державних інспекцій, а також військові коменданти, начальники гарнізонів, військовий патруль, вартові на посту та інші військовослужбовці при виконанні ними обов’язків по підтриманню громадського порядку, у тому числі й військовослужбовці конвойної служби та охорони місць позбавлення волі.\nВідповідно до змісту ст. 1174 ЦК, обов’язок відшкодувати завдану шкоду перед потерпілим покладається не на посадову або службову особу, незаконними рішеннями, діями або бездіяльністю якої завдано шкоди, а на органи державної влади, органи влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування. Тобто вимоги про відшкодування шкоди до осіб, які безпосередньо її завдали, не повинні пред’являтися незалежно від їх вини. Тобто, має місце відповідальність органів державної влади або місцевого самоврядування без вини.\nШкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.\nУ випадках прийняття нормативно-правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, що суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси фізичних або юридичних осіб, останні мають право звернутися до суду про визнання такого акта недійсним та його скасування (см. коментар до ст. 21 ЦК).\nПравила ст. 1175 ЦК передбачають особливості відшкодування шкоди, завданої фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта. Дана норма є спеціальною по відношенню до положень статей 1166 та 1173 ЦК, оскільки в ній передбачені наступні особливості: а) шкода завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта; б) нормативно-правовий акт повинен бути визнаний судом незаконним і скасований; в) відповідальність настає незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів.\nШкода, завдана в результаті прийняття органом державної влади, органом влади автономної Республіки Крим або місцевого самоврядування нормативно-правового акта відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування (див. коментар до статей 174—176, 1172 ЦК).\nСтаття 1176, Відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду\nФізична особа, яка у процесі дізнання, попереднього (досудового) слідства або судового розгляду шляхом самообмови перешкоджала з’ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт не має права на відшкодування шкоди.\nПравила ст. 1176 ЦК можна розглядати як спеціальні відносно загальних правил ст. 1173 ЦК, оскільки вони містять спеціальний склад і розраховані на випадки завдання шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади та їхніх посадових осіб. У них зосереджується увага на таких випадках, коли фізична особа найбільш уразлива і, відповідно, ризик завдання шкоди органами влади та їхніми посадовими особами найбільш вірогідний.\nУ ч. 1 ст. 1176 ЦК міститься виключний перелік органів державної влади, а також виключний перелік їхніх незаконних рішень, дій чи бездіяльності, що спричинили завдання шкоди. Так, до таких органів влади належать: а) органи дізнання; б) попереднього (досудового) слідства; в) прокуратура; г) суд.\nПравила ст. 1176 ЦК застосовуються у разі завдання шкоди лише фізичній особі, зокрема, як особистої шкоди (обмеження волі, приниження честі, гідності людини згаданими незаконними діями), так і майнової (наприклад, при незаконній конфіскації). У разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди за правилами загального правонаступництва переходить до спадкоємців. Якщо в результаті дій, зазначених у даній статті, шкоди завдано юридичній особі, наприклад, внаслідок арешту керівника підприємства, то вона юридичній особі відшкодовується згідно зі ст. 1173 ЦК.\nШкода, завдана незаконними рішеннями, діями (бездіяльністю) органів дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду підлягає відшкодуванню у повному обсязі. Вартість майна визначається за цінами, що діють на момент прийняття рішення про відшкодування шкоди. Згідно з Законом України від 1 грудня 1994 року “Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду”, фізичній особі — потерпілому відшкодовується: а) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; б) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в дохід держави судом, вилучене органами дізнання чи попереднього слідства, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; в) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; г) суми, сплачені громадянином у зв’язку з поданням йому юридичної допомоги; д) моральна шкода.\nОсоба, звільнена з роботи (посади), має бути поновлена на колишній роботі (посаді), а в разі неможливості цього (ліквідація підприємства, установи, організації, скорочення посади, а також наявність інших передбачених законом підстав, що перешкоджають поновленню на роботі (посаді) — йому має бути надано державною службою зайнятості іншу підходящу роботу. Термін перебування під вартою, термін відбування покарання, а також час, протягом якого особа не працювала у зв’язку з незаконним відстороненням від роботи (посади), зараховується як до загального трудового стажу, так і до стажу роботи за спеціальністю, стажу державної служби, безперервного стажу.\nМісцеві органи влади і самоврядування зобов’язані повернути фізичній особі, яка втратила право користування жилим приміщенням внаслідок незаконного засудження, жиле приміщення, яке вона займала раніше, а якщо воно не збереглося в натурі, то позачергово надають йому в тому ж населеному пункті рівноцінне впорядковане жиле приміщення з урахуванням складу сім’ї та діючих норм жилої площі.\nЯкщо особа у зв’язку з незаконним засудженням була позбавлена військових або інших звань, а також державних нагород, їй поновлюються звання і повертаються нагороди.\nПраво на відшкодування шкоди у сфері правосуддя виникає за наявності наступних підстав; постановлення судом виправдального вироку, скасування незаконного вироку суду, закриття кримінальної справи органом попереднього (досудового) слідства, закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення. Тобто право на відшкодування виникає лише у разі повної реабілітації особи.\nПрипинення справи на підставі нереабілітуючих обставин (амністія або акт про помилування) не дає права на відшкодування шкоди, згідно з ч. З ст. 1176 ЦК. Прийняття закону про амністію належить до компетенції Верховної Ради України (ч. З ст. 92 Конституції України). Так, за Законом України від 1 жовтня 1996 року “Про застосування амністії в Україні”, амністія є повним або частковим звільненням від кримінальної відповідальності і покарання певної категорії осіб, винних у вчиненні злочинів. Порядок здійснення помилування встановлений Указом Президента України від 12 квітня 2000 року. Помилування — це акт глави держави, за яким певна особа (чи кількість осіб) повністю або частково звільняється від покарання, або до неї застосовується більш м’яке покарання, або ж з особи знімається судимість.\nВідсутні підстави для відшкодування шкоди у сфері правосуддя, також, в наступних випадках: у разі дійового каяття (ст. 45 КК), примирення винного з потерпілим (ст. 46 КК), передання особи на поруки (ст. 47 КК), у зв’язку із зміною обстановки (ст. 48 КК) та за наявності обставин, що виключають злочинність діяння (Розділ VIII КК) та пом’якшують покарання (ст. 66 КК).\nДо підстав, за яких фізична особа втрачає право на відшкодування шкоди, ч. 4 ст. 1176 ЦК відносить: здійснення у процесі дізнання, попереднього (досудового) слідства або судового розгляду самообмови, що перешкоджала з’ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.\nОсобливий порядок відшкодування шкоди закріплений у ч. 5 ст. 1176 ЦК відносно шкоди, завданої фізичній або юридичній особі внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі. Для настання відповідальності за даною нормою необхідно встановити наявність в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду. Тобто обов’язковою підставою деліктної відповідальності є наявність вини.\nПравила ч. 5 ст. 1176 ЦК застосовуються у разі завдання шкоди як фізичній особі, так і юридичній особі. Відповідно до загальних правил відшкодування шкоди, у даному випадку (ст. 1173 ЦК), шкода відшкодовується у повному обсязі державою.\n6-7. Правила, передбачені ч. 1 ст. 1176 ЦК, не застосовуються до інших незаконних дій або бездіяльності чи незаконного рішення органів дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Тобто шкода, завдана за інших обставин, відшкодовується згідно з ч. 6 ст. 1176 ЦК на загальних підставах. Наприклад, відшкодування шкоди жертвам політичних репресій здійснюється на підставі Закону Україну від 17 квітня 1991 року “Про реабілітацію жертв репресій в Україні”. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, встановлюється Законом України “Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду”, Наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 6 березня 1996 року “Про затвердження положення про застосування Закону України “Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду”.\nПравила ст. 1177 ЦК передбачають покладення обов’язку відшкодувати шкоду, завдану майну фізичної особи внаслідок злочину, на державу. Особливість даної норми полягає в наявності спеціальних обставин, необхідних для виникнення такого обов’язку в держави: а) наявність тільки майнової шкоди; б) шкода завдана внаслідок вчинення злочину; в) потерпілим є фізична особа; г) не встановлено особу, яка вчинила злочин або вона є неплатоспроможною.\nВстановлення даного правила має на меті захистити права та інтереси потерпілого, оскільки останній не завжди може розраховувати на швидке й повне відновлення за рішенням суду його порушених прав за різних обставин. Наприклад, відсутність у винного відповідних коштів; реальне їх стягнення із засудженого, що відбуває покарання, як правило, розтягується на довгі роки і буває нерегулярним; невстановлення особи, яка вчинила злочин, тощо. Надання матеріальної допомоги державою потерпілим від злочину є життєво необхідним, оскільки держава взяла на себе турботу про підтримання правопорядку та гарантування безпеки всіх членів суспільства. Відповідно до ст. З Конституції України, “права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов’язком держави”. Тобто, якщо злочин мав місце, то усунення його наслідків, в тому числі шляхом відшкодування завданої потерпілому шкоди, є обов’язком держави.\nУ разі відшкодування майнової шкоди, завданої фізичній особі внаслідок злочину державою, остання, за ч. 1 ст. 1191 ЦК, має право зворотної вимоги до винної особи у вчиненні злочину. Таким чином, суми, виплачені потерпілому повертаються до державного бюджету у вигляді відрахувань від заробітку засудженого, вартості конфіскованого в нього майна тощо. Держава виступає як гарант відновлення майнових прав потерпілого.\nі. Шкода, завдана малолітньою особою (яка не досягла чотирнадцяти років), відшкодовується її батьками (усиновлювачами) або опікуном чи іншою фізичною особою, яка на правових підставах здійснює виховання малолітньої особи, — якщо вони не доведуть, що шкода не е наслідком несумлінного здійснення або ухилення ними від здійснення виховання та нагляду за малолітньою особою.\nЯкщо малолітня особа завдала шкоди як з вини батьків (усиновлювачів) або опікуна, так і з вини закладів або особи, що зобов’язана здійснювати нагляд за нею, батьки (усиновлювачі), опікун, заклади та особи зобов’язані відшкодувати шкоду у частці, яка визначена за домовленістю між ними або за рішенням суду.\nОбов’язок осіб, визначених частиною першою цієї статті, відшкодувати шкоду, завдану малолітньою особою, не припиняється у разі досягнення нею повноліття. Після досягнення повноліття особа може бути зобов’язана судом частково або в повному обсязі відшкодувати шкоду, завдану нею у віці до чотирнадціти років життю або здоров’ю потерпілого, якщо вона має достатні для цього кошти, а особи, які визначені частиною першою цієї статті, є неплатоспроможними або померлими.\nПравила ст. 1178 ЦК про відповідальність за шкоду, завдану фізичною особою віком до 14 років (малолітнім) грунтуються на ст. 31 ЦК, яка визначає їхню дієздатність. Зміст даних правил становить психічна нездатність дітей цього віку, у зв’язку з чим, за незначним винятком, правочини за них укладають їхні батьки або особи, які їх замінюють.\nМалолітні особи визнаються неделіктоздатними і, відповідно, не можуть бути суб’єктами цивільної відповідальності. У ст. 1178 мова йде про завдання малолітніми шкоди майну, зокрема, упущену вигоду; здоров’ю; моральної шкоди. Вона може бути завдана як одній, так і декільком особам; як одним, так і групою малолітніх осіб. Майнова шкода може бути завдана і юридичній особі.\nОсобливість відповідальності за шкоду, завдану малолітніми, полягає в тому, що відповідальність за них покладається повністю на батьків або осіб, які їх заміняють у встановленому законом порядку. Так, батьками вважаються особи, записані у свідоцтві про народження малолітнього. Крім того, не має значення, чи записані вони батьками на підставі свідоцтва про одруження, чи після встановлення батьківства як в добровільному, так і в судовому порядку. Незалежно від того, чи розірвано шлюб, проживають разом чи окремо батько і мати, ступеня участі кожного з них у наданні матеріальної допомоги дитині тощо, обидва батьки відповідають за малолітніх за принципом рівної дольової відповідальності. Тобто, вони несуть відповідальність за неналежне виконання своїх батьківських прав та обов’язків особистого характеру, які закріплені в Главі 13 СК України. Проте родичі дитини незалежно від ступеня спорідненості, які не мають права брати участь у її вихованні, відповідальності за завдану шкоду не несуть.\nОбов’язок відшкодувати завдану шкоду малолітнім може покладатися також на усиновлювача, оскільки, згідно зі ст. 207 СК України, вони після усиновлення набувають батьківських прав і обов’язків у повному обсязі незалежно від наявності запису їх як батьків у свідоцтві про народження.\nПравила ст. 243 СК України та ст. 58 ЦК передбачають можливість встановлення над дітьми, які залишилися без батьківського піклування, опіки. Права та обов’язки опікуна щодо малолітнього повністю збігаються з правами і обов’язками батьків (ст. 249 СК України), тому на них покладається обов’язок відшкодувати завдану малолітнім шкоду. Проте у разі встановлення опіки за життя батьків, не позбавлених батьківських прав, відповідальність за завдану підопічним шкоду можуть нести солідарне як батьки малолітнього, так і його опікун.\nЗаконні представники малолітнього притягуються до відповідальності, якщо не доведуть, що шкода виникла не з їхньої вини. Уперше в ч. 1 ст. 1178 ЦК дається визначення поняття вини даних осіб як “несумлінного здійснення або ухилення ними від здійснення виховання та нагляду за малолітньою особою”. Щодо вини безпосередніх заподіювачів шкоди, то їхній незрілий вік не дозволяє говорити про їхню вину, незважаючи на те, що суб’єктивна сторона їхньої поведінки, мотиви (пограти, помститися тощо) можуть також враховуватися при її відшкодуванні.\nЯкщо з об’єктивних причин один із батьків ніякої участі у вихованні не брав, наприклад, внаслідок перешкоди у спілкуванні з дитиною, перебування на службі у Збройних силах України та інших військових формуваннях, на тривалому лікуванні, у місцях позбавлення волі тощо, говорити про наявність його вини не можна, оскільки фактичний зв’язок із неповнолітнім був повністю припинений з незалежних від нього обставин. Наявність таких обставин необхідно довести сторонам за допомогою листів, документів, письмових доказів тощо.\nПри відшкодуванні шкоди, завданої малолітнім, не виключається можливість укладення письмового договору між особою, зобов’язаною відшкодувати завдану шкоду, і потерпілим, чи проста домовленість між ними, що звільняє від необхідності звернення до суду.\nУ ч. 2 ст. 1178 міститься перелік закладів, зобов’язаних здійснювати нагляд за малолітніми: навчальні заклади, заклади охорони здоров’я чи інші заклади, зокрема приватні школи, спеціальні (кореляційні) навчальні заклади. Останні несуть відповідальність за шкоду, завдану малолітніми, якщо не доведуть відсутність своєї вини. Проте не може бути покладено обов’язок відшкодувати завдану шкоду на заклади дошкільної освіти дітей (наприклад, будинок, центр дитячої творчості, станцію юних техніків, туристів, натуралістів, центр додаткової освіти дітей, традиційної культури, народних ремесел тощо). Тобто, на заклад, де діти знаходяться лише незначний час.\nДо осіб, зобов’язаних відповідати за шкоду, завдану малолітнім, відносять також осіб, які здійснюють виховання дитини на підставі патронатного договору (ст. 252 СК України).\nЗгідно зі ст. 248 СК України функції опікуна-вихователя малолітнього, який залишився без піклування батьків (внаслідок смерті батьків, позбавлення їх батьківських прав, визнання батьків недієздатними), можуть покладатися на дитячий заклад, зокрема — адміністрацію, який зобов’язаний відшкодувати шкоду, завдану його підопічним. Проте у разі наявності у вихованця осіб, зобов’язаних здійснювати щодо нього виховання, які однак роблять це за допомогою дитячого закладу, то правила ч. З ст. 1178 ЦК у даному випадку не застосовуються.\nУ разі неможливості влаштувати малолітнього ні у сім’ю, ні у дитячий заклад, виконання обов’язків його опікуна покладається на органи опіки та піклування. Останні несуть відповідальність за шкоду, завдану такими малолітніми.\nРізні критерії відповідальності законних представників (ч. 1, 3 ст. 1178) і осіб, зобов’язаних здійснювати нагляд (ч. 2 ст. 1178), свідчать про допустимість їх одночасної відповідальності. Якщо буде доведено, що малолітня особа завдала шкоди як з вини батьків (усиновлювачів) або опікуна, так і з вини закладів або особи, що зобов’язана здійснювати нагляд за нею, батьки (усиновлювачі), опікун, заклади та особи зобов’язані відшкодувати шкоду у частці, яка визначена за домовленістю між ними або за рішенням суду (ч. 4 ст. 1178).\nПринцип часткової відповідальності також повинен застосуватися у разі завдання шкоди декількома малолітніми, які походять від різних батьків і (або) перебувають під опікою різних осіб (див. коментар до ст. 1181 ЦК).\nВідповідальність осіб, зазначених у ч. 1, 2, 3 ст 1178 ЦК, — це відповідальність за власну вину, їхній обов’язок відшкодувати шкоду, завдану малолітнім, не припиняється у разі досягнення останнім повної дієздатності, у зв’язку з чим вони позбавлені права регресної вимоги до малолітнього при досягненні ним повної дієздатності.\nПравила ч. 5 ст. 1178 ЦК передбачають, як виняток, з метою захисту інтересів потерпілого, можливість перенесення обов’язку відшкодувати шкоду на безпосереднього її заподіювача за наявності наступних обставин: а) шкода завдана життю або здоров’ю потерпілого; б) відповідальними за завдану шкоду є не юридичні особи, а батьки (усиновлювачі), опікуни та інші громадяни; в) останні є неплатеспроможними або померли; г) особа, яка завдала шкоди, має достатні для цього кошти.\nЦивільний кодекс України: коментар – Книга 5 ч. 13 → ← Цивільний кодекс України: коментар – Книга 5 ч. 11