Державний лад і право на Буковині в 1774-1918 рр.\n– доктор юридичних наук, професор, академік Академії правових наук України Копиленко Олександр Любимович, директор Інституту законодавства Верховної Ради України;\n– доктор юридичних наук, професор, член-кореспондент Академії правових наук України Кульчицький Володимир Семенович, професор кафедри теорії та історії держави і права Львівського національного університету імені Івана Франка;\n– доктор юридичних наук, професор, член-кореспондент Академії правових наук України Ярмиш Олександр Назарович, ректор Національного університету внутрішніх справ.\nВ історії розвитку державних інститутів і права на Буковині виділяється період її перебування у складі багатонаціональної держави Габсбургів (1774-1918 рр.). У різні часи ці 144 роки оцінювалися по-різному: від восхвалення “цивілізаторської місії” Австрії – до огульного звинувачення її у жорстокому (відкритому чи замаскованому) колоніальному гніті. Хоча, так писалося не тільки про Буковину, а й про інші австрійські (звичайно, не німецькі) провінції. Реальні, зважені оцінки з’являються з часом. Сьогодні вони звучать так: “Він дійсно був, гніт. Але Австро-Угорщина не знала ніколи ні масових депортацій, ні етнічного геноциду, ні етнічних “чисток”... Жодна із держав, що успадкували повністю або частково її територію, не забезпечила національним меншинам той ступінь свободи розвитку.., яким користувалися пригноблені народи” .\nВ період належності до Австрії Буковина вперше стала окремим, відносно автономним політико-адміністративним утворенням і як така одиниця припинила своє існування разом із розпадом Австро-Угорщини. Розвиток державного ладу пройшов тут через етапи військової адміністрації, окружного управління у складі Галичини, крайового управління герцогства Буковини. В краї поступово утвердилися європейські форми адміністративного управління, місцевого самоврядування, судоустрою. Але серйозних спроб історико-правового дослідження цього процесу досі фактично не було, хоча необхідність у них очевидна як з точки зору пізнання історії державно-правових інститутів та джерел права на Буковині, так і з точки зору використання його результатів в процесах державотворення та правотворчості в Україні, викладання історико-правової науки в юридичних навчальних закладах. Саме ці міркування, які визначають актуальність теми, зумовили її вибір для дисертаційного дослідження.\nСтупінь наукової розробки теми. Австрійська історіографія проблеми найстаріша. Започаткував її рукопис першого австрійського військового адміністратора Буковини Г. фон Сплені – “Опис Буковини”. Його цінність полягала не тільки у відомостях історичного змісту, а й у тому, що це був своєрідний план адміністративно-правового реформування краю. Як не дивно, але після цього за 100 років не вийшло жодної помітної буковинознавчої праці, в якій би аналізувались питання державно-правового розвитку Буковини. Як виняток, можна назвати публікації Й.Вінівартера та Т.Бендели, в яких розглядалися деякі аспекти правового статусу Буковини у складі Галичини. До 100-річчя перебування Буковини у складі Австрії вийшла помітна аналітична праця Г.Бідермана та брошура А.Фікера.\nТільки після відкриття у 1875 році університету в Чернівцях дослідження історії Буковини помітно активізувалося. Свої роботи, в яких розглядалися окремі аспекти цієї проблеми, опублікували Й.Полєк, Д.Веренка, Ф.Ціглауер. Важливим внеском у вивчення системи управління, самоврядування, судочинства на Буковині стали праці найвідомішого німецького буковинського історика Раймунда Фрідріха Кайндля. У щорічниках Буковинського крайового музею друкувалися огляди буковинознавчих праць. У 1893 році такий огляд написав Й.Полєк. У 1900 році опублікований підручник з краєзнавства, підготовлений К.Козаком та Е.Фішером. Варто згадати й публікацію з історії судочинства в Галичині та на Буковині, написану випускником правничого факультету у Чернівцях Ю.Гачеком.\nОкремі аспекти історії розвитку державного ладу на Буковині розглядалися в тодішніх колективних працях чернівецьких і віденських авторів. Серед них варто назвати том, присвячений Буковині, з видання “Австро-Угорська монархія у словах і картинках” і дослідження про регулювання земельного податку на Буковині.\nПитання історії адміністративного та правового розвитку Буковини розглядалися і в загальноавстрійських історичних та історико-правових дослідженнях. Історія приєднання Буковини до Австрії розкривається в працях А.Арнета, А.Беера, А.Єгера, Г.Швікера, Й.Бойдтеля.\nРозвиток представництва на Буковині, еволюція виборчого права, відома сеймова “буковинська злагода” 1910 року аналізуються в працях Е.Бернатзіка, А.Бахмана, А.Губера, Г.Гумпловича, Г.Кольмера, Й.Ульбріха, Г.Стракоша-Гросмана.\nДослідження історії окремих державних інститутів на Буковині продовжувалося в Австрії і після 1918 року. Тут появився цілий ряд спеціальних досліджень, у т.ч. дисертаційних, присвячених, в основному, правовому становищу різних етнічних груп Буковини. Авторами цих досліджень були, як правило, вихідці з Буковини. Центрами німецькомовного буковинознавства стали Інститут Східної та Південно-Східної Європи у Відні, Інститут Буковини в Аугсбурзі (Німеччина).\nВажливе значення для вивчення розглядуваної проблеми мають сучасні австрійські дослідження історії австрійської держави і права. На особливу увагу заслуговує фундаментальне багатотомне видання “Габсбургська монархія 1848-1918 років”. Окремі його томи присвячені історії державного ладу і права, національних відносин, господарського та соціального розвитку (Bd. II. Verwaltung und Rechtswesen. – Wien, 1975; Bd. III. Die Vцlker des Reiches. – Wien, 1980).\nІз заснування у 1848 році газети “Bucovina” бере свій початок румунська традиція в дослідженні історії Буковини. Її незмінним лейтмотивом була й залишається досі концепція про румунський характер Буковини. Саме з цієї точки зору румунськими дослідниками оцінювався і розвиток державно-правових інститутів у краї. Найвідоміші з них праці Н.Йорги, Д.Ончула, І.Ністора, А.Мораріу, Й.Томи. Із сучасних румунських досліджень відзначимо праці М.Якобеску, М.-Ш.Чаушу, К.Унгуряну. Науково-дослідний центр вивчення історії Буковини створений у Радівцях.\nРяд цікавих публікацій з історії Австрії та Буковини належить польським авторам. Найближче до розглядуваної проблеми знаходяться сучасні праці О.Бальцера та Е.Бедржицького. З більш ранніх досліджень можна назвати праці Я.Боронського (“Поляки на Буковині” – Краків, 1897) і А.Гальбана (“Польські справи на Буковині, їх значення для Галичини” – Краків, 1904).\nСтановлять науковий інтерес дослідження державно-правового розвитку Буковини російських істориків і правознавців. Ряд дореволюційних видань стосується питань історії приєднання Буковини до Австрії, еволюції австрійської держави і права. Звичайно, в них не могло не відобразитись протистояння інтересів Росії та Австрії, зокрема у Східному питанні. У радянський період найзначнішими публікаціями з історії Австрії були роботи О.І.Рубінштейн, І.П.Трайніна, С.Г.Кана, І.С.Галкіна, М.О.Полтавського. В новітніх російських дослідженнях (Т.М.Ісламова, Є.В.Петрова, П.Ю.Рахшмира, В.І.Фрейдзона, І.І.Чернікова, Я.Шимова та ін.) помітно простежується тенденція до більш об’єктивної оцінки політико-правових форм Австро-Угорщини, відхід від традиційного її зображення як “клаптикової монархії”, “тюрми народів”. На міжнародній конференції в листопаді 1996 року (“Історико-культурна ситуація в Середній Європі: інтеграційні процеси і національна специфіка, 1867-1918”), організованій центром з вивчення історії Австрії і Угорщини ІСБ РАН, В.І.Фрейдзон з цього приводу відзначав, що не треба вдаватися до пошуків “ні раю, чи золотого віку, ні пекла (“тюрми народів”). “Тюрми” не було, але й від благодаті було далеко. Не треба захоплюватися крайнощами”.\nУкраїнську традицію в дослідженні історії державного ладу і права на Буковині започаткував С.Смаль-Стоцький, опублікувавши у 1899 році роботу “Буковинська Русь. Культурно-історичний образок”. Перу С.Смаль-Стоцького належить також цілий ряд статей про діяльність буковинського сейму, австрійської державної ради, органів громадського самоврядування, опублікованих у різних періодичних виданнях. У 1913 році вийшла його брошура “Моя політика”. У 1904 році опубліковане українське видання “Підручника для громадської управи у воєводстві Буковина, для вжитку членів ради громадської і громадських секретарів”, перекладена і впорядкована С.Смаль-Стоцьким (Чернівці, 1904. – 1572 с.).\nПитання про зародження парламентаризму на Буковині, перші парламентські вибори та діяльність перших буковинських парламентарів, організацію судочинства в період окружного управління знайшли своє відображення в історичній праці І.Я.Франка “Лук’ян Кобилиця”, опублікованій у 49-му томі “Записок наукового товариства Т.Г.Шевченка” у 1902 році. Коротку характеристику основних етапів адміністративно-правового розвитку Буковини у складі Австрії містила робота М. Кордуби “Ілюстрована історія Буковини” (Чернівці, 1906).\nУ зв’язку з румунською окупацією краю в 20-30-х роках число україномовних досліджень значно зменшилось. Найпомітнішим із них стала опублікована 1928 року в Харкові монографія Г. Піддубного “Буковина, її минуле і сучасне”. У 1928 році в науковому збірнику “Україна” опубліковані праці О.Павлика (“Буковина до 1848 року”) та В.Костащука (“Громадське і культурне життя Буковини від 1848 до 1914 року”).\nНовий період історіографії українського буковинознавства розпочався після возз’єднання Північної Буковини з Українською РСР і утворення Чернівецької області. Однак в радянський період аналіз розвитку форм адміністративного управління, організації правоохоронних органів, самоврядування, джерел права не входив до числа актуальних завдань. На першому плані знаходились питання історії революційного руху, економічної та соціальної історії краю. Навіть у таких фундаментальних колективних працях, як “Північна Буковина, її минуле і сучасне”, “Нариси з історії Північної Буковини” історико-правові аспекти представлені дуже стисло. Частково до цього спричинилося й закриття юридичного факультету у Чернівцях в 1940 році та переведення його до Львова.\nУ Львівському університеті історію державного ладу і права в Галичині протягом її перебування у складі Австрії тривалий час плідно досліджує В.С.Кульчицький. Цій проблемі присвячені його кандидатська і докторська дисертації, монографія і серія статей у наукових збірниках. Значною мірою в них відображені і питання історії Буковини.\nУ цілому ж стан історико-правових досліджень Буковини в радянський період не можна вважати задовільним. Їх значна активізація пов’язана з проголошенням незалежності України і становленням самостійної Української держави. За короткий час захищено цілий ряд дисертацій, які стосуються різних питань історії приєднання Буковини до Австрії, адміністративного устрою краю, політичного життя в ньому, судочинства, самоврядування (О.В.Добржанський, М.М.Сайко, О.М.Шиба, Л.В.Городницька). Вийшла з друку і нова узагальнююча праця – “Буковина: історичний нарис” (Чернівці, 1998). На жаль, за традицією, історії державних інститутів і права в ній приділено надто мало уваги.\nВ ході дослідження автором вивчені узагальнюючі праці з методології історико-правової науки, історії держави і права України та зарубіжних країн, історії політичних і правових вчень В.Д.Гончаренка, О.В.Зайчука, Я.О.Зайцева, О.Л.Копиленка, В.С.Макарчука, О.Д.Святоцького, О.Ф.Скакун, М.М.Страхова, Б.Й.Тищика, І.Б.Усенка, О.О.Шевченка, О.Н.Ярмиша. Певний внесок у дослідження державно-правових аспектів історії Буковини зробили автори з української діаспори – А.Жуковський, І.Новосівський.\nСправі активізації історико-правових досліджень Буковини сприяло відновлення у 1991 році роботи юридичного факультету Чернівецького університету, створення у 1992 році університетського науково-дослідного центру буковинознавства. Цілий ряд статей було опубліковано в новозаснованих “Науковому віснику Чернівецького університету” (серія “Правознавство”), “Ерліхівському збірнику”.\nЗапропонована праця є першою спробою системного дослідження історії державного ладу і права на Буковині в період її належності до Австрії. Вперше окремо проаналізовані етапи історії австрійської адміністрації на Буковині; діяльність судових і правоохоронних органів; структура, функції та особливості крайового, міського і сільського самоврядування; еволюція парламентаризму на Буковині; джерела права, які діяли в краї протягом розглядуваного періоду, розвиток вищої юридичної освіти.\nОсновним предметом дослідження стали загальноавстрійські та крайові нормативно-правові акти 1774-1918 рр.\nВиняткове значення для дослідження проблеми мали документи, які зберігаються у фондах державного архіву Чернівецької області. Вперше введено в науковий обіг документи фондів “Австрійська військова адміністрація” (ф.29), “Буковинська окружна управа” (ф.1), “Буковинська крайова управа” (ф.3), “Виконавчий комітет буковинського сейму” (ф.2), “Чернівецький магістрат” (ф.39), “Крайовий суд Буковини” (ф.115), “Чернівецька крайова прокуратура” (ф.131), “Крайова фінансова прокуратура” (ф.271), “Дирекція поліції” (ф.10) та ін.\nІншу групу джерел складають опубліковані документи. Найбільше значення серед них мають багатотомні стенографічні протоколи Буковинського сейму та австрійської державної ради. Значний інтерес представляють опубліковані джерела про діяльність Чернівецького магістрату. Окремі аспекти досліджуваної проблеми розкриваються в документах, поміщених у збірниках, що були опубліковані в радянський час.\nЧимало цінної інформації для дослідження міститься в довідковій літературі. Це перш за все довідники про персональний склад основних органів крайового та повітового управління за 1897-1917 рр. та "Провінційні покажчики герцогства Буковини" за 1870-1914 рр. Близький до них за змістом "Покажчик Буковинського фінансового управління", опублікований у 1902 р. Цікаві дані містяться у довіднику про "Ранги та доходи чиновників Чернівців". Починаючи з 1855 р., в Австрії виходили щорічні покажчики адвокатів і нотарів, що містили інформацію про склад адвокатських та нотаріальних палат, їх керівні органи, кількість адвокатів у різних повітах Буковини.\nОкремі відомості з історії державного ладу на Буковині можна почерпнути з мемуарів. Особливої уваги заслуговують збірники виступів депутата австрійського парламенту та буковинського сейму, одного з найвідоміших українських політичних діячів Буковини Миколи Василька. Важливі повідомлення містяться у спогадах С.Смаль-Стоцького, О.Поповича. До цього кола джерел можна віднести й книгу спогадів колишнього начальника буковинської жандармерії Е.Фішера.\nЦінним джерелом для вивчення проблеми стали матеріали тогочасної різномовної преси. Особливе значення мають матеріали урядових газет "Gesetz – und Verordnungsblatt fur das Herzogtum Bukowina", "Landesgesetz – und Regierungsblatt fur das Herzogthum Bukowina", "Bukowina", "Czernowitzer Zeitung". Важлива інформація стосовно розглядуваних питань міститься в українських газетах – "Буковині", "Новій Буковині", "Народному голосі", "Народній справі", "Буковинских ведомостях", "Народной раде", в румунській газеті "Bucovina" та польській – "Gazeta polska".\nЗв’язок роботи з науковими програмами, планами, темами. Дисертаційне дослідження виконувалося в рамках наукової теми на 2001-2005 рр. кафедри теорії та історії держави і права Чернівецького державного університету ім. Ю.Федьковича "Теоретичні засади становлення правової держави в Україні" (номер державної реєстрації 0102U005306).\nОб’єкт, предмет, мета і завдання дослідження.\nОб’єктом дослідження є суспільні відносини на Буковині в період її перебування у складі Австрії (1774-1918 рр.).\nПредметом дослідження є державні інститути та джерела права, що діяли на Буковині у 1774-1918 рр.\nОсновна мета дисертаційного дослідження полягає в тому, щоб на основі вивчення української і зарубіжної наукової літератури, великої кількості нормативно-правових актів, архівних та опублікованих документів і матеріалів здійснити узагальнюючий системний аналіз державного ладу і права на Буковині в період її перебування у складі Австрії.\nТериторіальні рамки дослідження в основному обмежуються окремим австрійським коронним краєм – герцогством Буковиною. В окремих випадках вони охоплюють також Галичину і всю Австрію.\nЗавдання дослідження. Відповідно до поставленої мети в дисертаційному дослідженні зроблена спроба реалізувати наступні завдання:\n–\tвизначити міжнародно-правові засади приєднання Буковини до Австрії;\n–\tрозкрити вплив соціально-економічних, демографічних, політичних та культурно-освітніх факторів на розвиток державно-правових інститутів Буковини;\n–\tз’ясувати основні етапи розвитку австрійської адміністрації на Буковині, їх загальні риси та особливості;\n–\tпровести історико-правовий аналіз процесу еволюції австрійського парламенту та представництва в ньому Буковини;\n–\tз’ясувати сутність, структуру, завдання та функції системи органів самоврядування на Буковині;\n–\tдослідити особливості формування та функціонування системи судових, правоохоронних і правозахисних органів краю, простежити їх взаємодію;\n–\tпроаналізувати діючі на Буковині в розглядуваний період джерела права, визначити співвідношення їх впливу;\n–\tохарактеризувати стан юридичної освіти і юридичної науки на Буковині, розкрити їх вплив на державно-правовий розвиток краю;\n–\tвиділити елементи досвіду державотворчих, правотворчих і правозастосовних процесів, здійснюваних на Буковині у 1774-1918 рр., які мають безпосереднє значення для сучасних державотворчих і правотворчих процесів в Україні;\n–\tпорівняти австрійську та російську моделі державно-правового впливу на анексовані території і їх населення – Буковину та Бессарабію, зробити на основі цього деякі історичні уроки для сучасної України.\nМетодологічною основою дисертаційної роботи є принципи об’єктивності та історизму. Дисертант виходив з того факту, що абсолютизація одного та нехтування рештою принципів – вже перегорнута сторінка в історії соціально-історичного пізнання. В умовах методологічного плюралізму автор вправі мати особисте бачення чи хоча б виробити своє ставлення до проблем науки, що ним вивчається. Найадекватнішим подібному розумінню об’єкта історико-правового пізнання є цивілізаційний підхід до аналізу історико-правової дійсності. Він, на відміну від формаційного підходу, з допомогою якого можна найкраще з’ясувати закономірності історичних процесів в планетарному масштабі, дозволяє зосередитись на всебічному вивченні сутнісних рис та елементів окремих явищ історико-правової дійсності, одним з яких і є державний лад і право на Буковині в 1774-1918 рр. У вітчизняній історико-правовій науці цивілізаційний підхід до вивчення історико-правової реальності відомий також як антропосоціокультурний підхід. Цінність та особливість даного підходу як специфічного пізнавального фактора полягає, по-перше, в тому, що він інтегрує в собі три фундаментальні виміри, властивості державно-правової реальності – соціологічний вимір, культурологічний вимір, антропологічний вимір. Такий підхід уявляється нам дуже важливим для реалізації інтегративного, системного вивчення державно-правової реальності. По-друге, цінність запропонованого підходу полягає в тому, що він не тільки не суперечить іншим підходам, але й водночас толерантний по відношенню до інших підходів і методів пізнання історії державно-правових явищ зокрема та державно-правової дійсності в цілому. Він дозволяє застосування найрізноманітніших підходів та процедур. Таким чином, висновки, одержані на основі здійсненого нами аналізу предмета дослідження, якісно відрізняються від висновків попередників, що в тій чи іншій мірі досліджували державно-правові явища на Буковині у 1774-1918 рр. раніше, оскільки в їх основі лежав виключно формаційний підхід.\nНаукова новизна дослідження полягає в тому, що вперше в історико-правовій науці (як вітчизняній, так і зарубіжній) здійснений системний аналіз державного ладу і права на Буковині в період її перебування у складі Австрії. На основі введених в науковий обіг архівних та опублікованих документів і матеріалів вперше висвітлені важливі аспекти історії більшості державно-правових інститутів Буковини, які недостатньо або й зовсім не досліджувалися у попередні періоди історії краю.\nНайважливіші узагальнення, оцінки та висновки дисертаційного дослідження, що виносяться на захист, полягають у наступному:\n–\tБуковина була анексована Австрією зі стратегічною метою – покращення зв’язку між провінціями, ніякі історико-правові обґрунтування “справедливості” цього акту не мали жодного підґрунтя;\n–\tавстрійська адміністрація на Буковині пройшла через етапи військового управління, окружного управління та крайового управління; від етапу до етапу рівень компетенції буковинської адміністрації зростав; правовий статус адміністрації визначався співвідношенням централізму і федералізму в державному устрої Австрії; загальними ознаками всіх етапів і форм управління Буковиною були: німецькі чиновники, німецька урядова мова і загальноавстрійські закони;\n–\tпредставництво Буковини в австрійському парламенті не принесло краю особливих вигод в силу обмеженості прав парламенту і малочисельності буковинського представництва в ньому, але відіграло все ж позитивну роль у формуванні національних політичних еліт, становленні демократичних традицій політичного життя;\n–\tеволюція Австрії до конституції зумовила визнання рівноправності усіх народів держави, їх непорушного права зберігати та розвивати свою мову; на практиці цієї рівноправності не було досягнуто, але загалом в Австрії з її ліберальним режимом склалися більш сприятливі умови для українського національного руху, ніж в Росії; до початку ХХ ст. цей рух на Буковині перетворився у важливу політичну силу;\n–\tна основі австрійського законодавства 60-х років ХІХ ст. на Буковині сформувалася система органів самоврядування, яке здійснювалося на двох рівнях – крайовому (сейм) та громадському (міському і сільському); досить обширна компетенція цих органів стосувалася виключно місцевих, переважно господарських, питань, але її реалізація знаходилася під постійним адміністративним контролем (від повітової управи до центрального уряду);\n–\tна Буковині була створена розвинута система судових, правоохоронних та правозахисних органів; станові суди були замінені загальними, судова влада відокремилася від адміністрації, утвердився суд присяжних; у тісному зв’язку із судами розвивалися адвокатура і нотаріат, судова та фінансова прокуратури; важливу роль в охороні правопорядку відігравали поліція і жандармерія, процес формування яких пройшов ряд послідовних етапів, що визначалися особливостями загальноавстрійського підходу до завдань та організації цих державних інститутів; основною метою всіх правоохоронних органів було забезпечення вірнопідданості населення краю Габсбургам;\n–\tвключення Буковини у правовий простір Австрії відбувалося поступово, тривалий час тут ще діяло попереднє право; австрійське законодавство стало основним джерелом права після 1787 р.; стосовно Буковини правомірний висновок про правову аккультурацію з боку Австрії;\n–\tважливе значення для державно-правового розвитку краю мало започаткування підготовки юристів у Чернівцях; кілька поколінь підготовлених в університеті спеціалістів значно зміцнили кадровий потенціал адміністративних, судових та правоохоронних органів, сприяли підвищенню правової культури населення краю.\nТеоретичне і практичне значення результатів дослідження полягає у можливості їх використання для подальшого вироблення більш об’єктивної концепції вітчизняної історії держави і права взагалі і буковинського регіону, зокрема, в процесах вдосконалення адміністративного управління, самоврядування, системи правоохоронних органів. Матеріали дисертації можуть бути використані при написанні узагальнюючих праць з вузівських курсів історії держави і права України та історії держави і права зарубіжних країн, порівняльного правознавства.\nАпробація дисертаційного дослідження. Дисертація виконана й апробована на кафедрі теорії та історії держави і права Чернівецького національного університету ім. Ю.Федьковича. Про окремі результати дослідження зроблені повідомлення на щорічних наукових конференціях викладачів та студентів юридичного факультету Чернівецького національного університету ім. Ю.Федьковича у 1993-2004 рр., на засіданнях кафедри теорії та історії держави і права Чернівецького національного університету ім. Ю.Федьковича; на теоретичному семінарі юридичного факультету Чернівецького національного університету ім. Ю.Федьковича; на міжнародній науковій конференції "Проблеми фінансового права" 13-16 червня 1996 р. у м. Чернівцях; на ІІІ міжнародній історико-правознавчій науковій конференції, присвяченій 120-річчю заснування Чернівецького університету 29 вересня – 1 жовтня 1995 р. у Чернівцях; на міжнародній науково-практичній конференції "150 років нотаріату на Буковині" 20 жовтня 2000 р. у Чернівцях, на міжнародній науковій конференції "Сутність, цілі і засоби права" 4 травня 2001 р. у Чернівцях; на V міжнародному конгресі україністів (секція правознавства) 28-30 серпня 2002 р. у Чернівцях; на ІХ регіональній науково-практичній конференції “Проблеми державотворення та захисту прав людини в Україні” 13-14 лютого 2003 р. у Львові; на міжнародній науковій конференції, присвяченій пам’яті академіка Володимира Михайловича Корецького “Застосування норм міжнародного права у внутрішньому правопорядку України” 18-19 лютого 2003 р. у Дніпропетровську; на ІХ історико-правовій конференції “Юридична наука та освіта: історія, сучасність, перспективи” 6-8 червня 2003 р. в м. Рівне; на науково-теоретичній конференції “Методологія приватного права” 30 травня 2003 р. в м. Києві; на міжнародній науковій конференції “Фінансово-правова доктрина постсоціалістичної держави” 22-24 вересня 2003 р. у місті Чернівцях; на Х регіональній науково-практичній конференції “Проблеми державотворення і захисту прав людини в Україні” 5-6 лютого 2004 р. в м. Львові; на міжнародній науково-практичній конференції “Судово-правова реформа в Україні: проблеми і перспективи” (до 200-річчя крайового суду Буковини 26-28 травня 2004 р. в м. Чернівцях.\nПо темі дисертації опубліковано дві монографії, навчальний посібник, брошуру та 42 статті, з них 30 у фахових наукових виданнях, визначених ВАК України.\nСтруктура дисертаційного дослідження. Дисертація складається із вступу, семи розділів, висновків, списку використаної літератури (810 найменувань) та двох додатків. Загальний обсяг праці – 420 сторінок.\nУ “Вступі” обґрунтовується актуальність теми дисертації, розкривається ступінь наукової розробки проблеми, визначаються предмет, мета і завдання дослідження, його хронологічні рамки, аналізується джерельна база, формулюються основні положення дисертаційного дослідження, які претендують на новизну і виносяться на захист, розкривається практичне значення результатів роботи.\nРозділ перший “Історико-правові аспекти приєднання Буковини до Австрії” присвячений аналізу передумов та міжнародно-правових обставин здійснення Австрією анексії Буковини. Підрозділ 1.1. “Буковина як історико-правове поняття” розкриває проблему походження назви “Буковина”. Ця проблема має важливе науково-пізнавальне значення, оскільки вона пов’язана з найсуттєвішими аспектами минулого даної території: етнічними, географічними, політичними. Назва “Буковина” походить від слова “бук”, “буковина” (буковий ліс), що вкриває значну частину території між річками Прут і Сірет. Вперше назва Буковина як родове ім’я зустрічається в грамоті молдавського господаря Романа І від 30 березня 1392 р., виданій у м. Сучава.\nРозвиток перших державних інститутів на Буковині пов’язаний з племінними союзами тиверців та хорватів, що склалися не пізніше VІІІ ст. За Володимира Святославовича вони остаточно увійшли до складу Київської Русі. Після її розпаду територія Буковини стала південно-східною частиною Галицько-Волинського князівства. 1359 роком датується початок більш як 400-річного перебування Буковини у складі Молдавського князівства. В 1538 р. Буковина потрапила ще й під гніт Туреччини. Та безперервність проживання тут автохтонного українського населення не була порушена. Доказом цієї автохтонності є сама назва Буковина.\nВ підрозділі 1.2. “Австрійська окупація Буковини” вказано, що найважливішими міжнародними подіями, які справили вплив на історичну долю Буковини й спричинилися до її окупації Австрією, були російсько-турецька війна 1768-1774 рр. і перший поділ Польщі у 1772 р. Саме після отримання Галичини у Відні появилась увага до Північної Молдавії, яка почала межувати з Австрією з півночі і заходу, утворюючи клин між недавно окупованою Галичиною і Семигородом. Приєднання цього краю забезпечило б якнайтісніший зв’язок між провінціями імперії. Саме це було вирішальним мотивом окупації Буковини, яку Австрія здійснила в лічені дні, скориставшись поразкою Туреччини у війні з Росією. 31 серпня 1774 р. австрійські війська під командуванням генерала Г.Сплені зайняли Чернівці, а до 3 вересня – майже весь край. Остаточне зайняття Буковини завершилось у другій половині жовтня 1774 р. Це був типовий зовнішньополітичний акт епохи абсолютизму.\nПідрозділ 1.3. “Юридичне оформлення анексії Буковини Австрією” розкриває зміст основних австро-турецьких договорів, які закріпили перехід Буковини до Австрії. Перший із них був підписаний 3 квітня 1775 р. 7 травня 1775 р. була укладена конвенція між Туреччиною та Австрією про передачу Буковини. В заголовку австрійського тексту було – “Угода від 7 травня 1775 р.”, а турецького – “Передача Буковини (в 1775 році)”. Однак для повного територіального розмежування стали необхідними ще три конвенції: від 12 травня та 30 червня 1775 р. та від 2 липня 1776 р. 25 лютого 1777 р. після остаточної демаркації кордонів австро-турецька конвенція від 7 травня 1775 р. була ратифікована. 12 жовтня 1777 р. Буковина присягнула на вірність Габсбургам. Площа краю складала тоді 10 482 кв. км, населення – біля 75 000 осіб (густота населення – 7,5 осіб на 1 кв. км). Приєднання Буковини до Австрії (25-й “клаптик”) не було продиктоване якимись династійними претензіями Габсбургської монархії. Інтерес до краю був породжений проблемами зміцнення австрійських кордонів та зв’язку між австрійськими провінціями. Військова окупація Буковини і її юридичне закріплення у 1775-76 рр. були здійснені з позиції сили при вмілому використанні сприятливих міжнародних відносин.\nДругий розділ “Австрійська адміністрація на Буковині” складається із трьох підрозділів, присвячених трьом періодам історії австрійського адміністративного управління Буковиною. Перший із цих періодів проаналізований у підрозділі 2.1. “Військова адміністрація”. Вона була запроваджена як тимчасова відразу ж після австрійської окупації і діяла до 1 лютого 1787 р. Військовий характер адміністрації цього періоду визначався як тим, що вона безпосередньо підпорядковувалась Придворній військовій раді у Відні та Генеральному командуванню Галичини і Володимирії у Львові, так і тим, що адміністративні посади посідалися виключно військовими. Край спочатку називався “Чернівецьким генералатом”, “Галицьким прикордонним генералатом”, Буковинським дистриктом. Лише з травня 1775 р. за новою австрійською провінцією утвердилась офіційна назва – Буковина. До цього назва “Буковина” як позначення певної територіальної цілісності, як політична назва не вживалась. Столицею провінції були обрані Чернівці. Головами військової адміністрації були генерал-майори Г.Сплені (з 1.09.1778 р. по 1.04.1778 р.); К.Енценберг (з 1.04.1778 по 1.11.1786 р.). Територія краю поділялася на Чернівецький та Сучавський дистрикти по 7 околів у кожному, які об’єднували відповідно 110 і 133 населені пункти. Число крайових установ було незначне. У Чернівцях та Сучаві, а з 1783 р. й у Сереті та Вижниці були утворені директоріати, очолювані військовими (директорами). Апарат управління був малочисельним. Але як перехідна форма правління військова адміністрація виконала свої завдання: влаштувала і зміцнила кордони, упорядкувала відносини між станами, покращила судочинство, заклала основи для піднесення освіти і реформування релігійних справ, а загалом підготувала ґрунт для переходу краю до цивільного управління на основі цісарського патенту від 6 серпня 1786 р. як 19-а округа Буковина увійшла до складу Галичини.\nУ підрозділі 2.2. “Окружне управління” проаналізовані особливості адміністративного управління Буковиною в 1787-1848 рр. Буковину як нову адміністративну одиницю очолило окружне управління, яке підпорядковувалося галицькому намісництву, було його виконавчим органом і звітувалось перед ним про свою діяльність. На окружне управління покладались: організація податкової справи, колонізація краю, охорона кордону, піклування про розвиток промисловості та ремесел, шкільництва, будівництво й утримання доріг, розквартирування військових підрозділів, проведення військових наборів, боротьба з епідеміями. Воно розглядало конфлікти з питань феодальних повинностей, землеволодіння і землекористування, здійснювало нагляд за настроями населення, за еміграційними процесами. Окружне управління, місцем перебування якого були визначені Чернівці, складалося зі старости, 5 окружних комісарів; 1 окружного протоколіста, 2 окружних канцеляристів, 1 окружного інженера, 2-х писарів, 12 податкових комісарів, 2-х хірургів та ін. Старосту та комісарів призначав цісар, а решту чиновників – окружний староста. До середини ХІХ ст. штат окружного управління помітно виріс. За 63 роки перебування Буковини у складі Галичини змінилося 11 окружних старост: Й.Бек (1786-1792); В.Бальш (1792-1800), Георгієвич (1800-1803), Фогель (1803-1804), фон Шрайбер (1804-1808), Й. фон Пляцер (1808-1817), фон Штуттергайм (1817-1823), Й. фон Мальцек (18231833), Краттер (1833-1838), К.Мільбахер (1838-1840), Г.Ісеческул (1840-1848).\nБуковина поділялася на 4 дистрикти (з 1 серпня 1794 р. – повіти) та окремий Довгопільський окіл. Кожен повіт складався з 12 околів по 10 громад у кожному. Повітові управи, які підпорядковувалися окружному управлінню, очолювалися повітовими старостами. З фіскальної точки зору Буковина поділялася на 8 податкових округів. Державні податки у містах вносилися до місцевих управ та магістрату, в селах їх збирали домінії. На початку ХІХ ст. середньорічний прибуток австрійської казни від Буковини становив у середньому 1 млн. флоринів. Зникають камералії та регалії. Впорядкування земельних відносин уможливило введення земельного податку. В міру розвитку державного майна в краї формувалися органи управління ним. З 1802 р. розпочав свою роботу інспекторат з державного майна. Продовжувало розвиватися будівельне управління, зростала чисельність оплачуваного державного медичного персоналу. Поступово в краї сформувалася митна служба на чолі з митним інспекторатом у Чернівцях. У галузі військовій Буковина поділялася на Чернівецький і Сучавський полкові райони. З 20-х років ХІХ ст. на Буковині запроваджено рекрутський набір до австрійської армії. Служба тривала 14 років і лише з 1845 р. була скорочена до 8. Організація цивільного управління привела до швидкого росту адміністративного апарату. Так, у 1789 р. в краї налічувалось 206 службовців, у 1804 – 232, у 1817 – 314. Головним наслідком періоду 1787-1848 рр. стало утвердження цивільного управління у всіх галузях життя краю. Форми цього управління були типовими для всіх провінцій австрійської абсолютної монархії і забезпечували посилення феодального гніту, засилля бюрократії, контролю державних органів над громадськими справами. Особливо складним був цей період з точки зору національних відносин. До політики онімечування додалася ще й полонізація, що мало негативні наслідки для українського та румунського населення краю, особливо в культурно-релігійній сфері.\nРеволюція 1848 р. в Австрії призвела до зміни правового статусу Буковини і форми управління нею. Конституція 4 березня 1848 р. вилучила Буковину з управління Галицької адміністрації і надала їй деяку автономію у вирішенні внутрішніх питань. Край був визнаний окремою коронною землею із статусом герцогства (за тогочасною українською термінологією – воєводства). Історії буковинської адміністрації з цього часу і до кінця перебування Буковини у складі Австрії (жовтень 1918 р.) присвячений підрозділ 2.3. “Крайове управління”.\n29 вересня 1850 р. цісар затвердив тимчасову конституцію краю. В ній підтверджувалося, що Буковина є окремою коронною землею імперії, що її відносини з монархією регулюються державною конституцією через представництво у рейхсраті, що всі народи Буковини рівноправні, що герцогство отримує свій герб. Тимчасове управління тривало до 6 березня 1853 р., коли за цісарським розпорядженням Буковина отримала першого крайового президента – Франца фон Шміка. До 1918 р. у краї змінилося 16 крайових президентів. Президент краю підпорядковувався безпосередньо віденському урядові. До його компетенції належало політичне управління, релігійні справи, культура, освіта, торгівля, ремесла, забезпечення правопорядку. На посаду крайового президента призначалися люди різного соціального стану, різної підготовленості, з різними політичними орієнтаціями, винятково з інших коронних земель імперії. Але всіх їх об’єднувало неухильне служіння інтересам династії Габсбургів.\nРозпорядженням від 24 квітня 1854 року Буковина поділена на 15 повітів. З 29 вересня 1855 року вступили в дію повітові органи політичної влади. Чернівці безпосередньо підлягали урядові краю, а повіти – повітовим старостам. Край поділявся також на податкові округи (з 1850 року) і громади (з 1859 року). Змішані повітові управи виконували адміністративні та судові функції на території повітів, їм доручалась також організація громад. Так було до 22 квітня 1860 року, коли спеціальним цісарським патентом автономія Буковини була скасована і вона знову стала округом Галичини. З вересня 1860 року по 1 березня 1861 року округ очолював староста Яків Мікулі. Громадська думка в краї щодо цих перемін виявилась однозначно негативною. 24 грудня 1860 року була опублікована петиція за підписом 250 представників усіх верств населення, так званий “Визвольний заклик Буковини”, в якому висловлювалось прохання відновити крайову автономію. Лютневий патент 1861 року повернув Буковині статус окремої коронної землі. Край отримав свій статут і виборчий закон. Окружне управління Буковини знову було перетворене у крайове. 9 грудня 1862 року цісарським декретом затверджений герб Буковини – зображення голови бика на синьо-червоному фоні між трьома золотими зорями.\n8 липня 1868 року крайовий уряд ухвалив поділити Буковину на 8 політичних повітів. У 1890 році в середньому на один адміністративний повіт Буковини припадало 42 громади, 1305 кв. км території і 73881 особа населення. Аналогічні середні показники для всієї Ціслейтанії (237 неміських адміністративних повітів) виглядали так: число громад – 69, територія – 917 кв. км, чисельність населення – 54739 осіб.\nКрайовому управлінню підпорядковувалися всі місцеві адміністративні органи: Чернівецький магістрат, повітові управи (з 1869 року – управління), Чернівецька дирекція поліції, прикордонно-поліцейські комісаріати, митниці, поштово-телеграфне відомство. Крайове управління очолювалося президією. Сюди надходили практично всі справи політичного характеру, справи, що стосувалися виборів, друку, цензури, політичного нагляду. До складу президії входили чиновники V-VI рангів (переважно радники двора та земельного уряду). Президія мала свій робочий орган – президіальне бюро. Управління ділилося на департаменти. Перші з них появилися в 1858 р. У 1861 р. їх налічувалося 4, у 1873 – 7, у 1912 – 11. До відання першого департаменту належали військові справи, другого – справи православної церкви, третього – католицька церква, четвертого – громадські справи та університет, п’ятого – промисловість, шостого – соціальне забезпечення, сьомого – санітарні справи, восьмого – ветеринарія, дев’ятого – лісове господарство, десятого – будівництво, одинадцятого – статистика. Функції та компетенція департаментів встановлювались президентом.\nЗ початку першої світової війни Буковина стала ареною військових дій та дипломатичних зіткнень між Австрією, Росією та Румунією. Адміністрація останнього австрійського президента краю графа Й.Ецдорфа у зв’язку з війною в Чернівцях знаходилась мало. Разом з крайовим виділом вона переїхала спочатку до Дорна-Ватри, а далі до Колошвару, Праги і Станіслава. 6 листопада 1918 року Й.Ецдорф офіційно передав владу до рук представників українського та румунського населення Буковини.\nВ середині ХІХ століття Буковина почала засвоювати уроки парламентаризму. Аналізу цього процесу присвячений розділ ІІІ “Представництво Буковини у державній раді”. У підрозділі 3.1.1 “Представництво Буковини в установчому рейхстазі 1848-1849 рр.” зазначається, що поняття “парламенту” було чужим для австрійського конституційного права. Як парламент визначались “державні збори”, пізніше “державна рада”. Що стосується парламентаризму, то під ним розумілося представництво в управлінні. Опублікована 25 квітня 1848 р. цісарська конституція проголошувала Австрію конституційною монархією і утверджувала австрійський парламент – рейхстаг. Передбачалась двопалатна структура рейхстагу. Палата панів виражала монархічно-абсолютистський компонент суспільства. Палата депутатів формувалася шляхом двоступеневих виборів за квотою 1 від 50 тис. осіб населення. Порядок виборів визначався тимчасовим виборчим статутом, опублікованим 11 травня 1848 р. Буковина отримала 3 місця у палаті панів і 8 місць у палаті депутатів. Однак нова революційна хвиля у травні 1848 р. внесла корективи до порядку виборів. Перші державні збори оголошуються установчими й однопалатними, вибори до палати панів скасовуються. З’являється ще один виборчий закон (1 липня). За Буковиною залишилось право обрати 8 депутатів від 352,5 тис. жителів. У відповідності з цим у краї було утворено 8 виборчих округів: 7 сільських, 1 міський. Виборчі округи поділялись на дільниці, що створювались в населених пунктах із числом жителів від 250 до 2500. На першому етапі виборів обиралися виборщики. На цих виборах правом голосу і правом бути обраними володіли всі австрійські громадяни з 24-річного віку, громадянські права яких не були обмежені і які проживали у своєму виборчому окрузі не менше 6 місяців. Виборчого права були позбавлені жінки, прислуга, робітники з поденною або потижневою оплатою; особи, які отримували допомогу від благодійних установ. На другому етапі виборщики таємним голосуванням обирали депутатів. Кандидатом міг бути лише той австрійський громадянин, який мав 30 років і в першому турі обраний виборщиком. Обраним вважався кандидат, що здобував абсолютну більшість голосів. У разі потреби могли проводитись другий і третій тури голосування.\nНа червневих виборах у сільських округах депутатами стали винятково селяни: 5 українців і 2 румуни. Від Вижницького виборчого округу був обраний Лук’ян Кобилиця, від Сторожинецького – Юрій Тиміш, від Садгірського – Василь Кирстюк, від Кіцманського – Василь Моргоч, від Сучавського – Іван Доленчук, від Радівецького – Михайло Боднар, від Гура-Гуморського – Мирон Чуперкович. Єдиним німецьким депутатом від Чернівців став директор гімназії Антон Краль. Той факт, що саме українські селяни склали більшість серед обраних парламентських депутатів від Буковини, був закономірний, адже українці становили найбільшу етнічну групу населення краю.\n4 березня 1849 р. рейхстаг був розпущений. Австрія отримала нову конституцію. Але невдовзі після її скасування в Австрії наступила епоха неоабсолютизму. Повернення Австрії до конституції і парламентаризму, основні етапи розвитку австрійського парламенту досліджуються в підрозділі 3.2. “Розвиток правових основ австрійського парламентаризму у 1859-1918 рр.”. В ньому підкреслюється, що повернення Австрії від неоабсолютизму до конституції і парламентаризму започаткував так званий Лаксенбургський маніфест від 22 серпня 1859 року, в якому цісар пообіцяв установити парламентський контроль над державними витратами, розширити права органів самоврядування. Вслід за цим у березні 1860 року був виданий патент про заснування так званого “посиленого рейхсрату”. Під такою назвою діяла стара імперська рада, доповнена 38 представниками провінцій, призначеними на розсуд уряду. В такому складі і при таких засадах формування ця рада, по суті, не була представницьким органом, але саме з неї розпочалося відродження представництва в Австрії і саме під її назвою (рейхсрат – державна рада, а не рейхстаг – державні збори, як у 1848 – 1849 рр.). Скликання посиленого рейхсрату пробудило в широких опозиційних колах певні надії на зміни в системі правління. Маленьким кроком в цьому напрямі став Жовтневий диплом 1860 року, підготовлений А.Голуховським. Цісар заявив про свою готовність ділити надалі законодавчу владу зі зборами представників, обраних його підданими. Але державна рада була покликана лише сприяти цісарю у здійсненні ним влади. Право схвалення за нею визнавалось тільки щодо нових податків, мита, позичок, відчуження майна казни.\nВ підрозділі визначається, що Жовтневий диплом повторив долю конституцій 1848-1849 рр., так і не набравши чинності. Реальне відновлення парламентаризму в Австрії відбулось лише у 1861 році. 26 лютого “Wiener Zeitung” опублікувала Лютневий патент і 46 додатків до нього, центральне місце серед яких належало закону про імперське представництво. “Вузький рейхсрат”, який мав скликатися лише в особливих випадках, патент перетворював у постійну установу. Його повноваження стали ширшими: він отримав право законодавчої ініціативи і контролю за державним бюджетом. В країні було реально введено парламентське представництво. Разом з Лютневим патентом було опубліковано 15 земельних статутів і 15 виборчих законів для Ціслейтанії, в яких закріплювалися принципи формування представницьких і виконавчих органів земель.\nПісля того, як у 1867 році Австрійська імперія перетворилася в дуалістичну Австро-Угорську конституційну монархію, державна рада стала представницьким органом Ціслейстанії, до складу якої входила і Буковина. Угорщина (Транслейтанія) мала свій сейм. Основними функціями рейхсрату були: затвердження державного бюджету, контроль дій адміністративних органів, розроблення питань законодавства. Для обговорення питань загальнодержавного значення були створені так звані делегації, до яких входило по 60 представників від обох парламентів, з яких 20 обиралися верхньою, а 40 – нижньою палатою кожного парламенту. Вони скликалися щорічно то у Відні, то у Будапешті, засідали окремо і зносилися між собою тільки письмово. Делегації обговорювали питання бюджету спільних міністерств, законодавства зі спільних питань, визначали участь Австрії й Угорщини у спільних витратах. Буковина направляла до делегацій одного представника. В різні часи це місце посідали: І.Лупул, Г.Василько, М.Василько.\nОкремий підрозділ 3.3. “Українські депутати від Буковини у державній раді” розкриває основні етапи українського політичного руху у 1848-1918 рр. Постійне представництво буковинських українців у палаті депутатів рейхсрату розпочалось лише у 1890 році, коли депутатський мандат здобув Василь Волян. На цей час австрійський уряд почав з більшою увагою ставитися до українців Буковини. Привели до цього два основні фактори. З одного боку, урядові кола почали побоюватись посилення москвофільського руху, а з іншого, – вони поступово втрачали довір’я до буковинських румунів, частина яких після утворення Румунії почала відверто орієнтуватись на неї. Як противагу першим і другим у Відні почали розглядати українців. У 1893 році депутатом рейхсрату став радник крайового суду Сидір Винницький. Виборча кампанія 1897 року дала депутатський мандат Ієротею Пігуляку. У 1899 року на місце померлого В.Воляна депутатом державної ради був обраний Микола Василько (1868-1924). Саме йому судилося стати найвизначнішим політичним представником українців Буковини як у палаті депутатів, так і в урядових колах Відня.\nУ 1907 році до рейхсрату потрапили 5 українських посланців з Буковини від націонал-демократичної партії: Микола Василько, Антон Лукашевич, Єротей Пігуляк, Ілля Семака і Микола Спинул. На виборах 1911 року вперше депутатом державної ради став видатний український політик Буковини С.Смаль-Стоцький. Створивши “Буковинський парламентський клуб”, депутати від Буковини входили і до союзу українських послів, що налічував 29 членів із числа націонал-демократів і радикалів. В обнародуваній 19 липня програмі “Союз” визначив своїми цілями захист громадян від перевищення повноважень властей, захист конституції та заснованих на ній прав власності і свободи, виборчу реформу; національну автономію у Східній Галичині і Північній Буковині; забезпечення культурної автономії та видання закону про мови; поліпшення умов життя всіх верств населення в Галичині і на Буковині; скорочення терміну військової служби; заснування українського університету.\nОстаннє засідання рейхсрату відбулось у жовтні 1918 року. А 6 листопада І.Семака, М.Спинул разом з О.Поповичем приймали владу від останнього австрійського президента Буковини графа О.Ецдорфа. Подальша політична доля українських буковинських парламентаріїв пов’язана з різними функціями в ЗУНР і УНР, в організаціях українців зарубіжжя.\nВ підрозділі зроблено висновок, що представництво Буковини в австрійському парламенті пройшло через ряд послідовних етапів: установчий рейхстаг 1848-1849 рр.; розширений рейхсрат 60-х рр.; державна рада Ціслейтанії 1867-1917 рр. В міру розвитку правових основ австрійського парламентаризму, демократизації виборчої системи росли масштаби цього представництва, розширювалося коло проблем, які воно допомагало вирішувати в краї. Проведення виборчих кампаній, виконання депутатських функцій сприяло формуванню національних політичних еліт краю, виробленню їх політичних програм, зміцнення зв’язку провінції із центром та іншими австрійськими землями. Інтеграція зусиль українських депутатів від Буковини і Галичини в рамках єдиного депутатського об’єднання сприяла реалізації завдань захисту інтересів українського населення Австрії.\nВ розділі IV “Органи самоврядування” проаналізовані різні рівні самоврядування. У підрозділі 4.1. “Буковинський сейм – орган крайового самоврядування” висвітлені корінні проблеми історії буковинського сейму. Тільки на основі “октройованої” конституції від 4 березня 1849 Буковина у 1850 році отримала право на представницький орган – сейм. Однак в умовах неоабсолютизму, що встановився після скасування цієї конституції, земельні представницькі органи не функціонували. Це стало можливим лише після обнародування Березневого патенту 1860 року, Жовтневого диплома 1860 року, Лютневого патенту 1861 року. Конкретні повноваження, порядок виборів і діяльності буковинського сейму визначили “Крайовий закон для герцогства Буковина” і “Крайовий виборчий закон до сейму герцогства Буковина” від 26 лютого 1861 року. Ці конституційні акти (для Буковини як коронного краю) діяли до кінця австрійського періоду буковинської історії.\nМайже 50 років порядок виборів до буковинського сейму залишався незмінним. Однак така тривала “стабільність”, суть якої полягала у вигідній урядові консервації станового представництва, не означала ні того, що переміни були непотрібні, ні того, що їх у краї ніхто не бажав і не добивався. Хоча загалом Буковина, безумовно, належала до числа найпослушніших австрійських провінцій, оскільки багатоетнічність населення при відсутності абсолютної переваги (у всіх сферах суспільного життя) одного із етносів дозволяла урядові зберігати статус-кво у сеймовому представництві. Очевидною необхідність сеймової виборчої реформи стала на рубежі XIX-XX ст. Одним із основних завдань було подолання куріальної нерівності на виборах. У відповідності з перемінами в соціально-економічному розвитку краю стало першочерговим зменшення представництва поміщиків і збільшення представництва міст. Корінної демократизації вимагали і вибори від сільських громад. Але найкоріннішою проблемою, безперечно, був перегляд національного представництва у сеймі. За підсумками виборів початку XX ст. до сейму потрапляло 14-15 румунів, 7-8 німців та євреїв, 5 українців та 4 вірмен і поляків. Українцям належало в сеймі лише 16,6% мандатів, тоді як у складі населення – 41,2%. Зрозуміло, що таке представництво породжувало гострий національний антагонізм на виборах, конфліктні ситуації в сеймі, ускладнювало вирішення важливих питань крайового життя. 26 травня 1910 року закон про новий виборчий сеймовий порядок і закон про зміну крайової конституції був санкціонований цісарем. В основу нового виборчого порядку було покладено національне представництво, введення національних виборчих округів (національного кадастру). Введення нового виборчого порядку як інституційної форми буковинського порозуміння було компромісом ad hoc (для даного випадку) між п’ятьма національностями, жодна з яких не мала абсолютної переваги. Цей компроміс (“буковинська злагода”) дав національностям певну автономію управління. Історія однак, відвела йому вкрай короткий час для доведення своїх переваг, оскільки з початком першої світової війни парламентське життя на Буковині припинилося. Обраний у 1911 році сейм мав тільки одну сесію.\nОчолював сейм маршалок, який призначався цісарем. Виконавчим органом сейму був крайовий виділ, який формувався з числа депутатів сейму. У період між сеймовими сесіями крайовий виділ порядкував усіма належними до компетенції сейму справами. Важливими робочими органами сейму були постійні комісії: фінансова, мандатна, правнича, адміністративна, петиційна, шляхова, економічна, депутатської недоторканості та ін. Помітну роль в організації роботи сейму відігравало і його бюро. У підрозділі виділяються три групи повноважень. До першої належали ті, що стосувалися суто крайових справ (культура краю; громадські будівлі, що зводились за крайовий рахунок; підтримка добродійних установ за рахунок крайових коштів, використання крайових прибутків). До другої групи входили так звані делеговані повноваження (справи місцевих громад, церковні та шкільні справи, розквартирування військових підрозділів). Третю групу складали справи щодо устрою краю, які відносились до відання сейму різними спеціальними імперськими законами (наприклад, законом про громади від 3 березня 1861 року, законом про будівництво та збереження недержавних доріг і шляхів від 27 квітня 1861 року та ін.). Правові рамки цієї компетенції залишалися майже незмінними до кінця входження Буковини до Габсбургської монархії. Реальний вплив сейму на політичний, економічний та культурний розвиток краю, безумовно, не залишався незмінним. Загалом він зріс як з точки зору законотворчих, так і контролюючих функцій. Але ніколи “сеймова” автономія Буковини не підіймалася до рівня розвинутих австрійських коронних земель. Основним об’єктом сеймового законодавства були крайові господарські справи. Бюджетні права сейму обмежувалися встановленням додатків до державних податків, а контрольні – до нагляду за міськими та сільськими органами самоврядування.\nОсобливості міського самоврядування на Буковині розкриваються у підрозділі 4.2. “Міське самоврядування”. До австрійських часів у Чернівцях діяв інститут старост (з 1499 року їх змінилось більше 50). Старости відповідали за збір податків, за порядок, за проведення ярмарків, мали суддівську владу. Рескриптом двора від 25 серпня 1785 року Придворна військова рада доручила розробити проект міського порядку для трьох міст Буковини – Чернівців, Сучави і Серету. Такий проект був вироблений і схвалений у лютому 1786 р. (це був перший спеціальний правовий акт, що визначив статус буковинських міст і порядок управління ними).\nПерші вибори до Чернівецької міської управи відбулися 7 травня 1786 року. Та вже через 5 місяців після введення розглянутого вище міського порядку колишня система управління краєм розпалася. Буковина (як 19-й округ) була приєднана до Галичини. Чернівці перетворилися в головне окружне місто. Тут знаходилось окружне управління. Порядок формування управи дещо змінився. Спочатку обирався бюргерський комітет, який потім обирав суддю і радних. Поступово зростав персонал управи. У 1821 р. у відповідності з цісарським розпорядженням у Чернівцях було введено громадянську присягу. А з 1822 року бере свій початок упорядкований реєстр (список) громадян Чернівців.\nНове врегулювання самоврядування у Чернівцях відбулося в 1829-1832 роках. Міська управа була реорганізована в магістрат з обмеженими правами. Його очолював бургомістр. Врегулювання магістрату у 1832 році значно розширило коло повноважень міського самоврядування. Систематичними стали засідання громадського комітету, значно виріс міський бюджет. 20 березня 1848 р. розпочала діяти міська ратуша. А після реорганізації владних структур у 1855 році магістрат виконував також політичні функції на терені міста. Цим він прирівнювався до окружного управління і підлягав безпосередньо земельному урядові. Закон від 8 березня 1864 року дав Чернівцям окремий статут, що запровадив автономію міської громади. З невеликими змінами (від 15 жовтня 1869 року, 23 грудня 1873 року та ін.) цей статут діяв до кінця перебування Буковини у складі Австро-Угорщини. Він передав управління Чернівцями до рук міської громадської ради і магістрату. § 12 статуту визначив, що рада громади є постановляючим і контролюючим органом, а магістрат – адміністративним, виконавчим.\nДещо по-іншому розвивалося самоврядування у сільських громадах Буковини. Ця проблема досліджується у підрозділі 4.3. “Самоврядування у сільських громадах”. Вона викликає особливий інтерес хоча б тому, що питома вага сільського населення Буковини була незмірно більшою, ніж в інших австрійських провінціях. Поворотним в розвитку організації сільських громад та самоврядування в них став імперський закон про громади від 5 березня 1862 року. На його основі були прийняті громадські статути і громадські виборчі статути у всіх коронних землях. Буковинський сейм прийняв тоді три закони: “Закон про устрій в громадах”, “Закон про порядок виборів у громадах” та “Закон про двірські обшари”. На громаду покладалось відання всіма справами, що зачіпали її інтереси і могли бути вирішені в межах наявних у неї засобів. Всі повноваження громади поділялися на “власні” і “доручені” (“самостійні” та “делеговані”). До числа “власних” повноважень належало перш за все право управління громадським майном, до якого у відповідності із крайовим законом “Про устрій в громадах” належала всяка нерухомість (земля, ліси, толоки, громадські будівлі). Громади володіли також правом на встановлення додатків до державних податків для покриття витрат на громадські справи. На громаду покладалось і здійснення функцій поліцейської та судової влади: забезпечення безпеки особи і власності, здійснення нагляду за ярмарками і мірами ваги, розв’язання спорів між членами громади та ін. “Доручений” або “делегований” обсяг повноважень громади підкреслював той факт, що громада була органом не лише самоуправним, а й виконуючим доручення державної адміністрації. Для представництва і захисту своїх інтересів громада формувала на 3 роки свої виборчі органи: громадську раду і громадську управу або “старшину”. Реформа крайового сільського самоврядування відбулась у 1908 році.\nПісля 1908 року система сільського самоврядування на Буковині суттєвих змін уже не зазнавала. Попри всі свої недоліки і проблеми, суперечливість нормативної бази, низький рівень освіти селян, зловживання землевласників і громадської старшини вона діяла досить ефективно і, головне, вигідно для держави. Громади володіли певним майном. Завдяки йому і місцевим податкам покривалися їх фінансові витрати. Держава не витрачала коштів на утримання апарату управління громадами. До того ж громадське самоврядування оперативно вирішувало громадські справи, було важливим фактором росту політичної культури населення.\nОрганізації судочинства та юридичної допомоги присвячений розділ V “Суд та установи юридичної допомоги”. Підрозділ 5.1. “Суд” розкриває основні періоди розвитку судочинства в краї, їх особливості. Відзначається, що приєднання Буковини до Австрії припало на кульмінацію австрійського абсолютизму і централізація державного управління за Йосифа II цілком охопила і сферу судочинства. Зміни в ній започатковані в 1775-1786 роках австрійською військовою адміністрацією. Вона вбачала своє завдання в тому, щоб “сформувати судові інстанції” та організувати їх належну роботу. Передбачалось окреме судочинство для різних верств населення. Селяни зі своїми справами мали звертатись до двірників, міщани – до свого магістрату (це право надавалось тільки Чернівцям і Сучаві), боярам і духовенству належало звертатися безпосередньо до намісника. За поміщиками залишилось право розгляду дрібних справ підданих (до 20 флоринів), але для цього вони мусили скласти іспит. Якщо поміщик не здійснював судові функції сам, то йому належало утримувати екзаменованого суддю – юстиціарія (мандатора).\nЗаміна у 1787 році військового управління на Буковині цивільним і входження її на правах дев’ятнадцятого округу до Галичини зумовили переміни і в системі судів. Певний час (з 1787 року) судочинство для Буковини здійснював Станіславський земельний суд. Привілейованою судовою інстанцією для дворянства Буковини став земельний суд у Львові, посилений чиновниками, які володіли румунською мовою. Територіальні суди були створені у Чернівцях, Сереті і Сучаві. Трохи пізніше у Сереті був утворений кримінальний суд, компетенція якого охоплювала всю Буковину. У 1804 р. був створений крайовий суд.\nПодальші зміни в судоустрої Буковини відбулися після набуття нею у 1849 році статусу коронного краю. Вищою судовою інстанцією став Верховний судовий і касаційний трибунал. Розширив свої повноваження крайовий суд у Чернівцях. Був утворений окружний суд у Сучаві. Після виходу конституційних законів від 21 грудня 1867 р. про судову владу та про організацію імперського суду, правосуддя було відокремлене від адміністрації у всіх інстанціях. Судові органи проголошувалися незалежними і самостійними у здійсненні своєї судової влади. Правда, при визначенні поняття “судова влада” австрійське державне право було далеке від втілення ідеї Монтеск’є про поділ влад. Воно виходило з того, що цісар був носієм всієї державної влади, а отже і судової, яка розглядалася як особлива функція державної влади, спрямована на забезпечення правового порядку. Вже ст. 1 Закону про судову владу проголошувала, що все правосуддя в державі здійснюється в ім’я цісаря. 3 червня 1868 року на Буковині розпочалася організація повітових судів. Суд присяжних почав діяти на Буковині після виходу закону від 9 березня 1869 року. Він складався з трьох постійних суддів і дванадцяти присяжних засідателів.\nЗагалом за період перебування Буковини у складі Австрійської імперії в краї склалася досить розвинута система судів. У 1914 році тут діяли 20 повітових судів, крайовий суд у Чернівцях, окружний суд у Сучаві. На 800 098 чоловік населення приходився 261 судовий урядник.\nВ підрозділі 5.2. “Адвокатура” зазначається, що адвокатура була започаткована на Буковині законом від 1781 року. Її розвиток в розглядуваний період йшов у загальному руслі еволюції австрійської адвокатури як інституту юридичної допомоги населенню. Загальноавстрійська організація адвокатури, її права й обов'язки вперше були визначені йозефінським положенням від 14 травня 1781 року про загальний судовий устрій. Першим австрійським законом, який стосувався винятково адвокатури і поширювався на всю монархію, стало видане 16 липня 1849 р. Тимчасове положення про адвокатський порядок. Постійне положення про адвокатуру появилося 6 липня 1868 року, і діяло фактично до кінця існування Габсбургської монархії. Кожен міг стати адвокатом після виконання всіх встановлених законом вимог: австрійське громадянство, правоздатність і дієздатність, юридична освіта і 7-річна юридична практика. Звання доктора права і успішний адвокатський іспит не належали до числа обов’язкових вимог. Вони могли бути замінені, наприклад, п’ятирічним перебуванням на посаді радника суду. З 1869 року число адвокатів росло набагато швидше, ніж населення. Ця тенденція повною мірою проявлялась і на Буковині. У 1869 році один адвокат припадав тут на 23 710 осіб населення, у 1880 на 19 172, у 1890 – на 10 776, у 1905 – на 6 188, у 1913 – на 3 738 осіб. В кінці XIX – на початку XX ст. буковинська адвокатура розвивалася особливо бурхливо. З 1890 по 1905 рік чисельність адвокатів подвоїлась і досягла 118 (із них 115 докторів права). На перше грудня передвоєнного 1913 року на Буковині було 214 адвокатів, із них 179 євреїв, 21 румун, 5 українців, 5 німців і 4 поляки.\nШирокого розвитку набула на Буковині і нотаріальна служба. Про неї йдеться в підрозділі 5.3. “Нотаріат”. Як і адвокатура, нотаріат був інститутом юридичної допомоги, правовою професією. Він був запроваджений у коронних австрійських землях цісарським патентом від 29 вересня 1850 року. Протягом наступних 20 років тричі проводилось законодавче регулювання нотаріату. Новий нотаріальний порядок уведений в дію патентом 25 липня 1871 року. На Буковині цей закон реально почав діяти з 1 жовтня 1888 року. Лише із запровадженням нотаріального порядку 1871 року нотаріат почав діяти як самостійна, незалежна від судів установа. На відміну від суду, нотаріат був поставлений всередину народу, хоча й розглядався як необхідна умова досконального судового порядку. Нотарі призначалися державою і публічно уповноважувались укладати і видавати грамоти про правові тлумачення і правові угоди, про справи, що породжували права, зберігати довірені їм документи, приймати гроші й цінні папери для передачі третім особам. Практика нотаря мусила бути єдиною. Не дозволялось поєднувати її ні з адвокатською, ні з судовою діяльністю, з державною чи приватною службою. У 1914 р. на Буковині працювали 22 нотарі.\nДо розділу VI “Правоохоронні органи” включено 3 підрозділи. У першому з них (6.1. “Прокуратура”) висвітлена діяльність судової та фінансової прокуратур. Прокуратура на Буковині була створена у середині ХІХ ст. Значною мірою це було зумовлено змінами в кримінальному процесі, що відбулися під впливом революції 1848 р. На зміну інквізиційному прийшов змагальний процес. На прокуратуру в ньому покладалася функція вносити і підтримувати звинувачення у тих випадках, коли зачіпалися інтереси держави. 10 липня 1850 року вийшов “Органічний закон про прокуратуру”. Завдання прокуратури визначались у ньому так: “Діяльність прокуратури частково стосується безпосереднього нагляду за справедливістю, як у цивільних, так і кримінальних справах, а частково – адміністративного керівництва юстицією та правильного застосування законів...”. Вплив прокуратури на адміністративне управління юстицією, на вдосконалення і правильне застосування законів здійснювався через участь прокурорів у проведенні державних іспитів для суддів, адвокатів і нотаріусів, у посадових призначеннях в судах, у судових засіданнях. З 1863 року прокуратура здійснювала нагляд за дисциплінарними вчинками судових чиновників, а з 1865 року – за роботою тюрем.\nЧернівецька крайова судова прокуратура розпочала свою діяльність 29 вересня 1855 року. Вона підпорядковувалась вищій державній прокуратурі у Львові. Посада прокурора була введена і при окружному суді у Сучаві. Крайова прокуратура виконувала наглядові функції та контролювала роботу судів. Працівники прокуратури брали участь у розслідуванні і розгляді кримінальних справ, у розгляді апеляцій на рішення повітових судів, у засіданнях суду присяжних, будучи незалежними від суду. Прокуратура наглядала також за веденням попереднього слідства.\nЗ 31 грудня 1867 року розпочала свою діяльність фінансова прокуратура у Чернівцях. Вона підпорядковувалась Міністерству фінансів Австрії і крайовій фінансовій дирекції. Вперше функції фінансової прокуратури були визначені в указі Міністерства фінансів 13 серпня 1851 p.: судове представництво; вироблення правових висновків; участь у реалізації правових актів, що стосувались державного майна та фондів, які до них прирівнювалися. Визначення службових повноважень перейшло й до § 1 Інструкції для фінансової прокуратури від 16 лютого 1855 p. Тут сфера впливу прокуратури обмежувалась правовим представництвом державного майна та правовим консультуванням. Поняття "державне майно" Інструкція не розкривала, а до фондів, що прирівнювалися до нього, відносила ті, якими відали державні органи, або, фонди, яким держава надавала дотації. У березні 1898 p. видана нова Інструкція для фінансової прокуратури. По суті, це було дещо поліпшене й доповнене видання Інструкції 1855 p.\nДієвим правоохоронним органом була поліція. Їй присвячений підрозділ 6.2. “Поліція”. У Чернівцях дирекція поліції створена на підставі цісарського рішення від 27 січня 1853 року. На основі наказу міністра внутрішніх справ від 20 грудня 1860 року дирекція поліції у Чернівцях перетворена у комісаріат поліції. Він розпочав свою роботу у 1861 році і проіснував до травня 1866 року, коли функції комісаріату та інших ліквідованих поліцейських органів були передані крайовому управлінню Буковини і Чернівецькому магістрату. У 1905 році на основі цісарського декрету і постанови міністерства внутрішніх справ у Чернівцях знову створюється дирекція поліції. З 1 січня 1906 року вона проіснувала до 1923 року, коли за румунської окупації була створена префектура поліції. До функцій дирекції поліції належали охорона існуючого державного і суспільного ладу, боротьба з виступами проти властей, нагляд за настроями населення, пресою, іноземцями, громадськими об’єднаннями, за збереженням і носінням зброї, за видачею паспортів і довідок про місце проживання, за питейними домами, за безпекою в місті, на транспорті. Відповідно до кримінально-процесуального кодексу поліція тісно взаємодіяла із судами, займаючись справами про порушення права власності, про затримку виконання вимоги, здійснюючи арешти осіб, судовий опис майна і т. ін. Вище керівництво поліцією на рівні краю здійснював крайовий президент. Безпосереднє ж опікування поліцейськими справами, крім дирекції поліції, здійснювали ще громади, повітові управління, управління прикордонної поліції і прикордонної митної служби.\nПомітне місце в сеймі правоохоронних органів Буковини належало жандармерії (підрозділ 6.3. “Жандармерія”). Історія австрійської жандармерії започаткована у 1849 році, коли Габсбурги та їх уряд гарячково шукали нових, ефективних форм забезпечення громадського порядку, політичної стабільності в країні. Первісно жандармерія утворила складову частину австрійської армії і до її складу входили лише військові з відзнаками. На основі “Тимчасових приписів про жандармерію”, затверджених розпорядженням міністерства внутрішніх справ від 16 січня 1850 року в коронних землях сформовано 16 полків (по 1000 осіб). Окремий полк був сформований для Галичини і Буковини. Після 1860 року жандармерія була радикально скорочена – до 10 полків і 7 923 офіцерів і рядових особового складу. 4-й полк був створений у Львові для Галичини та Буковини. У 1866 році 10 жандармських полків перетворено у 15 жандармських команд (XI-а команда – для Галичини і Буковини з розташуванням у Львові). У 1867 році Чернівецьке відділення цієї команди налічувало 70 осіб. Остаточно (до 1-ї світової війни) організацію і структуру жандармерії визначив закон від 26 лютого 1876 року. Тоді ж (26 лютого 1876 року) вийшла й “Службова інструкція жандармерії”. Перший розділ закону регламентував призначення жандармерії, її місце і права при виконанні служби. В § 1 визначалося: “... Жандармерія є військово організованим однорідним вахтовим організмом, призначеним для збереження громадського порядку, спокою і безпеки”. Другий розділ закону визначив органічний склад і розміщення жандармерії. 13-а команда розміщувалась у Чернівцях для Буковини. Первісно буковинська жандармська команда № 13 мала два відділення. Через 25 років (1902 рік) вона поділялась на 5 відділень, у складі яких було 94 пости і 356 чол. особливого складу. Така структура крайової жандармерії збереглась до кінця перебування Буковини у складі Австро-Угорщини.\nВажливе місце в дисертації належить розділу VIІ “Джерела права та правова освіта”. Підрозділ 7.1. “Джерела права” розкриває еволюцію джерел права в галузях державного, цивільного, кримінального, цивільно- та кримінально-процесуального права. На час приєднання до Австрії більшість населення Буковини майже не знала писаного права. На Буковині діяли норми звичаєвого права. Воно зберегло своє значення і через 100 років австрійського правового впливу на Буковину. Зрозуміло, що правопорядок молдавського князівства в новоствореній австрійській провінції довго існувати не міг, оскільки суттєво відрізнявся від австрійського. З прилученням Буковини до Галичини в ній поступово запроваджується державне, карне та цивільне австрійське законодавство. Основним джерелом права стає австрійський закон. На той час австрійське право вже знало поділ на галузі, які почали розвиватися самостійно, в рамках широкої хвилі кодифікації законодавства, характерної для епохи “освіченого абсолютизму”. 1 січня 1812 року був введений в дію Цивільний кодекс Австрії. На Буковині він почав діяти з 1 лютого 1816 року. Поряд із цивільним кодексом діяли й особливі цивільні закони. До їх числа належали військові закони, що зберігали силу для осіб військового звання; торгове уложення (введене в Австрії 17 грудня 1862 року); вексельний статут від 25 січня 1850 року; закон про поземельні книги від 25 липня 1871 року (у 1873 році на Буковині вводились нові поземельні книги). Після введення загального цивільного кодексу в дію появилось чимало додаткових, доповнюючих розпоряджень, які частково модифікували правові засади, наявні у самому кодексі, а частково належали до категорії тих політичних розпоряджень, які безпосередньо чи опосередковано впливали на приватне право.\nУ тісному зв’язку із цивільним правом розвивалось і цивільно-процесуальне право Австрії. І це зрозуміло, адже останнє регулювало судове здійснення приватного права з метою захисту приватноправових інтересів. Певна єдність законів стосовно судового процесу існувала в Австрії з кінця XVIII ст. Наслідком кодифікаційних робіт став загальний судовий порядок, затверджений Йосифом ІІ 1 травня 1781 року. Австрійське цивільно-процесуальне право стало суто правом закону. У 1790-1792 роках було здійснено ревізію законодавства про судовий порядок. Перероблений кодекс введено в дію 19 грудня 1796 року в Західній Галичині (а у 1807 році – в Східній Галичині і Буковині). Новий етап розвитку цивільно-процесуального законодавства започаткувала революція 1848 року. Ще в конституції від 4 березня 1849 року прийнято засаду, що судовий розгляд має відбуватися усно і публічно. У відповідності з цим появлялися нові проекти цивільно-процесуального кодексу у 1858, 1862, 1867, 1876, 1893 роках. Тільки останньому з них, виробленому професором Віденського університету Францом Кляйном, судився успіх. Він був прийнятий 1 серпня 1895 року як закон “про судовий процес у цивільних справах” і введений в дію з 1 січня 1898 року. Перший розділ кодексу містив загальні положення про цивільний процес, а другий – регламентував проходження справ у судах першої інстанції. Уперше цивільно-процесуальний порядок ґрунтувався на принципах усності, гласності, відкритості, безпосередності і вільного доказу. Цей кодекс діяв на Буковині до кінця її перебування у складі Австро-Угорщини.\nНа час приєднання Буковини до Австрії в останній уже розпочалась і кодифікація кримінального права. Кодифікаційні роботи розпочались у 1753 році, а у 1768 році затверджене “Кримінальне уложення Марії-Терезії”. Значення Терезіани полягало в започаткуванні кодифікації кримінального права для спадкових австрійських земель, у відділенні австрійського кримінального права від загального німецького права. Загалом же Терезіана стояла на рівні попереднього законодавства. Це був типовий збірник феодально-кріпосницьких норм кримінального і процесуального права. Зрозуміло, що в приєднаній до Австрії у 1775 році Буковині Терезіана не могла знайти широкого застосування. В період військової адміністрації аудиторіальні суди в кримінальних справах використовували терезіанське карне право, але без формальної рецепції для Буковини.\n13 січня 1787 року цісар Йосиф ІІ санкціонував новий закон про злочини і їх покарання. Йозефіна містила лише норми матеріального кримінального права. Леопольд ІІ намагався пом’якшити строгість йозефінського кримінального закону. Він відмінив у 1790 р. публічні покарання ударами, таврування і заковування, поклав початок реформі виконання покарань, дав завдання розробити новий кримінальний закон, але не дожив до представлення проекту. 17 червня 1796 року його обнародував уже Франц ІІ як “Карний кодекс для Західної Галичини” (вступив у дію 1 січня 1797 року). Західногалицький кримінальний закон ліг в основу загальноавстрійського кримінального кодексу від 3 вересня 1803 року. Він складався з двох частин (злочини і тяжкі поліцейські проступки), кожна з яких мала по два розділи. Один із них стосувався норм кримінального матеріального права, а другий – кримінального процесу. Як і Йозефіна, закон 1803 року застосовувався на Буковині. До 1848 року він не зазнав якихось помітних змін, хоча робота над новим кримінальним кодексом розпочалася вже у червні 1817 року. Проекти 1823 і 1824 років до мети не привели, а опублікований у березні 1850 року проект санкціонований цісарем патентом від 27 травня 1852 року як єдиний кримінальний закон про злочини і проступки (запроваджений з 1 серпня 1852 року). Саме з цього часу винятковим джерелом австрійського кримінального права став закон. Лише закон обґрунтовував карність, лише закон установлював покарання. За злочини передбачалася смертна кара через повішання або тюремне ув’язнення на різні строки. За проступки кодексом установлювались грошові та тілесні покарання. До 1918 р. кримінальне право зазнало мінімальних змін.\nУ тісному зв’язку з матеріальним кримінальним правом розвивалось і кримінально-процесуальне право Австрії. В австрійському правознавстві його часто називали “прикладним конституційним правом”, оскільки воно, як жодна інша галузь права, відображало політичні зміни, конкретну політичну ситуацію в країні. Належачи до сфери публічного права, кримінальний процес був найближчим до кримінального права, оскільки кожне правове домагання мусило опиратися на певні положення матеріального кримінального права, а висунення проти конкретної особи претензії на основі цього права вимагало їх попереднього обґрунтування у кримінальному процесі.\nКодифікація кримінально-процесуального права Австрії розпочалась з Терезіани, перша частина якої містила процесуальні норми. Терезіана демонструвала значення інквізиційного процесу. Наступним етапом можна вважати загальну судову інструкцію від 23 лютого 1786 року, видану Йосифом ІІ. До неї додавались зразки процесуальних документів і форми бланків для судової статистики. 1 червня 1788 року вийшов загальний кримінальний судовий порядок Йосифа ІІ. Його перший параграф установлював, що кримінальні злочини можуть розглядатися тільки судами і скасовував можливість застосування у провінціях звичаєвих звинувачувальних процесів. Збагатив теорію і практику кримінального процесу і західногалицький кримінальний кодекс від 17 червня 1796 року, кожна з двох частин якого містила розділ, що стосувався норм процесуального права.\nНорми процесуального права містив і кримінальний кодекс 1803 року. Він підтвердив панування інквізиційного процесу. Але з абсолютизмом мусив упасти й інквізиційний процес. Основними необхідними моментами реформ були: принцип оскарження, усність процесу і його відкритість для громадськості, суд присяжних та ін. Уже 18 травня 1848 року в Австрії запроваджено суд присяжних. Процес проголошувався публічним і гласним, вводилося вільне визнання доказів, створювалася особлива установа для виконання обов’язків звинувачення. Все це знайшло своє відображення в новому порядку кримінального процесу від 17 січня 1850 року. Однак перш ніж цей кримінально-процесуальний порядок зміг прижитися, відбулось повернення до абсолютизму. На початку 1852 року зникли суди присяжних. А 29 липня 1853 року було заявлено про нове впорядкування кримінального процесу. Закон про кримінальне судочинство 1853 року повністю відповідав потребам неоабсолютизму. Частково він запроваджував гласність процесу, але майже виключав участь громадськості у здійсненні правосуддя. Зріс вплив попереднього таємного слідства. Усними і публічними стали тільки кінцеві слухання справ, але вони відігравали лише другорядну роль. На Буковині кримінально-процесуальний порядок від 29 липня 1853 року вступив у дію з 29 липня 1855 року. Повернення Австрії до парламентаризму поставило на порядок денний вироблення нового кримінально-процесуального порядку. 23 травня 1873 року цісар затвердив новий кримінально-процесуальний кодекс, який з невеликими змінами діяв до жовтня 1918 року.\nТакими були основні джерела права, що в різні часи діяли на Буковині в період її належності до Австрії. Хронологічно їх дія навіть виходить за рамки 1918 року. Так, австрійський кримінальний кодекс діяв на Буковині до 1936 року, цивільний – до 1938 року. Майже півторастолітній період перебування Буковини в австрійському правовому просторі, безумовно, став важливим фактором правової аккультурації з боку Австрії щодо неї.\nУ підрозділі 7.2. “Підготовка правничих кадрів” підкреслюється, що включення Буковини до правового простору держави Габсбургів через введення в дію на її території джерел австрійського права вимагало належно підготовлених кадрів з юридичною освітою. Їх направляли на Буковину з інших коронних земель: це було одним із наріжних каменів австрійської "кадрової" політики взагалі. Але, по-перше, така політика не могла бути самодостатньо ефективною: "імпортованим" кадрам не вистачало необхідних знань про умови, специфіку краю, його традиції, менталітет поліетнічного населення. А по-друге, їх просто не вистачало. Тому важливим фактором правового розвитку краю стало започаткування тут підготовки правничих кадрів. Воно відбулось у 1875 році з відкриттям Чернівецького університету. Зрозуміло, що відкриття університету переслідувало і значно ширші цілі – від чисто освітніх до політичних: – “оберігати й поширювати австрійську вірність”. Одним з трьох факультетів університету став юридичний. Як і у всіх австрійських університетах чотирирічний курс поділявся на три групи наук: права, судочинства і державознавства. Вивчення кожної із названих вище груп наук завершувалося державним іспитом. З 1893 р. державні іспити були двоякими: одні давало право на ступінь доктора права, а інші відкривали можливість вступу на державну службу.\nСвій перший семестр в середині жовтня 1875 року факультет розпочав у складі 8 викладачів та 111 студентів. В наступні роки тут виросли викладацькі сили, окремі представники яких могли б зробити честь найвідомішому юридикуму Європи. Особливе місце серед них належить Є.Ерліху – одному з родоначальників сучасної соціології права. У 1897-1902 рр. на кафедрі кримінального права працював ще один знаменитий юрист, один із піонерів сучасної криміналістики Ганс Гросс. Визнаним спеціалістом з цивільного права вважався в Австрії К.Адлер. Таким же авторитетом користувався викладач кримінального права і кримінального процесу Ф.Екснер. Назвемо в цьому ряду і професорів А.Скедля (цивільний процес), А.фон Гальбана (німецьке право).\nВикладання на факультеті велось виключно німецькою мовою. Абсолютну більшість викладацького складу становили німці. Німецькою мовою велось і діловодство. Це не могло не позначитись на національному складі студентства. В ньому переважали німці і євреї. Значно поступалися їм румуни, поляки, українці. Найчисленніша етнічна група Буковини – українці – на юридичному факультеті була представлена найслабше. У 1906 р., наприклад, на факультеті навчались: німців і євреїв – 191, румунів – 79, українців – 67, поляків – 19. Загалом започаткування підготовки юристів у Чернівцях мало важливе значення для політико-правового розвитку краю. Кілька поколінь спеціалістів, безумовно, вдихнули свіжий струмінь у діяльність адміністративних, судових та правоохоронних органів, сприяли підвищенню правової культури населення краю.\nУ “Висновках” підведені загальні підсумки дослідження, сформульовані основні положення, що визначають зміст дисертаційної роботи:\n–\tприєднання Буковини до Австрії було типовим для епохи європейського абсолютизму актом анексії, який переслідував чітко визначену стратегічну мету австрійського уряду: зміцнення австрійських кордонів та покращення сполучення між австрійськими провінціями, перш за все між Семигородом та новоприєднаною (у 1772 р.) Галичиною. Ніякі наступні історико-правові аргументи на користь австрійських прав щодо Буковини не витримують жодної критики;\n–\tроки належності Буковини до монархії Габсбургів викликали і досі продовжують викликати суперечливі оцінки. При цьому одні дослідники посилаються на безсумнівні факти соціально-економічного та культурного прогресу краю, підтвердження якого спостерігаються і сьогодні, а інші – на констатацію такого ж незаперечного факту, що Буковина і близько не досягла рівня розвинутих земель Австрійської корони. Історія, як відомо, не знає умовного способу, хоча альтернативність в історії була завжди. В різні часи Буковина перебувала під зверхністю різних держав. Історична справедливість вимагає визнати, що Австрія забезпечила на Буковині помітний прогрес у всіх сферах крайового життя. Із глухого турецько-молдавського середньовіччя край поступово піднявся до рівня новітнього суспільства, поєднавши до того ж в собі риси східної і західної цивілізацій;\n–\tу відповідності з названими вище підходами оцінювалася в історико-правовій і історичній науці й система державно-правових інститутів Буковини в розглядуваний період, хоча предметом окремого аналізу її функціонування досі не було. У 1774-1918 рр. Буковина єдиний раз за всю історію була цілісною політико-адміністративною одиницею (в ХХ столітті історія розділила її на дві частини: південна опинилася у складі Румунії, а північна, як Чернівецька область, – у складі України). За цей час тут сформувалася система органів адміністративного управління, самоврядування, судових і правоохоронних органів європейського зразка, яка базувалася на законі, хоча, державу Габсбургів тільки у порівнянні із попередніми володарями Буковини можна визнати правовою;\n–\tдвадцять п’ятий "клаптик" Австрії – Буковина була восьмою у Ціслейтанії за територією і чисельністю населення, дев’ятою – за густотою населення, але найпослушнішою в політико-адміністративному плані. Австрійська адміністрація Буковини, безумовно, представляла перш за все монархічну владу Габсбургів. У своєму розвитку вона послідовно пройшла етапи військового (1774-1786 рр.), окружного – у складі Галичини (1787-1849 рр.) та крайового (1849-1918 рр.) управлінь. На кожному з цих етапів Буковина мала різний правовий статус, суть якого визначалась співвідношенням централізму і федералізму в державному устрої Австрії, рівнем крайової автономії, формами і методами управління. Проте для кожного з них основними ознаками управління в краї були німецька урядова мова, німецькомовні урядові чиновники і загальноавстрійська законодавча база. Ні один із представників українського населення – найчисельнішого й автохтонного на Буковині – ніколи не посідав помітної посади в крайових чи повітових урядових установах;\n–\tз 1848 р. населення Буковини отримало право на представництво в австрійському парламенті. В різні часи різними були його масштаби (від 8 депутатів у складі рейхстагу 1848 р. до 14 – у державній раді 1911 р.), різним був рівень демократизму виборів (тільки у 1907 р. було введене загальне пряме виборче право). Це представництво не принесло краю особливих політичних, економічних та культурних вигод (як через обмеженість прав парламенту, так і через малочисельність буковинського представництва в ньому), але відіграло загалом позитивну роль у становленні демократичних традицій політичного життя, формуванні національних політичних еліт Буковини, в тому числі й української. Ряд її представників, перш за все Микола Василько і Степан Смаль-Стоцький, стали помітними постатями не тільки на буковинській, а й загальноавстрійській політичній арені. Революція 1849 р. поклала початок пробудженню національної самосвідомості так званих "неісторичних", "недержавних" народів Австрії, до яких відносили також українців Буковини. Саме в цей час була зроблена перша спроба добитися адміністративного поділу Галичини за етнічною ознакою з виділенням української її частини (в т.ч. й Північної Буковини) в окрему австрійську провінцію. Ідея ця жила до кінця перебування Галичини і Буковини у складі Австрії;\n–\tна основі австрійського законодавства 60-х рр. ХІХ ст. на Буковині сформувалася система органів самоврядування. Воно здійснювалося на двох рівнях – крайовому (сейм) та громадському (міському і сільському). Спроба організації повітових органів управління (1868 р.) була короткочасною Компетенція буковинського сейму, порядок його формування і функціонування визначалися загальноавстрійськими і крайовими законами. Сеймові повноваження стосувалися перш за все крайових господарських справ, питань соціального та культурного розвитку. Сейм володів правом звернення до центральних органів влади, обговорення загальнодержавних законів, встановлення додаткових місцевих податків. Але його рішення не були остаточними: вони санкціонувались цісарем. Вплив сейму постійно зростав, хоча "сеймова автономія" Буковини так і не піднялася до рівня найбільш розвинутих австрійських земель. І це при тому, що саме Буковина у 1910 р. дала Австрії зразок національного компромісу в організації сеймової діяльності, відомий в історії під назвою "буковинська злагода".\nОрганами міського самоврядування були міські управи. Тільки у Чернівцях – як столиці краю – діяли магістрат і міська рада. В селах функції самоврядування виконували громадські управи та громадські ради. Громадські ради обиралися громадами у складі від 9 до 30 осіб залежно від кількості виборців. Зі складу ради обирався двірник (громадський голова). Він виконував ухвали ради, завідував всіма громадськими справами, представляв громаду перед властями. Громадська рада і громадський голова переобиралися кожні три роки. Досить обширна компетенція органів громадського самоврядування стосувалася виключно місцевих питань (громадське майно, розвиток освіти, охорона здоров’я, будівництво, дороги і мости, нагляд за торгівлею і наймом), але її реалізація повністю залежала від повітових та крайової адміністрацій. Загалом громадське самоврядування забезпечувало виконання урядових рішень і досить ефективне управління громадським життям без додаткового державного фінансування, сприяло підвищенню політичної культури населення;\n– важливим напрямком державно-правового розвитку Буковини в розглядуваний період було формування системи судових, правоохоронних та правозахисних органів, яка включала в себе суди, судову та фінансову прокуратури, поліцію і жандармерію, адвокатуру і нотаріат. Процес цей пройшов ряд послідовних етапів, які загалом відповідають періодам розвитку австрійської держави та Буковини як її провінції.\n–\tприєднання Буковини до Австрії припало на початок кодифікації австрійського права. Але запровадження його на Буковині відбулося не відразу, тривалий час тут ще діяли норми попереднього права. Тільки після адміністративного включення Буковини до складу Галичини основним джерелом права в ній стало австрійське законодавство: цивільне, кримінальне, цивільно-процесуальне, кримінально-процесуальне. Навіть після розпаду Австро-Угорщини та окупації Буковини у 1918 р. Румунією австрійські кодекси ще тривалий час діяли в краї. Крім загальноавстрійських законів важливим джерелом права були постанови – розпорядження, які роз’яснювали чи доповнювали положення законів, унормовували конкретні правові відносини, наприклад, надання привілеїв. Залежно від форми, в якій видавалися постанови, розрізнялися цісарські патенти і дипломи, урядові декрети і розпорядження. Крайове законодавство як джерело права відігравало другорядну роль і стосувалося в основному господарського життя краю;\nвключення Буковини до австрійського правового простору через введення в дію на її території джерел австрійського права вимагало наявності підготовлених правничих кадрів. Більше 100 років ця проблема вирішувалася виключно шляхом присилання працівників для адміністративних органів, судів, прокуратури з інших коронних австрійських земель. Такі працівники не знали традицій, специфіки краю, менталітету його населення. Та й свою службу на Буковині вони розглядали лише як чергову сходинку у своїй кар’єрі. Відкриття у 1875 р. університету в Чернівцях і юридичного факультету в ньому корінним чином змінило ситуацію з кадрами в краї, сприяло росту правової культури населення. Крім того на факультеті зародилися визнані світом наукові традиції, сформувалися відомі наукові школи з соціології права, криміналістики, державного права.\nОсновні положення та висновки дисертаційного дослідження викладені у наступних наукових працях дисертанта:\n1.\tБуковина в державно-правовій системі Австрії (1774-1918 рр.). – Чернівці: Рута, 2004. – 384 с.\n2.\tДержавний лад і право на Буковині в 1774-1918 рр. – Чернівці: Рута, 2000. – 280 с.\n3.\tІсторія державно-правових інститутів Буковини. Ч. І. Навчальний посібник. – Чернівці: Рута, 2003. – 167 с.\n4.\tПравничий факультет університету Франца-Йосифа у Чернівцях (1875-1918 рр.). – Чернівці: Рута, 2003. – 32 с.\nСтатті у наукових фахових виданнях та збірниках наукових праць:\n1.\tПодаткова справа на Буковині в 1774-1918 рр. // Науковий вісник Чернівецького університету. Сер. Правознавство. Збірник наук. праць. Вип. 1. – Чернівці: Рута, 1995. – С. 30-35.\n2.\tАвстрійська адміністрація на Буковині // Науковий вісник Чернівецького університету. Вип. 4-5. Правознавство. Збірник наук. праць. – Чернівці: ЧДУ, 1996. – С. 118-131.\n3.\tДеякі питання історії виборів до Буковинського сейму (1861-1911 рр.) // Науковий вісник Чернівецького університету. Вип. 4-5. Правознавство. Збірник наук. праць. – Чернівці: ЧДУ, 1996. – С. 132-137.\n4.\tДо питання про сеймову реформу на Буковині // Науковий вісник Чернівецького університету. Вип. 11. Правознавство. Збірник наук. праць. – Чернівці: ЧДУ, 1997. – С. 92-99.\n5.\tАдвокатура на Буковині в період її входження до Австрії // Науковий вісник Чернівецького університету. Вип. 14. Правознавство. Збірник наук. праць. – Чернівці: ЧДУ, 1997. – С. 73-83.\n6.\tДеякі історико-правові аспекти приєднання Буковини до Австрії // Науковий вісник Чернівецького університету. Вип. 18. Правознавство. Збірник наук. праць. – Чернівці: ЧДУ, 1997. – С. 18-28.\n7.\tЗ історії поліції та жандармерії на Буковині // Науковий вісник Чернівецького університету. Вип. 24. Правознавство. Збірник наук. праць. – Чернівці: ЧДУ, 1998. – С. 25-32.\n8.\tФормування системи правоохоронних органів на Буковині в період її входження до Габсбургської держави. // Науковий вісник Чернівецького університету. Вип. 33. Правознавство. – Чернівці: ЧДУ, 1998. – С. 59-73.\n9.\tДеякі питання історії самоврядування у сільських громадах Буковини (кінець ХVІІІ – початок ХХ ст.) // Науковий вісник Чернівецького університету: Збірник наук. праць. Вип. 48: Правознавство. – Чернівці: ЧДУ, 1999. – С. 20-24.\n10.\tЗ історії Чернівецького магістрату // Науковий вісник Чернівецького університету: Збірник наук. праць. Вип. 55: Правознавство. – Чернівці: ЧДУ, 1999. – С. 21-26.\n11.\tНотаріат на Буковині в другій половині ХІХ – на початку ХХ ст. // Науковий вісник Чернівецького університету: Збірник наук. праць. Вип. 62: Правознавство. – Чернівці: ЧДУ, 1999. – С. 61-63.\n12.\tДержавний лад і право на Буковині у 1774-1918 рр.: історіографія, проблеми // Науковий вісник Чернівецького університету: Збірник наук. праць. Вип. 70: Правознавство. – Чернівці: Рута, 1999. – С. 21-26.\n13.\tАвстрійський парламентаризм і буковинські парламентарії // Держава і право. Зб. наук. праць. Юридичні і політичні науки. – К.: Ін-т держави і права НАН України, 2000. – С. 23-34.\n14.\tДо питання про джерела державного права на Буковині у 1775-1918 рр. // Науковий вісник Чернівецького університету: Збірник наук. праць. Вип. 75: Правознавство. – Чернівці: ЧДУ, 2000. – С. 23-26.\n15.\tЗ історії кодифікації австрійського цивільного та цивільно-процесуального права // Науковий вісник Чернівецького університету: Збірник наук. праць. Вип. 82: Правознавство. – Чернівці: ЧДУ, 2000. – С. 18-21.\n16.\tДжерела кримінального та кримінально-процесуального права на Буковині у 1975-1918 рр. // Науковий вісник Чернівецького університету: Збірник наук. праць. Вип. 91: Правознавство. – Чернівці: ЧДУ, 2000. – С. 14-17.\n17.\tСудоустрій на Буковині у 1774-1918 рр. // Науковий вісник Чернівецького університету. Вип. 100. Правознавство. – Чернівці: Рута, 2000. – С. 32-34.\n18.\tФінансова прокуратура Буковини у 1867-1918 рр. // Право України. – 2001. – № 1. – С. 133-134.\n19.\tПро джерела вивчення державного ладу і право на Буковині в період її перебування у складі Австрії (1774-1918) // Вісник Львівського університету. Серія юридична. Вип. 36. – Львів, 2001. – С. 52-54.\n20.\tДо питання про порядок роботи та компетенцію Буковинського сейму // Науковий вісник Чернівецького університету. Вип. 103. Правознавство. – Чернівці: Рута, 2001. – С. 10-12.\n21.\tРозвиток правових основ австрійського парламентаризму у 1859-1918 рр. // Науковий вісник Чернівецького університету. Вип. 105. Правознавство. Збірник наук. праць. – Чернівці: Рута, 2001.\n22.\tЗ історії вищої правничої освіти на Буковині // Юридический вестник. – Одесса. – 2000. – №3. – С.135-140.\n23.\tДо питання про правовий статус української мови на Буковині за Австрії // Науковий вісник Чернівецького університету. Вип. 121. Правознавство. – Чернівці: Рута, 2001. – С.15-19.\n24.\tДо питання про австрійську військову адміністрацію Буковини (1774-1786 рр.) // Науковий вісник Чернівецького університету. Збірник наукових праць. Вип. 154. Правознавство. – Чернівці: Рута, 2002. – С.28-31.\n25.\tГанс Гросс: життя і науково-педагогічна діяльність // Держава і право: Збірник наукових праць. Юридичні і політичні науки. Вип. 22. – К: Ін-т держави і права імені В.М.Корецького НАН України, 2003. – С.99-102.\n26.\tР.Ф.Кайндль як історик права // Науковий вісник Чернівецького університету. Збірник наукових праць. Вип. 187. Правознавство. – Чернівці: Рута, 2003. – С.122-123.\n27.\tПравові основи податкової справи на Буковині у 1774-1918 рр. // Підприємництво, господарство і право. – 2004. – №4. – С.81-83.\n28.\tКрайові мови на Буковині за Австрії: правовий статус і реалії // Вісник Академії правових наук України. – Харків. – 2004. – №36. – С.56-64.\n29.\tПрокуратура на Буковині в період її перебування у складі Австрії // Вісник Луганської академії внутрішніх справ МВС імені 10-річчя незалежності України. – 2004. – Вип. 2. – С.92-99.\n30.\tМаловідомі сторінки історії юридичного факультету Чернівецького університету // Бюлетень Міністерства юстиції України. – 2004. – № 6. – С.5-12 (у співавторстві).\nМатеріали конференцій, статті у наукових журналах та збірниках:\n1.\tЮридичний факультет // Чернівецький університет. 1875-1995: Сторінки історії. – Чернівці: Рута, 1995. – С. 41-46.\n2.\tПрофесорсько-викладацький склад юридичного факультету університету Франца Йосифа в Чернівцях: формування і діяльність // Матеріали ІІІ Міжнародної історико-краєзнавчої конференції, присвяченої 120-річчю заснування Чернівецького університету (29 вересня – 1 жовтня 1996 р. Чернівці). – Чернівці: Рута, 1995. – С.106-111 (у співавторстві).\n3.\tФінансова прокуратура в Чернівцях (1867-1918 рр.) // Проблеми фінансового права. Міжнародна наукова конференція. Вип. 2. – Чернівці: ЧДУ, 1996. – С.290-294.\n4.\tНотаріат на Буковині в другій половині ХІХ – на початку ХХ століття // Нотаріат. – 2000. – №3-4. – С.56-57 (у співавторстві).\n5.\tДжерела права на Буковині в період австрійської військової адміністрації // “Сутність, цілі та засоби права”: Матеріали всеукраїнської наукової конференції, присвяченої 10-річчю відновлення діяльності юридичного факультету в Чернівецькому національному університеті 3-5 травня 2001 р. В Чернівцях. – Ерліхівський збірник. Вип. 3. – Чернівці: Рута, 2002. – С.131-133.\n6.\tПредставництво українців Буковини в Австрійській державній раді (кінець ХІХ – початок ХХ ст.) // Проблеми державотворення і захисту прав людини в Україні. Матеріали ІХ регіональної науково-практичної конференції. 13-14 лютого 2003 р. – Львів: Юридичний факультет Львівського національного університету імені Івана Франка, 2003. – С.94-95.\n7.\tПриєднання Буковини до Австрії та його міжнародно-правове закріплення // Матеріали міжнародної наукової конференції, присвяченої пам’яті Володимира Михайловича Корецького, “Застосування норм міжнародного права у внутрішньому правопорядку України” 18-19 лютого 2003 р. У Дніпропетровську. – Держава і право. Зб. наук. праць. Юридичні і політичні науки. Спецвипуск. – Київ-Дніпропетровськ: Ін-т держави і права імені В.М.Корецького НАН України, 2003. – С.435-437. (4 країни-учасниці, 145 доповідачів).\n8.\tДеякі питання історії кодифікації австрійського приватного права (1753-1918) // Методологія приватного права. Зб. наук. праць (за матеріалами наук.-теорет. конф., м. Київ, 30 травня 2003 р.) / Редкол.: О.Д.Крупчан (голова) та ін. – К.: Юрінком Інтер, 2003. – С.373-377.\n9.\tДосвід крайового адміністративного управління Буковиною у складі Австрії (1849-1918) // Актуальні проблеми держави і права: Збірник наукових праць. – Одеса: “Юридична література”. – 2003. – С.135-139.\n10.\tНалоги и налоговые службы на Буковине в конце XIX – начале XX в. – Финансово-правовая доктрина постсоциалистического государства. Сборник научных докладов и сообщений за материалами международной научной конференции 22-24 сентября 2003 года. Выпуск 2. – Черновцы: “Рута”, 2003. – С.294-296.\n11.\tМіське самоврядування на Буковині за Австрії (1774-1918 рр.) // Проблеми державотворення і захисту прав людини в Україні: Матеріали Х регіональної науково-практичної конференції. 5-6 лютого 2004 р. – Львів: Юридичний факультет Львівського національного університету імені Івана Франка, 2004. – С.110-112.\n12.\tDie Professoren der juridischen Fakultдt in Czernowitz // Glanz und Elend der Peripherie: 120 Jahre Universitдt Czernowitz. Eine Verцffentlichung des Цsterreichischen Ost – und Sьdosteuropa – Instituts. – Bern – Berlin – Frankfurt а.M. – New York – Paris – Wien: Peter Lang, 1998. – S. 101-122 (у співавторстві).\nНикифорак М.В. Державний лад і право на Буковині в 1774-1918 рр. – Рукопис.\nДисертація на здобуття наукового ступеня доктора юридичних наук за спеціальністю 12.00.01 – теорія та історія держави і права, історія політичних і правових вчень\nВ дисертації на основі вивчення обширної вітчизняної та зарубіжної наукової літератури, аналізу нормативно-правових актів, архівних документів, матеріалів преси здійснено системний аналіз державного ладу і права на Буковині в період її перебування у складі Австрії; визначені основні етапи і форми розвитку австрійської адміністрації на Буковині, їх загальні ознаки та особливості; обґрунтована періодизація історії австрійського парламентаризму, розкриті особливості та значення представництва Буковини в австрійському парламенті для розвитку краю; проаналізовано правовий статус української мови в Австрії; з’ясовані зміст, структура та особливості системи самоврядування на Буковині; висвітлені правові засади та особливості судоустрою на Буковині, зміст і форми юридичної допомоги; проаналізована діяльність правоохоронних органів (прокуратури, поліції, жандармерії); обґрунтовані особливості включення Буковини до правового простору Австрії, уточнено зміст та обсяг правової аккультурації Австрії щодо Буковини; розкриті зміст та значення правничої освіти на Буковині.\nКлючові слова: державний лад, джерела права, австрійська адміністрація на Буковині, суд на Буковині, правоохоронні органи на Буковині, австрійський парламент, самоврядування на Буковині.\nНикифорак М.В. Государственный строй и право на Буковине в 1774-1918 гг. - Рукопись.\nДиссертация на соискание ученой степени доктора юридических наук по специальности 12.00.01 - теория и история государства и права, история политических и правовых учений\nВ диссертации на основе изучения обширной отечественной и зарубежной научной литературы, анализа нормативно-правовых актов, архивных документов, материалов прессы осуществлен системный анализ государственного строя и права на Буковине в период пребывания ее в составе Австрии; определено историческое понятие Буковины; проанализированы международно-правовые акты о присоединении Буковины к Австрии; определены основные этапы развития австрийской администрации на Буковине, представлявшей прежде всего монархическую власть Габсбургов, их общие признаки и особенности; уточнена периодизация истории австрийского парламентаризма; раскрыты особенности и значение представительства Буковины в австрийском парламенте для социально-экономического, политического и культурного развития края; проанализирован правовой статус украинского и других краевых языков на Буковине; выяснены содержание, структура, тенденции и особенности развития системы самоуправления на Буковине (краевого, городского и сельского); проанализированы компетенция, порядок формирования и функционирования буковинского сейма, Черновицкого магистрата сельских общинных управ и советов; освещены правовые основы и особенности развития суда на Буковине, содержание и формы юридической помощи (адвокатура, нотариат); проанализирована деятельность правоохранительных органов (судебной и финансовой прокуратур, полиции, жандармерии); обоснована периодизация включения Буковины в правовое пространство Австрии, раскрыты тенденции и особенности этого процесса, проанализированы важнейшие источники государственного, гражданского, криминального и криминально-процессуального права Австрии, действовавшие на Буковине в рассматриваемый период, уточнено содержание и объем правовой аккультурации Австрии относительно Буковины; раскрыто содержание высшего юридического образования и юридической науки на Буковине, их значение для политико-правового развития края.\nКлючевые слова: государственный строй, источники права, австрийская администрация на Буковине, суд на Буковине, правоохранительные органы на Буковине, австрийский парламент, самоуправление на Буковине.\nNykyforak M.V. Political system and law on Bukovina per 1774-1918 years. - Manuscript.\nThe dissertation on competition of a scientific degree of doctor of juridical science on a speciality 12.00.01 - theory both history of the state and right, history of the political and legal doctrines\nIn the dissertation on the basis of study of the extensive domestic and foreign scientific literature, analysis of the legal acts, archival documents, materials of press the complex analysis of political system and law on Bukovina during stay it in a composition of Austria is carried out. Besides the basic stages of development of the Austrian administration on Bukovina, their general signs and features are defined; are specified the periods of a history of the Austrian parliamentarism, the features and importance of Bukovina's representation in the Austrian parliament for development of country are disclosed; the status of the Ukrainian language in Austria is analyzed; are made out the contents, structure and features of system of local government on Bukovina; the bases and features of the judicial system on Bukovina, contents and forms of legal assistance are covered; the activity of the law-enforcement agencies (prosecutor's office, police, gendarmerie) is analyzed; the features of including Bukovina in legal space of Austria are proved; the basic directions and volume of influence of the Austrian right on Bukovina is specified; the contents and importance of legal education on Bukovina is disclosed.\nThe key words: political system, sources of law, Austrian administration on Bukovina, judicial system on Bukovina, law-enforcement agencies on Bukovina, Austrian parliament, local government on Bukovina.