Лазар Баранович. Критика. Погляди письменників на творчість Барановича\n13-11-2019 Лазар Баранович 404\nР. П. Радишевський\nЛазар Баранович — вихованець, а згодом викладач і ректор Києво-Могилянської колегії — увійшов в історію української літератури як автор прозових проповідей, віршованих збірок, організатор видавничої справи. Така багатогранна діяльність ще за його життя привернула увагу сучасників і була високо оцінена в тодішніх церковно-політичних та культурних колах. На жаль, дослідники пізніших часів часто нехтували цими свідченнями про чернігівського архієпископа, а це привело до того, що чимало фактів біографії, громадської та творчої діяльності письменника випало з наукового обігу.\nОдним із перших слово вдячності Барановичу сказав відомий український письменник Іоаникій Галятовський у передмові до своєї польськомовної книжки «Старий західний костьол», надрукованої 1678 р. в Новгород-Сіверську з присвятою чернігівському архієпископу, і виданою під його опікою. Із присвяти стають відомими факти товариських стосунків двох провідних літераторів XVII ст. Для Галятовського Баранович був першим магістром у класі граматики і професором риторики, потім здібного учня він висунув на ректора Києво-Могилянської колегії, а далі — чернігівського архімандрита. У Новгород-Сіверській та Чернігівській друкарнях Л. Барановича вийшло більшість творів Галятовського. Крім того, Л. Баранович звертався до царя Олексія Михайловича з проханням підвищити в церковному стані та прийняти в царському дворі літературні твори І. Галятовського. Передмова, позбавлена панегіричного перебільшення, так властивого цьому жанру, може слугувати за об’єктивне джерело вивчення біографії і творчої спадщини Л. Барановича. І. Галятовський вихваляв його передусім за «велику мудрість і науку», здобуту сумлінною працею в молодому віці в різних колегіях та академіях міст Вільна, Києва, Каліша. Набутими знаннями він щедро ділився з іншими і коли викладав «вільні науки», тобто філософію, і коли став ректором Києво-Могилянської колегії. В панегірику підкреслюється, що в проповідницькій діяльності Л. Баранович, переконуючи «рідні народи», дотримувався основного принципу — «наука і правда», диктованого не «холодним розсудком», а велінням серця. Автор передмови наголошує, що чернігівський архієпископ поширював і передавав свої знання не лише усним, тобто проповідницьким, словом, а й через книги. Перераховуються написані на той час головні його твори — «Меч духовний», «Труби словес проповідних», «Аполлонова лютня», «Нова міра старої віри», «Житія святих», «Книга смерті» та ін. […] І. Галятовський наводить більше конкретного матеріалу про Барановича-будівничого, підкреслюючи, що він реставрував і збудував церкву Спаса в Новгород-Сіверському, церкву князів Бориса і Гліба в Чернігові, розпочав будувати монастир і церкву на Болдинських горах. У цьому, пишеться в передмові, Л. Баранович «наслідував гетьмана Мойсея», тобто Богдана Хмельницького, котрий, як відомо, висунув його на високу церковну посаду чернігівського єпископа.\nОкремі відомості І. Галятовського про Л. Барановича підтверджують, а подекуди і доповнюють у своїх панегіриках поет Іван Величковський та гравер і поет Лаврентій Крщонович, які були тісно пов’язані з Чернігівською друкарнею та її фундатором. На думку С. І. Маслова, «Вірші до Лазаря Барановича», написані польською мовою з домішками латині як «нічна праця Іоанна Величковського», з’явилися між 1680-1683 pp. Приблизно в цей же час (1682-1684), за твердженням П. М. Попова, створений панегірик чернігівського архідиякона Лаврентія Крщоновича із латинською назвою «Redivivus phoenix» («Воскреслий фенікс»). Хотілося б висловити припущення, що твори обох авторів були написані в 1683 p., нібито присвячені дню народження Л. Барановича. На такий здогад наштовхує передусім звернення поетів до мотиву воскресіння і розкриття його характерними для бароко художніми засобами. Вірші І. Величковського, як сказано на останній сторінці панегірика, були вручені Л. Барановичу від імені гуртка друкарських працівників. Серед них, мабуть, був присутній і Л. Крщонович, котрий працював на той час у Чернігівській друкарні і, як сам свідчив у листі, «больше уже двадцати лет» служив «архіреем тутейшим». Можна припустити» що Л. Крщонович, прочитавши вірші І. Величковського, написав свій, цілком оригінальний твір, в якому теж прозвучав мотив воскресіння. Складається враження, що між обома авторами проходило своєрідне творче змагання в оспівуванні особи діяльного Барановича. Серед спудеїв багатьох навчальних закладів, в тому числі й Києво-Могилянської колегії, часто практикувалися подібні творчі диспути.\nУ першій частині панегірика І. Величковського біблійна ідея про пшеничне зерно, що вмирає в землі, а відродившись, приносить багаті плоди, поєднується із легендою про мерця Лазаря, якого воскресив Христос. Автор «нічної праці» намагається всіляко пов’язати тему із життям Барановича, бо ж:\nЛазар Лазаря завжди прославляє,\nХвалу до тебе виняткову промовляє.\nПроте не завжди барокові алегорії, взяті з біблійних та античних цитат, давали можливість повно розкрити діяльність цієї особи» Важливими є ті місця з панегірика, де І. Величковський, перераховуючи твори свого патрона, дає їм стислу, але точну оцінку, вихваляє його письменницькі здібності. Насамперед він підносить ті твори, в яких дано відсіч католицькому табору й захищається православна віра. На думку автора, «Меч духовний» Барановича «гостріший за Акцієву бритву», «від нього геть тікає ворог душі». Та й від «Труб словес» письменник не чекає слави, він лише співає ними на землі. Його «Аполлон християнський», коли подав голос, то «поганські груди пробиває», а «Лютня Аполлона», «грає солодше і вдячніше, ніж Аріона». І. Величковський возвеличує Л. Барановича також за прагнення наситити «голодний народ» не лише божим словом, а й земними милостинями.\nЩе складнішим за своєю композицією й алегоричними образами є панегірик «Воскреслий фенікс» Л. Крщоновича. Автор твору після піднесення його чернігівському архієпископу отримав 1684 р. ігуменство в Чернігівському Троїцько-Іллінському монастиреві. У шести розділах віршованого тексту, написаного латинською й польською мовами та ілюстрованого гравюрами І. Щирського й, напевне, за участю самого автора, помітне прагнення охопити й послідовно передати вузлові моменти життя Барановича від юних літ аж до старості. Як зазначив Л. Крщонович у присвяті-передмові до читача, його твір є скромним словом вдячності своєму патронові без навмисного показу власної освіченості, перебільшень і штучних прикрас. Цей панегірик — єдине для нас джерело, де говориться про світське ім’я чернігівського архієпископа — Лука. Перша частина твору та центральна гравюра до нього із зображенням емблематичного герба Л. Барановича у вигляді хреста на ланцюгу, підтверджують думку про походження Лазаря із простого роду. На це звертається увага й у вірші, який належить, мабуть, теж Л. Крщоновичу і відкриває книгу «Тріодь цвітная» (1685). В ньому говориться, що віддавна люди мають родинні герби, прикрашені звірами, птахами, мечами, стрілами і навіть сонцем, а Лазар, маючи за клейнод хреста, свій край і народ освітлює «славним словом». У «Воскреслому феніксі» якраз і підкреслюється, що вершини слави Баранович здобував не багатими клейнодами, а невтомною працею, навчанням, природною мудрістю й розумом. Крщонович констатує, що свої знання він поглиблював в єзуїтських і католицьких колегіях та академіях і задля цього змушений був прийняти уніатство. Окремі наведені автором факти про роки навчання письменника в західних освітніх закладах збігаються з думками, які раніше висловив І. Галятовський. «Свій дотеп» Баранович роздавав у «Славних Атенах» Великого князівства Литовського, тобто у Віденській академії, а Каліш «дивувався» його мудрості.\nНа Могилянський Парнас Лазар Баранович вступив як «справжній Аполлон», сповнений слави. Він дійсно зміг «заквітчати гори, що означало нести знання, викладаючи поетику, риторику, філософію а потім ставши ректором Києво-Могилянської колегії. Якщо Галятовський вказує, що Київ для письменника був лише етапом на шляху здобуття освіти, що за Крщоновичем — у стінах Київської колегії Лазар проводив чималу викладацьку діяльність, «багато людей зробив мудрими». Однак жоден із них не вказує, на чиї ж кошти навчався Баранович у західних колегіях.\nСвого часу М. Сумцов заперечив раніше висловлену думку А. Страдомського про те, що Баранович був відправлений П. Могилою в інші академії з метою підготовки до викладання в рідній колегії. Дискусійність цього факту спростовується свідченням Антонія Радивиловського, яке знаходимо в другому за порядком слові на «Рочини Петра Могили» (31 груд. 1658 p.). Він відзначав, що Баранович разом з Гізелем дійсно були послані навчатись на кошти Петра Могили. Видно, автор був свідком запальних дискусій і бесід, котрі проводив київський митрополит й ректор колегії з молодими професорами. «Ктож барзей, яко вы негдысь бывши професореве Колегіум Кіевского, ясне Превелебний епископе Черяиговский (Баранович. — Р. Р.), высоце привелебный архимандрито Печерский (Гізель. — Р. Р.) дозналисте его ку собе делфиновой любви. Ему то з вами дискуровати една была утеха, ему то беседы з вами бывали вдячны. Рекл сын Божій: веселіе мое житы с професорами; носил вас, яко делфин «з власного своего опатровал скарбу...», помогал вам гды, кошт свой важачи, вас посылал на науки».\nЛ. Крщонович у «Воскреслому феніксі» високо підносить літературні твори як продукт «нічної праці» Барановича, вважаючи його «Аполлонову лютню» зразком, гідним наслідування. Недаремно автор-панегірист просить натхнення не в музи, а в Аполлона-Барановича, який йому в творчості має «подавати такт». Він схвально говорить про збірки «Меч духовний», «Трубы словес», «Нова міра». Звичайно, в такому жанрі, як панегірик, не передбачався, та й не був можливий докладний критичний аналіз літературних творів, тут швидше висловлювалось загальне враження від прочитаного і їхнього функціонування на той час.\nНадаючи великого значення попередній апробації своїх творів, Л. Баранович прагнув, щоб з рукописами ознайомилося якомога більше «вчених» людей, котрі могли б вказати на вади, полікувати «непоэтические ноги», «безобразные роги». Характерний в цьому плані його лист до печорського архімандрита Інокентія Гізеля стосовно «Аполлонової лютні»: «Никогда не стыдился я отдавать сочиненія свои на суд умов высших, и теперь тем же путем следую и, начиная с главы, от вашей пречестности, покорнейше проше всех кіевских отцев игуменов соблаговолить на досуге пересмотреть тетрадки с моими виршами; больше глаз, больше и увидят». Баранович прохав і Варлаама Ясинського, «плодоносну гілку мого винограду» (слова Лазаря. — Р. Р.), ректора Києво-Могилянської колегії, щоб той «побесідував з його польским Аполлоном».\nОсновну роботу над виданням «Аполлонової лютні» здійснили Гізель та друкар Петро Армашенко. Про труднощі, які зустрілись під час друкування польськомовної книги, розповідає Армашенко у листі до чернігівського архієпископа. Він робить висновок, що навіть у Києві «трудно найти здесь таких умных голов и способных к стихотворству, как у вашей милости». Можливо, така оцінка творчості Барановича дала підстави О. Левицькому згодом назвати його «даровитым проповедником, природным поетом и искуснейшим стихослагателем».\nУ друкарні Києво-Печерської лаври Лазар Баранович видав свою першу книжку «Меч духовний». Із великої кількості її примірників, взятих до Москви на собор, декілька Олексій Михайлович «любезно принял своими царскими руками», У листі із Москви до Феодосія Сафоновича письменник писав «Труд мой, в дар отданный, везде благодарно принят». Проте не всі кола схвально зустріли його збірник проповідей. Звинувативши автора в латинській єресі, різко виступив проти вмісту «Меча духовного» патріарх Никон. Незважаючи на критику, книга була схвалена на соборі, і московський уряд дозволив її продаж і навіть сам розсилав окремі примірники по єпархіях. На шану автора «мечекователя» виступив при царському дворі в усними промовами і чотирма епіграмами Симеон Полоцький. У першій найбільшій за розміром епіграмі він прославляє свого вчителя, його працелюбство, вплив на очищення людських душ і традиційно» .важко хворому на той час Лазарю, бажає міцного здоров’я і довгих років життя:\n... Блажен делатель его (меч) уковавый.\nМеч бо се святий, меч се не кровавый.\nЯзвит он сердце, слезы источает,\nЯзвами язвы души исцеляет.\nПаки блаженна тебе именую,\nО, трудолюбче, за любов такую...\nНаступний збірник «Трубы словес» Баранович мав намір видати в Москві. Проте і цей твір, який розходився в своїй основі з московськими церковними канонами, не всіма був оцінений позитивно, а тому й не був надрукований, хоч, як пояснював С. Полоцький, на перешкоді стали воєнні події. Письменник хотів, щоб цензура його книжки була доручена «искусному в богословіи» С. Полоцькому, прохав, щоб той постарався «отсечь всякую ветвь, не приносящую плода, и всякую, приносящую плод, очистить, чтобы более принесла плода». Відсилаючи назад автору переглянутий і відредагований рукопис, С. Полоцький дав йому досить високу оцінку: «Посылаю их вам до более удобного времени, что при своем разумЪ я боюсь, чтобы в столь высоких материях не ошибиться. Посылаю, сам переписав и просмотрев. Если они и мало разнятся от оригинала, тому не дивись, твоя святыня, ибо сколько голов, столько и умов. А имея дерзновение у тебя, дЪлал как мог лучше, и если вкралась ошибка, отечески извини. Славянский язык несколько отличный (от твоего), потому что я приспособляюсь к здешнему... Может быть в том Промысел Божій, чтобы вам еще раз пришлось просмотреть золотой ваш труд. А там посмотрим, где напечатать — в Москве или в КиевЪ».\nВажливо підкреслити, що вже сучасники звернули увагу на велику діяльність Барановича в справі збереження миру. Так, гетьман Многогрішний писав князю Ромодановському: без присутності Барановича на Глухівській раді важко буде прийняти якесь рішення, «потому что он (Баранович. — Р. Р.) был Войску запорожскому предводителем и ходатаем перед великим государем, поэтому он же, архієпископ, должен довести дело к благополучному окончанію». Як видно, голос Лазаря тоді багато важив серед козацької верхівки, яку постійно закликав до вірності політичним ідеалам Б. Хмельницького. Саме про це говорять той же гетьман Дем’ян Многогрішний та полковник Петро Рославченко у зверненні до письменника: «Имеючи ми частое от пресвященства вашего (Барановича. — Р. Р.) еще Брюховецкого, чтоб мы всячески сближались к миру, пастырское увещаніе, чтоб мы с Татары не бранились (в примітці — «братались». — Р. Р.), яко хрістіяне, вольностей своЪх не саблею, но доброволно поддавать единого его царскому пресветлому величеству».\nВеликою заслугою Л. Барановича було те, що у цей важкий для українського народу період польсько-шляхетської та турецько-татарської агресії він постійно втручався в політичне життя, відстоював мир, боровся проти чвар і суперечок у середині українського козацтва, які виникали часто внаслідок необдуманих переорієнтацій їхніх гетьманів.\nЧетвертим із доброчинств, які славить Л. Крщонович у панегірику, є vietaSj тобто любов до батьківщини, прагнення миру і спокою в країні. Автор панегірика вдається до окремих образів, характерних для творчості свого патрона, пише з пафосом «Аполлонової лютні»» зокрема циклу «Про війну». Він говорить про Марса, тобто про воєнні дії, через якого «кров ріками ллється» і руйнуються міста. Крщонович (автор гравюри «Хотинська битва», очевидцем якої, напевно, був сам), як і Баранович, прагнув, щоб настав той час, коли люди в мирі «будуть процвітати»... Підкреслюється, що без крові втихомирити релігійні антагонізми і встановити спокій в країні вдалося лише одному Барановичу, якому підкорився і Mars Roxolanus український Марс, і «хоругви бунтовні» Bellony, тобто богиня війни. Ось як закінчує свої роздуми про Барановича-миротворця Л. Крщонович, наголошуючи на його заслузі в справі мирного врегулювання політичних суперечок і релігійної конфронтації:\nХто в крові мир вітчизні дарує,\nПевно, вітчизна з сльозами приймає.\nТи і вітчизні, і пошарпаній церкві\nУлюблений мир приносиш без крові.\n(Переклад автора статті)\nЛ. Баранович неодноразово вказував, що принести мир руському народові, звільнитися від найстрашнішого для слов’янства ворога — турецько-татарських орд — можна лише спільними діями всього «християнського світу». Проте ідея слов’янсько-християнської єдності не затіняла в нього потреби відсічі шляхетсько-католицькому наступу. В одному з листів до Мелетія Дзика він з болем пише про діяння агресора: «В это время в заднепровской Украине татары и турки делали страшные опустошения огнем и мечем, а католики и униаты жестокими гонениями утесняли православие». Як бачимо, для Барановича, прогресивного діяча того часу, боротьба за національне і соціальне визволення поєднувалася з відстоюванням православної віри. Письменник став організатором другого етапу полеміки, закликав інших роз’яснювати богословсько-догматичні суперечки про віру, чинити опір католицько-єзуїтській експансії. Характерний у цьому плані лист до І. Гізеля, де він, вихваляючи його талант і називаючи Арістотелем, заохочує, як і пізніше Галятовського, до полеміки. Баранович писав, що готовий навіть пожертвувати появою свого твору в ім’я надрукування в Києво-Печерській лаврі полемічного трактату І. Гізеля, бо вважав на даний час більш потрібними книги, в яких відстоювалась би православна віра. «Порядочно бы следовало его прошколить (Павла Бойму. — Р. Р.), чтобы он узнал при этом, как говорят, что и в непросвяшенной Россіи есть свой разум».\nУ другій половині XVII ст. Л. Баранович стає в центрі політичного й літературного життя України. За свою невтомну громадську діяльність він користувався великою повагою в культурно-освітніх колах. Важко назвати в давній українській літературі іншого поета-мецената, хто б так по-батьківськи опікався початкуючими талантами, підказував їм теми, сприяв творчості. Маючи на увазі наставницьку й організаторську роль Барановича в Києво-Чернігівському культурному осередку, О. Левицький пізніше назвав його; «бескорыстный аматер литературы и поощритель талантов». В одному з листів Л. Баранович називає А. Радивиловського «одним из моих питомцев», а в іншому нише про те, що готовий йому допомогти, і, якби мав власну друкарню, «охотно взял бы сочипенія твоей причеты ости» (Радивиловського. — Р. Р.). Проте А. Радивиловський так і не видав жодної книжки у пізніше створених Барановичем Новгород-Сіверській (1674-1679) та Чернігівській (1680-1818) друкарнях, в яких вийшло чимало художніх творів. Крщонович — один із друкарів та граверів кола Барановича — підкреслював у передмові до «Тріоді цветной», що Л. Баранович «весь труд свой и тщение обратил не на тщетную славу», а на написання та друкування книг. Стосувалась діяльності Барановича і така загальна думка передмови: «Подобны суть книги цветам, якоже бо цветы приносят плод, тако книги чту. щим их приносят пользу, и яко от цветов соплетается венец, так от чтения книжного составляется премудрость». Найбільше теологічно, публіцистичних та полемічних трактатів видав у названих друкарнях його учень і близький сподвижник І. Галятовський. Він прибув до Чернігова 1668 року, де став ігуменом, а далі й архімандритом Єлецького монастиря. Баранович гостинно прийняв Галятовського, відомого як проповідника і автора книжок «Небо новое» та «Ключ розумілій», не побоявся, що поява талановитого письменника зможе применшити його авторитет. Навпаки, чернігівський архієпископ дбав про підвищення його в церковному сані, бо вважав Галятовського «мужем умным і церкви святой зело потребным». Підтримати автора «Старого західного костьола» — значить, писав Баранович, «оказать честь науке и поддержать ее».\nЗ однаковою шанобою і прихильністю ставився Баранович і до маловідомих письменників. Показове в цьому плані його клопотання перед гетьманом і царем за молодого глухівського поета А. Заруцького. У супровідному листі гетьмана до князя В. Голіцина висловлювалась загальноприйнята оцінка діяльності Барановича, писалося, що «оную его книжку читал и исправлял муж мудрости полный, преосвященный архиепископ Лазар Баранович, велце залецал и хвалил». Поки що не відомо, чи побачила світ книжка «Мисленний рай» Заруцького, але, видно, позитивна оцінка вплинула на те, що було дано дозвіл для друку її в українських містах.\nТаку ж підтримку від Барановича в просуванні по церковній ієрархії та заохоченні до творчої праці дістав Дмитро Туптало (Ростовський), який певний період, правда, з чималими перервами (1675-1684) перебував у його осередку. Коли простежити жанрово-тематичний зміст «Скарбниці погребної» І. Галятовського (1676) та «Руна орошенного» Д. Туптала (Ростовського) (1680), то складається враження, ніби обидва автори, виконуючи волю свого мецената, написали легендарні оповідки про чудеса від образу ікони богородиці Чернігівского Троїцько-Іллінського монастиря. Чергове видання книжки «Руно орошение» Д. Туптала (Ростовського) (1683) Л. Баранович привітав віршами, де писав, що автор, «що мав на серці, те в руно вилив», «гарне руно писанням гарним оросив».\nСлід сказати про вірші, складені на смерть Л. Барановича. Вперше окремі строфи із них надрукував В. Перетц у своєму невеличкому дослідженні «К истории Киево-Могилянской коллегіи». У вступному слові вченого сказано, що їх узято з рукописного латиномовного курсу риторики «Mercurius un regno ceguisitae ferro liberaatis», прочитаного в Києво-Могилянській колегії 1693 р. якраз після смерті Л. Барановича. Пізніше ці ж рядки наводились у риториці «Triumphus cum annui laboris» («Тріумф на честь перемоги в річній праці», 1696 p.). Автором віршів, напевно, був хтось із культурно-освітніх діячів чернігівського осередку, який міг бути присутнім і на похоронах письменника. Впадає в вічі його освіченість, ерудиція, здобута, мабуть, в стінах Києво-Могилянської колегії. Головні строфи віршів написані польською мовою, хоч зустрічаються тут цитати й окремі рядки латинською та церковнослов’янською. Для возвеличення Л. Барановича обрано характерні для поетики бароко незвичні порівняння-перебільшення. Слідуючи за попередниками, зокрема Л. Крщоновичем, автор пише, що за Лазарем, плаче вся Русь, проте він відродиться, як фенікс з попелу, і буде відданий небесам. Чернігівський архієпископ помер у вересні 1693 року. Це дало привід автору панегірика наголосити, що у вересні розпочинається навчання в школах і, звичайно, про його смерть буде оголошено всім, тому що Баранович був префектом і ректором колегії. Потім говориться, що у вересні дозріває виноград та й сам Л. Баранович дозрів, як грона винограду. Автор вдавався до порівнянь, котрі повинні були потрясати читача чи слухача. Доля і справи Барановича, стверджується в панегірику, гідні більшої поваги й вшанування, ніж заслужив колись на це карійський цар Мавсол, якого вславлено гробницею (мавзолеєм), що був уже тоді прирівняний до семи чудес світу. В творі звучить ідея про безсмертя Л. Барановича, адже зроблені ним «доброчинства» і відданість праці не знаються зі смертю, вони є лише «милим сном».\nДля сучасників Лазар Баранович був великим патріотом, громадсько-політичним діячем, визначним письменником, невтомним просвітителем і видавцем.\nЛ-ра: Роль Києво-Могилянської академії в культурному єднанні слов’янських народів. – Київ, 1988. – С. 93-102.


Під час події будуть обговорювати рішення, проблеми, бюджети та практичні підходи з усіх 24 областей. Попередня акредитація для журналістів: +38050 694 84 52, legal100.pr@gmail.com. Контактна особа – Олена Лисенко, керівниця комунікаційного напрямку ГО «ВПО «Юридична Сотня». Триватиме подія до 18:00.\nУрочисте відкриття заходу відбудеться о 10:00 год. за участі міністра аграрної політики та продовольства України Тараса Кутового. 11:00 Прес- конференція. Із детальною програмою можна ознайомитись тут.\nПодії в рамках Екологічного форуму: 11:00 – відкриття форуму. Вітальні слова: Андрій Садовий, міський голова Львова, Олег Синютка, голова Львівської обласної державної адміністрації; Олександр Ганущин, голова Львівської обласної ради. 11:10 – 12:45 – Панельна дискусія: «ТПВ в Україні: як сміття стає ресурсом?» Учасники: Даніель Аспліф, розробник Національної стратегії поводження з відходами, консультант GIZ; Микола Кузьо, заступник Міністра екології; Патрік Молонья, керівник Національного проекту ЄБРР технічної допомоги Solid Waste, Ramboll, Данія; Альона Бабак, народнна депутатка України; Олег Недава, народний депутат України, заступник голови Комітету Верховної Ради України з питань екологічної політики, природокористування та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи; Андрій Садовий, міський голова Львова; Денис Крищенко, інвестиційний спеціаліст Міжнародної фінансової корпорації. 12:45 – 13:00 – Прес-брифінг про роботу Екологічного форуму Львова. Учасники: Андрій Садовий, міський голова Львова; Даніель Аспліф, розробник Національної стратегії поводження з відходами, консультант GIZ; Микола Кузьо, заступник Міністра екології; Патрік Молонья, керівник Національного проекту ЄБРР технічної допомоги Solid Waste, Ramboll, Данія; Альона Бабак, народний депутат України; Олег Недава, народний депутат України, заступник голови Комітету Верховної Ради України з питань екологічної політики, природокористування та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи; Денис Крищенко, інвестиційний спеціаліст Міжнародної фінансової корпорації. 13:00 – 14:15 – Презентація французької кампанії Egis стратегії поводження з ТПВ для Львова. Панельна дискусія: «Шлях Львова: яку модель обирає місто?» Учасники: Крістофер Раунд, керівник проекту та спеціаліст у сфері поводження з ТПВ компанії Egis; Денис Гайовий, асоційований директор та провідний банкір Представництва ЄБРР в Україні; Тетяна Тимочко, голова Всеукраїнської екологічної ліги; Анна Чижевська, директор департаменту з питань управління водними ресурсами Національного фонду охорони навколишнього середовища та управління водними ресурсами; Андрій Білоус, перший заступник голови Львівської обласної ради, голова депутатської комісії з питань екології Львівської обласної ради; Юлія Юрченко, співкоординатор ініціативи ZeroWasteLviv; Геннадій Васьків заступник міського голови з фінансово-економічних питань; Алла Войціховська, еколог МБО «Екологія-Право-Людина». 15:00 – 16:00 – Презентація успішних практик у сфері поводження з відходами. Учасники: Діана Попфалуші, голова ГО «За ЕКОрозвиток»; Олег Котис, соціальна ініціатива УГКЦ «Хтось не зробить»; Ірина Пігура, працівник Львівської обласної бібліотеки для дітей, координатор проекту «Екобібліотека; Оксана Микитин, співкоординатор проекту «Друге життя», студентка УКУ; Наталія Саноцька, член ради ГО «Оселя»; Василь Прусак, голова ОСББ «Роксолани, 57»; Віталій Соловій, менеджер Інституту міста; Вікторія Савченко, менеджер розвитку бізнесу компанії Sues Intarnational; Євгенія Піддубна-Смирнова, старший директор з корпоративних відносин Carlsberg Ukraine; Олег Сас, директор компанії Logistic Group; Міський екологічний центр; представник управління екології (презентація заводу з переробки ртутних ламп); Валентин Вольський, директор ЛМКП «Львівводоканал». 16:00 – 16:40 – Дискусія: «Малі кроки для великих рішень». Учасники: Тетяна Чучко, керівник клубу органічного землеробства у Львові; Мар'яна Бойко, представник екологічної ініціативи м. Київ; Микола Рябика, проектний менеджер ГО «Еколтава»; Юрій Назарук, співзасновник холдингу емоцій «Фест».\nУчасники: Наталія Хмиз, директор департаменту агропромислового розвитку Львівської ОДА; Якуб Скорупскі, голова коаліції “Чиста Балтика” (ССВ); Марія Басова, менеджер програм коаліції “Чиста Балтика” (ССВ) (м. Уппсала, Швеція); Руслан Білик, координатор молочного напрямку швейцарсько-українського проекту “Розвиток органічного ринку в Україні”, Дослідний інститут органічного сільського господарства (FiBL); Олександр Богачик, консультант в Україні, експерт з питань добробуту тварин COMPASSION IN WORLD FARMING; Юзеф Тибурскі, професор Вармінсько-Мазурского університету, експерт з органічного землеробства (м. Ольштин, Польща); Наталія Чоловська, президент ЛМГО «Екотерра»; Марія Станішевська, експерт з органічного сільського господарства, Польський екологічний клуб (м.Глівіце, Польща); Гуннар Норен, старший радник коаліції “Чиста Балтика” (ССВ), експерт з екологічного збалансованого сільського господарства та екосанітарії (м.Уппсала, Швеція); Петро Грицишин, кандидат технічних наук, експерт з екосанітарії, директор Західного центру українського відділення Всесвітньої лабораторії; Олександр Джига, фермер, експерт з плодоовочівництва (м.Вінниця) Андрій Антонюк, голова ініціативної групи з розробки проекту зі створення біогазової установки у Кам’янка-Бузькому районі, співзасновник “Агенції малого та середнього бізнесу”. Контактні особи: Данута Попадик, тел.: 032-245-94-21, +380-67-962-08-04, e-mail: danuta_p@mail.ru Наталія Чоловська, тел.: +380-50-430-76-23, e-mail: ecoterralviv@gmail.com\nУчасники: Ляна Мицько, координатор Craft Beer & Vinyl Music Festival; Юрій Заставний, ідейний натхненних Театру пива “Правда”, модератор Пивної конференції; Олег Мацех, координатор вінілових дискусій, ярмарку вінілів та музичної апаратури на Craft Beer & Vinyl Music Festival. Початок прес-конференції о 13:00. Автобус для журналістів від’їжджає о 12:30 від Порохової вежі до FESTrepublic. Акредитація журналістів на фестиваль за посиланням, або за телефоном: +38 050 337 97 48 (Оксана).\nЛьвівський національний музей імені Андрея Шептицького, просп. Свободи, 20 19:00


Конспект уроку розвитку зв'язного мовлення на тему Вчитель: Сулятицька Валентина Григорівна\nВчитель: Сулятицька Валентина Григорівна\nМета. Формувати вміння добирати найбільш влучні прикметники під час опису предмета, розвивати зв'язне мовлення учнів, мислення, спостережливість, розширити знання дітей про калину, як рослину-символ України, показати, як оспівував її народ, виховувати любов до рідного слова, народної мудрості, до рідного краю.\nОбладнання: гілочки з кетягами калини у глечику, таблиця, ілюстрації із зображенням калини на комп'ютері, прислів'я, загадки, вірші, запис пісні про калину.\nМайже в усіх народів є улюблені рослини-символи. У канадців – клен, у росіян – береза і горобина.\nА які рослини символізують нашу Україну?\nТак, і калина, і верба , і барвінок разом з колосками жита, з вишитими рушниками, з духмяним хлібом – все це і є символом нашого українського народу.\nБез верби і калини нема України. Так говорить народна мудрість.\n3. Загадки про калину.\nа)За хатою у садочку,\nб) Коментоване письмо\nЗавдання: підкреслити слова, які допомогли відгадати загадку.\nНа сьогоднішньому уроці ми поговоримо про калину. Ми пригадаємо як оспівується ця рослина у піснях, віршах, приказках, прислів'ях, напишемо розповідь з елементами опису “Калина під моїм вікном”.\nIV. Калина – рослина символ України.\n1. Пісня про калину.(слухання пісні про калину у записі)\n2. Легенда про калину.\nНа Україну напали турки і татари. Вони вбивали дітей, старих людей, а молодих дівчат забирали у полон. В одному селі дівчина тікала, зачепилась за дерево і впала. Разок червоного намиста розірвався і розсипався. Дівчина загинула у неволі, а на місці розсипаного намиста виросла калина.\n3. Прикмети, прислів'я, приказки пов'язані з калиною.\n4. Розповідь про калину\nКалина – це лісовий кущ.\nІснує понад 200 видів калини. Калина – лікарська рослина. Свіжі ягоди з медом вживають при кашлі, серцевих захворюваннях. Соком калини навіть вмивалися, щоб обличчя рум'янилось.\nРосте вона переважно на вологому грунті, поблизу річок і лісових струмків, в гаях, дібровах, на схилах, на узліссі, на лісових галявинах. Красива калина в усі пори року. Весною, коли сонце щедро дарує тепло, калина вбирається у білі букетики з квітів. Придивіться до них.\n(ілюстрація на комп'ютері)\nЗовні у букетику квіти великі, зібрані у віночок, а всередині – дрібненькі, непоказні. Цікаво, що великі квіти не дають плодів, а з маленьких восени дозрівають плоди калини. Проте і великі квіти зацвітають не даремно. Вони приваблюють своєю красою комах. А для квітів це корисно, більше буде плодів.\nВлітку починають дозрівати дуже гарні яскраво- червоні блискучі плоди, наче жменями розкидані вони серед розкішного зеленого листя. До пізньої осені і навіть взимку, коли вже випаде сніг, висять вони на гілках, прикрашаючи ліс. Її ягодами ласують мешканці лісу. (ілюстрація на комп'ютері)\nЗдавна існує звичай: біля щойно побудованої оселі садили в першу чергу калину.\nНа честь народження дочки біля хати садили калину.\nНа веселі свята поруч із хлібом клали і калину.\n5. Твори про калину. (читають підготовлені діти)\nМанить мене білим цвітом, наче сонечком.\nV. Складання розповіді з елементами опису.\n1. Слово вчителя. (Діти розглядають ілюстрації на комп'ютері та глечик із гілочками калини)\nПомилуйтеся калиною. Яка вона? Які гарні слова про неї ви можете сказати?\n2. Розгляньте гілочку калини і напишіть, про що можна так сказати.\nЧервоні, соковиті, круглі, терпкі – (ягоди).\nВажкі, розкішні, червоні – (грона).\n3. Допишіть, як люди називали калину.\nКалина – красуня, чарівний кущик,...(як дівчина –чарівниця, як наречена у віночку, наче дівчина в білій хустинці...)\n4. Дайте письмові відповіді на запитання.\nЩо ти знаєш про калину?\nЧим подобається вам ця рослина?\n5. Повторення вивченого про текст – опис.\nНа яке питання відповідає текст-опис?( Який?)\n6. Ознайомлення з планом.\n3. Кого приваблює кущ калини навесні, восени?\n7. Усне складання оповідання. (3 учні).\nКалина під моїм вікном.\nКалина – це невисокий, але пишний кущ. Росте на вологих місцях у лісі, у лузі.\nПосадили і ми калину біля своєї хати. Весною вона зацвітає запашним білим цвітом. Кожна квіточка, ніби дівчина в білій хустинці.\nВосени важкі грона калини червоніють. Ягоди наливаються цілющим соком. Взимку кущ калини особливо гарний. Кругом біліє сніг, а червоні кетяги палахкотять, мов ліхтарики.\nОсь така наша супутниця – калина. Щоб росла у вас калина, будьте самі гарні не лише зовнішністю, а й внутрішньо, будьте щедрими на добро, бережіть його у своїй душі.\nПосадіть кущ калини і біля своїх домівок. Хай він прикрасить ваш дім, хай у ньому зів'є гніздо соловейко і співає вам веселі пісні.


Тренди, прискорені кризою - OPEN\nВиникнення пандемії протягом багатьох років вважалося системним ризиком, але ніхто не міг передбачити точні терміни чи характер кризи, яку ми зараз переживаємо. Так часто трапляється з тенденціями: є чимало слабких сигналів, але практично неможливо визначити – коли та як саме розвиватиметься тренд: чи залишиться він нішевим на рік, три, п’ять? Чи почне стрімко прискорюватися через вплив певного зовнішнього тригера? Ось чому буває корисно подивитися на тенденції, які були наявні ще до кризи. Фахівці Trendwatching.com склали перелік таких споживчих трендів.\nВони пропонують бізнесам поміркувати: які нові форми поведінки вже впроваджували (ще до кризи) бренди-піонери? Які тренди упродовж років не ставали мейнстрімом (тому їх було легко ігнорувати), але тепер за лічені місяці, якщо не тижні, можуть стати «новою нормальністю»? На думку експертів Trendwatching.com, є певні тенденції, за якими вони спостерігали роками й які зараз демонструють ознаки того, що саме вони можуть стати найвпливовішими у світі після коронавірусу. Компаніям варто поміркувати: чи готові вони до такої зміни у поведінці споживачів? Що потрібно, аби зуміти відповісти на нові очікування клієнтів?\n1. Економіка віртуального досвіду. Зірки скасовують гастролі, Лувр закритий і невідомо, коли пройде наступна Олімпіада. У таких умовах в житті багатьох людей виникає порожнеча. На допомогу приходять сучасні технології, що здатні забезпечити ефект присутності. Завдяки їм людина може отримувати важливий для неї досвід (і, відповідно, статус, який супроводжує цей досвід) завдяки віртуальній реальності. Це не нова тенденція – соцмережі та електронний спорт вже давно дозволяли робити щось подібне. Проте віртуальний досвід, скоріше за все, буде менш конкурентним, але більш повноцінним: подорожі, зустрічі з друзями, покупки тощо – усе це зможе вийти на новий рівень.\n2. Шопстрімінг. Цей тренд виник наприкінці 2017 року в Азії, коли злилися дві найбільші цифрові тенденції – електронна комерція та стрімінг. З початком пандемії він стрімко почав набирати обертів. Люди в азійських країнах люблять робити покупки, спілкуючись із менеджерами чи консультантами, і технології дозволяють їм отримувати такий досвід, знаходячись удома. А продавці можуть залучати більше покупців, проводячи прямі трансляції торгів.\n3. Віртуальні компаньйони. Ця тенденція вперше проявила себе декілька років тому: стало з’являтися дедалі більше цифрових помічників та чатботів, з якими можна спілкуватися чи вирішувати з їхньою допомогою певні проблеми. Люди (звичайно, не всі, але доволі значна частка) починають звикати до подібних віртуальних компаньйонів – і їхні очікування зростають. Незабаром можна буде побачити появу віртуальних персонажів, які вміють розважати, навчати, дружити та навіть лікувати. Перші з них – вже присутні на ринку віртуальних послуг. Під час кризи люди схильні звертатися до інших, у тому числі – до цифрових компаньйонів. Але навіть коли пандемія закінчиться, звичка може залишитися.\nБізнесам варто поміркувати: які тренди упродовж років не ставали мейнстрімом (тому їх було легко ігнорувати), але тепер за лічені місяці, якщо не тижні, можуть стати «новою нормальністю»?\n4. Здоров’я без зусиль. Зараз люди постійно тягнуться до засобів для дезінфекції рук після контактів з поверхнями, але ситуація ставатиме менш напруженою, і поступово ми повернемося до старих звичок. Втім, бажання залишатися в безпеці буде сильнішим, ніж будь-коли раніше. Це створюватиме тиск і одночасно великі можливості для бізнесу: потрібно буде змінити фізичні простори, щоб зробити їх безпечними для відвідувачів.\n5. Менторство. Чимало людей прагнуть не тільки розважатися в інтернеті, але й витрачати час продуктивно. Вони із задоволенням користуються платформами, які з’єднують їх із вчителями, експертами та наставниками. Менторство стає дедалі вагомішим трендом, а сучасні технології (у тому числі штучний інтелект) дозволяють ефективно використовувати силу менторів у віддаленому форматі.\n6. ШІ для комерції. Оскільки торгівля є джерелом міжособистісних контактів і, відповідно, має високий ризик передання вірусу від людини до людини, то зростатиме попит на технології безконтактної взаємодії. У тому числі – роботів. Не виключено, що у майбутньому ми побачимо перехід до автоматизованої комерції, де спілкування людини з продавцем стане непотрібним.\n7. Вигорання. Епідемія та самоізоляція є сильними стресовими факторами, проте не єдиними у сучасному світі. Цей тренд набирав силу вже доволі давно. Зараз він набуває значного прискорення, тому що людей хвилює збереження власного здоров’я, падіння економіки, неможливість відпочивати так, як вони звикли, тощо. Тому компанії, які допомагатимуть людям покращувати психологічний стан, матимуть чимало можливостей для розвитку.\nБажання залишатися в безпеці буде сильнішим, ніж будь-коли раніше. Це створюватиме тиск і одночасно великі можливості для бізнесу\n8. Рішення з відкритим кодом. Компанії ще декілька років тому ділилися одна з одною напрацюваннями у різних сферах бізнесу, але в умовах спільної загрози прикладів такої взаємодії ставатиме дедалі більше. Складно сказати, чи поширюватиметься цей тренд на фармацевтичну сферу, яка є доволі закритою, проте можна очікувати на появу різноманітних рішень, які ставатимуть доступними усім охочим. Наприклад, дизайн засобів індивідуального захисту, які може виготовити кожен.\n9. Розвиток із підтримкою. Необхідність залишатися дома підштовхнула багатьох людей до опанування нових навичок та умінь. Наприклад, навчитися приготуванню їжі. Якщо раніше людина купувала готові продукти з доставкою, то після кризи, можливо, звикне готувати сама. А значить, користуватимуться попитом сервіси, які допомагають вчитися новому.\n10. Віртуальні символи статусу. Незважаючи на зміну цінностей у суспільстві, статус залишається для нас важливим, хоча може вимірюватися не грошима, а чимось іншим. Наприклад, використанням найсучасніших технологій чи екологічним споживанням. Компаніям варто поміркувати над тим, що саме є символом статусу для її споживачів у віртуальну добу, і врахувати це у своїх діях.


125 років від дня народження Анни Ахматової\nПеріодика поточного року\nУмови передачі ЕННММ\n24 червня російській поетесі родом з України, а саме з Одеси, Анні Ахматовій виповнилося 125 років від дня народження!\nЗ приводу цього дня бібліотекою підготовлено віртуальну виставку. На виставці представлено список книг та журнальних статей.\nДеякі книги та анотації до них:\nЯ – голос ваш…\nВидавництво: М.: Кн. палата\nАнотація: Книга кращих творів Анни Ахматової виходить у рік століття від дня народження поетеси. У збірник включені широковідомі твори Ахматової у віршах та прозі, а також окремі вірші, строфи, рядки, які не публікувались до 1989 року. У їх числі – відомий «Реквієм», який відобразив страшну правду про репресії тридцятих років.\nАвтор: Марченко А.\nВидавництво: М.: АСТ: Астрель\nАнотація: «Ахматова: жизнь» - це не наукова біографія поета. Автор будує навколо віршів Ахматової свого роду «розслідування». Намагається розгадати, кому вони присвячені, хто герой. Вірші свідчать, сперечаються, спростовують, змушують «розв’язати язик», за допомогою фактів та документів розповісти те, про що у свій час промовчали…\nВетер лебединый: Стихотворения и поэмы Автор: Ахматова А. А.\nВидавництво: М.: ЗАО Изд-во ЭКСМО-Пресс\nАнотація: Анна Ахматова винесла все – і короткі періоди щастя та слави, і довгі десятки років забуття. Доля послала їй – перед заходом, як вона висловила, - плодоносну осінь. Її вірші давно вже стали «надбанням доцентів», а вона трагічно продовжувала переживати найсумнішу «незустріч» - зі своїм читачем. «Мои настоящие читатели меня, настоящую, не знают,» - стверджувала вона. Саме такому читачеві, незнаному другу, який може оцінити і «свежесть слов и чувств простоту», призначена книга «Ветер лебединый».\nКитайський роман XVII століття «Два прекрасних брати»\nУ фонді стародруків та рідкісних книг бібліотеки перебуває два томи (перший та третій) унікального т...\nУважаемые читатели! Представляем вашему вниманию книгу «Китай и китайцы» из сектора &la...\nФізична культура та реабілітація\n© 2011-2015 ПНПУ імені К. Д. Ушинського


Рівняни зустріли Новий рік на Євромайдані | ВСЕ - сайт чесних новин\nРівняни зустріли Новий рік на Євромайдані Опубліковано Юрій Дюг Срд, 01/01/2014 - 12:36 Рівненські Євромайданівці зустріли Новий рік з родинам прямо в наметовому містечку. У Рівному вирішили підтримати столичний Майдан та святкувати Новий рік в центрі міста.\nТут зібралось більше 100 людей. Відразу після звернення народу до Януковича заспівали гімн і випили по келиху шампанського. Потім молодь танцювала під музику з майдану в Києві, адже на майдані постійно вели трансляцію "Громадського ТВ" зі столиці. - Отак ми зустріли новий 2014-й рік. Сім'єю, в таборі рівненського Євромайдану у колі справжніх людей. Декого з них навіть не знаю як звати, але таке враження, що вони поряд все життя? - Дякую Януковичу, що зробив нас такими. Без нього ми мабуть ще довго були б "хохлами", а він за місяць зробив нас українською нацією. Дякую пане Вікторе, ви зробили свою роботу і можете йти. Ми вас більше не затримуємо, - розповів кориспондент сайту "ВСЕ" Олексій Кривошеєв. Video streaming by Ustream


28.07.1995, Угода, Азербайджан\nміж Урядом України і Урядом Азербайджанської Республіки про співробітництво в галузі пенсійного забезпечення\n( Угоду ратифіковано Законом N 186/96-ВР від 07.05.96 )\nДата підписання: 28.07.1995\nДата ратифікації Україною: 07.05.1996\nДата набрання чинності для України: 02.11.1996\nУряд України і Уряд Азербайджанської Республіки, які далі іменуються "Сторони",\nкеруючись положеннями Договору про дружбу і співробітництво між Україною і Азербайджанською Республікою від 09.12.1992 року,\nвиходячи із рівності прав громадян однієї Сторони із громадянами іншої Сторони в галузі пенсійного забезпечення,\nПенсійне забезпечення громадян Сторін, осіб без громадянства, а також членів їх сімей, крім випадків, передбачених в статтях 6 і 7 цієї Угоди, здійснюється компетентними установами по законодавству і за рахунок коштів Сторони, на території якої вони постійно проживають.\nПри визначенні права на пенсію, в тому числі на пільгових умовах і за вислугу років, враховується трудовий стаж, набутий на території України (і) або Азербайджанської Республіки, а також трудовий стаж на території держав, які входили до складу колишнього СРСР до 01.01.1992 року.\nНеобхідні для пенсійного забезпечення документи, видані у встановленому порядку на території однієї Сторони, приймаються без легалізації на території другої Сторони.\nПри переселенні пенсіонера з території однієї Сторони на територію другої Сторони виплата пенсії за попереднім місцем проживання припиняється з першого числа місяця, наступного за місяцем переселення.\nЗа новим місцем проживання пенсіонера пенсія призначається з місяця, наступного за місяцем припинення виплати за попереднім місцем проживання, але не більше як за 6 місяців до місяця прописки або отримання виду на проживання.\nУ разі, коли пенсія була призначена на підставах, не передбачених законодавством Сторони за новим місцем проживання, виплата пенсії продовжується тією Стороною, звідки виїхав пенсіонер. При цьому виплата пенсії проводиться в національній валюті тієї Сторони, на територію якої переселився пенсіонер, відповідно до офіційно встановленого Національним банком курсу валюти, який діє на день надходження коштів для виплати пенсій.\nПенсії по інвалідності або у разі втрати годувальника внаслідок трудового каліцтва призначаються і виплачуються по законодавству і за рахунок коштів Сторони, на території якої трудове каліцтво виникло.\nВзаємні розрахунки між Сторонами у випадках, передбачених у статтях 6 і 7 цієї Угоди, здійснюються компетентними органами управління, що фінансують виплату пенсій, на підставі спеціальної угоди.\nПенсійне забезпечення на території Сторін колишніх військовослужбовців офіцерського складу, прапорщиків, мічманів і військовослужбовців надстрокової служби Збройних Сил, державної безпеки, військовослужбовців внутрішніх військ, осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, інших військових формувань і членів їхніх сімей регулюється спеціальними угодами.\nЗа взаємною згодою Сторін в цю Угоду можуть бути внесені зміни та доповнення. Такі зміни і доповнення можуть бути оформлені окремим Протоколом, який є невід'ємною частиною цієї Угоди.\nЦя Угода підлягає ратифікації і вступає в силу в день обміну ратифікаційними грамотами.\nЦя Угода укладається на невизначений термін і буде діяти до закінчення 6 місяців з дня, коли одна із Сторін направить іншій Стороні письмове повідомлення про свій намір припинити її дію.\nУ разі припинення дії цієї Угоди залишаються в силі пенсійні права тих громадян, яким пенсії були призначені до моменту припинення дії цієї Угоди.\nВчинено в м.Баку 28 липня 1995 року у двох примірниках, кожний українською, азербайджанською та російською мовами, при цьому всі тексти мають однакову силу.\nЗа Уряд України За Уряд Азербайджанської Республіки


Культура як засіб взаємодії людини і природи | Портал освітньо-інформаційних послуг «Студентська консультація»\nКультура як засіб взаємодії людини і природи\nВиберіть оцінкуGive Культура як засіб взаємодії людини і природи 1/5Give Культура як засіб взаємодії людини і природи 2/5Give Культура як засіб взаємодії людини і природи 3/5Give Культура як засіб взаємодії людини і природи 4/5Give Культура як засіб взаємодії людини і природи 5/5\nДосить часто в попередні часи культуру намагалися не просто протиставити природі, а й навіть сутнісно визначити через це протиставлення. Вже класичною, але так і не вирішеною є проблема співвідношення в людині начала культурного і начала природного, біологічного. Зрештою, відсутність відповіді може бути пояснена і хибністю, неправомірністю самої постановки питання. Адже людина, попри всі подібні спекулятивні міркування, безперечно є цілісним феноменом. А не означає, що природне і культурне начало в людині не мають принципової лінії поділу, і не можна говорити про їх «співвідношення» як про механічне поєднання певної кількості, пропорції. Тож одним із завдань сучасної культурології є не пошук межі між природним і культурним, а визначення форм і характеру взаємодії природного та іншоприродного начал у людському бутті. Причому поняття іншоприродності культури тут має на увазі не протиставлення культури і природи, а скоріше розуміння культурного універсуму як «іншої», особливої природи, в якій загальні принципи природної самоорганізації реалізуються у специфічних «культурних» формах.\nПопулярне в Новий час розуміння людини як '«вінця творіння», поза всім сучасним скептицизмом щодо цієї думки, має таки певне підґрунтя. Можна погодитися, що формування самосвідомого суб'єкта було метою і результатом усієї біологічної еволюції. Проте людина за своєю суттю не може бути визначена як істота біологічна. Застосування до людини формулювання «представник однієї з родин людиноподібних мавп ряду приматів класу ссавців», як то іноді (хоча і з застереженнями) робиться, є абсолютно некоректним. Це майже те саме, що визначати рослину або тварину через склад (у відсоткових пропорціях маси або ваги) хімічних елементів, які утворюють їхні тіла. Формально все буде нібито правильно. Справді, будь-який живий організм складається виключно з хімічних елементів усім відомої таблиці Д. Менделєєва. Але ж у рослині чи тварині хімічні елементи і сполуки не визначають її суть. Головним, визначальним тут є те, що вони представляють відмінну від неорганічної – органічну форму існування матерії, є живими організмами (хоча і складаються з тих самих хімічних елементів, що і неживий світ). Подібно і з людиною – хоча серед іншого вона є біологічною істотою, проте сутність людини не визначається через її біологізм.\nДуже довго, зокрема на Заході, переважав погляд, згідно з яким людина після тривалого періоду первісної дикості й беззахисності має право претендувати, якщо не на «скорення», то хоча б на підкорення природи своїм стрімко зростаючим матеріальним потребам – прихованому рушію будь-якої культури.\nЗ філософсько-антропологічного погляду, створене думкою й працею людини штучне середовище, своєрідна система позабіологічних механізмів чи так званий «культурний пласт» на поверхні землі, в його надрах, глибинах світового океану, в атмосфері,


Під час пожежі у київській квартирі ледь не загинув 34-річний господар - Вечірній Київ\nПід час пожежі у київській квартирі ледь не загинув 34-річний господар\n3 січня 2022, 10:01\nГоріла квартира на четвертому поверсі п’ятиповерхівки. Фото: ДСНС\nРятувальники знайшли чоловіка, коли той намагався самотужки загасити вогонь.\nУ ніч на 3 січня вогнеборцям повідомили про пожежу у квартирі на вулиці вул. Пітерській, 16, що у Солом’янському районі столиці. Близько 03:00 горіло помешкання на четвертому поверсі багатоповерхівки.\nВже на місці рятувальники встановили, що в однокімнатній квартирі сталося загоряння на площі 30 кв.м. Вогнеборці відразу приступили до гасіння пожежі.\nО 3:51 пожежу було локалізовано, а о 3:55 — ліквідовано.\nПід час розвідки, співробітники ДСНС виявили власника квартири, який самотужки намагався загасити пожежу. Бійці передали чоловіка 34-річного чоловіка медикам з попереднім діагнозом: опіки 1 ступеню 3% тіла. Лікарі допомогу надали потерпілому на місці, від госпіталізації чоловік відмовився.\nНа місці події працювали чотири пожежні машини, а також 15 рятувальників особового складу. Причину пожежі встановлюватиме слідство.\nУ перші дні року в Дарницькому районі під час пожежі загинула жінка. Пожежа виникла в одному з приватних будинків району.


Односпальні ліжка. Купити Односпальні ліжка за низькими цінами в магазині Морфей\nКритерії вибору односпальним ліжка досить прості. Відштовхуватися потрібно від уподобань майбутнього власника. Якщо Ви чітко визначилися зі стилем кімнати в якій буде стояти Ваша майбутня ліжко, Вам слід вибирати те, що буде гармонійно виглядати в даній обстановці. Стилістика інтер'єру - первинна і є головним критерієм вдалої покупки ліжка.\nКупити односпальне ліжко в Києві недорого - це цілком реально\nДосить безпосередньо звернутися до нас, як до постачальника ліжок, який підбере разом з Вами найкращий варіант і надасть гарантії якості і додатковий сервіс за розумну плату. Наші клієнти завжди задоволені товаром і обслуговуванням, яке ми надаємо. Ми не тільки продаємо ліжка, а й виробляємо їх під замовлення, що робить наші ціни привабливими для Вас!\nКупити односпальне ліжко б / в\nОдноспальні ліжка б / у - це ризик, але все ж вирішувати Вам. Сьогодні на ринку меблів є маса недорогих новітніх варіантів і односпальне ліжко не виняток. Односпальне ліжко б / у значно поступається нової, якщо врахувати її моральний і фізичний знос. Найчастіше, люди, які шукають ліжко б / у в Києві, змінюють своє рішення на користь нових ліжок і залишаються у виграші!\nОдноспальні дерев'яні ліжка в Україні - це модний тренд\nУкраїна багата на природні ресурси. Купуючи наші ліжка з дерева Ви підтримуєте вітчизняне виробництво і робите внесок в своє здорове майбутнє і майбутнє Ваших дітей.\nПопулярність ліжок з дерева виросла недавно, коли в моду увійшов ЕКО стиль. Використання екологічно чистого натурального дерева для виробництва ліжок - це основна причина їх популярності в Україні і за кордоном.\nЦіни на односпальні ліжка\nЦінова політика ліжок і меблів в цілому залежить від якості продукції, її популярності і попиту. Односпальне ліжко мас-маркету сьогодні може дозволити собі кожен. Дорого цінується ручна праця, матеріали (рідкісні породи дерева, імпортовані комплектуючі). Головне - визначитися з вибором. Звертайтеся, наші консультанти обов'язково з Вами зв'яжуться.


Тоталітарні структури: базові характеристики\n© Т.Андрусяк, 2002\nПро тоталітаризм, деспотії, інші форми повного контролю однієї людини над іншою писалося і говорилося багато. Починаючи від “Держави” Платона здійснено низку успішних спроб визначити суспільну сутність і базові характеристики цих явищ. Проте, незважаючи на здобутки суспільної, правової чи політичної думки, боротьба ідей свободи і демократії з ідеями тоталітаризму і деспотії іде з перемінним успіхом. Не кажучи вже про першу половину ХХ століття, яку можна назвати періодом “торжества тоталітаризму”, і сьогодні в посттоталітарних державах не можна бути певним безповоротности демократичних змін і перетворень. Прикладів цього більш ніж досить у будь-якій з них. Ба більше, в державах, які уже давно розпрощалися з тоталітаризмом і мають достатньо розвинуті правові та політичні механізми забезпечення і захисту демократії, її цінностей і основ, постійно виникають і діють, інколи доволі успішно і масштабно, тоталітарні структури у формі злочинних організацій, релігійних сект чи громадсько-політичних утворень. Прагнення “втечі від свободи” (Е.Фромм) залишається присутнім у суспільстві незалежно від економічного, соціального чи політичного благополуччя. А отже загроза тоталітаризму завжди чинна, і збереження та утвердження цінностей демократії завжди потребуватиме усвідомленої відповідальности кожного члена суспільства.\nЕфективна боротьба з тоталітаризмом у будь-яких його проявах, з порушенням чи повним запереченням прав і свобод людини, які він неодмінно тягне за собою, вимагає ґрунтовного осмислення цього суспільного феномену, виявлення тих первинних ознак, за якими можна заздалегідь побачити, а отже й запобігти появі та розвиткові тоталітарної структури. Рамки статті не дозволяють вичерпно проаналізувати усі існуючі на сьогоднішній день погляди на дану проблему, літературу, присвячену аналізові різних її аспектів. Тому зупинимося тільки на базових характеристиках, які притаманні тоталітарній структурі, будь то релігійна секта, злочинне угруповання, політична партія чи тоталітарна держава.\nПрава і свободи людини в їх найширшому трактуванні передбачають право кожного індивіда самостійно вирішувати всі питання, пов’язані з його соціальним, матеріальним та духовним буттям. Це право обмежується тільки аналогічним правом кожного іншого члена даної спільноти, суспільства загалом. Тому спроба встановити однаковий для усіх формат добробуту і благополуччя є таким же ж проявом тоталітаризму, як і спроба комуністів “залізною рукою вести людство до світлого комуністичного майбутнього”. Ніхто, включно з державними органами, самоврядними структурами, будь-якими іншими соціальними інституціями, не повинен нав’язувати індивіду, який добросовісно виконує свої обов’язки перед суспільством і не посягає на права й інтереси інших людей, будь-яких єдино правильних і непорушних стандартів моральної, соціальної чи етичної поведінки і мислення. Це жодним чином не заперечує право самого індивіда приймати чи формувати для себе такі стандарти. Єдина умова при цьому – повна добровільність і свобода вибору самого індивіда. Але ця свобода не зникає у індивіда і після прийняття відповідного рішення. Іншими словами, індивід завжди має право на відмову і зміну свого вибору. Заперечення такого права є ознакою тоталітарної структури. Для реалізації певної соціальної, політичної, духовної моделі поведінки чи світогляду індивід може потребувати, точніше, здебільшого потребує співучасти, взаємодії з іншими індивідами, створення певної соціальної групи. Об’єднання зусиль двох і більше індивідів задля досягнення спільної мети є базовою формою суспільного життя. Проте від самого індивіда повинно залежати те, наскільки і як саме він інтеґрується в дану спільноту. Його наявність у спільноті є добровільним усвідомленим чи неусвідомленим (у разі індиферентного ставлення індивіда до цілей і завдань спільноти) вибором самого індивіда, навіть якщо він належить до цієї спільноти за народженням. На рівні держави це можна проілюструвати на прикладі інституту громадянства. В демократичній державі, зазвичай, всі, хто народився на її території, отримують громадянство цієї держави. При цьому за кожним громадянином зберігається право після повноліття відмовитися від громадянства і набути громадянства іншої держави. А держава за жодних обставин не може позбавити таку особу громадянства. Принципово інакше виглядає ситуація в тоталітарній державі. Тут можливі як масове позбавлення певних категорій населення громадянства і видворення їх з країни, що мало місце в націонал-соціалістичній Німеччині, так і практична неможливість відмовитися від громадянства чи набути громадянство іншої держави, як це було в Совєцькому Союзі. Подібно до тоталітарної держави, яка прагне виключити можливість громадянина відмовитися від громадянства і виїхати за її межі, інші тоталітарні структури також прагнуть утруднити або унеможливити добровільний вихід з неї її членів. Скажімо, практично відсутня можливість добровільного виходу з організованих злочинних формувань, він максимально утруднений в тоталітарних релігійних сектах та політичних партіях. Разом з тим, тоталітарна структура завжди залишає за собою право виключити зі свого складу будь-кого з членів за певні провини перед структурою, хоча формалізованого нормативного переліку діянь, за які може наступити виключення зі структури, як правило, не існує.\nТаким чином, можна стверджувати, що однією з базових характеристик, можливо найнаочнішою, є утруднення або неможливість добровільного виходу індивіда з її складу за власним бажанням. І в правовому аспекті цей момент є одним з найвагоміших, оскільки державні органи повинні максимально забезпечити права та інтереси індивіда, який прагне покинути певну структуру, незалежно від того, яким чином він став її членом, якщо з боку такої структури індивід відчуває загрозу його життю, здоров’ю, матеріальному чи духовному благополуччю, чи аналогічним благам його рідних і близьких. Звернення такої особи може бути, і є, достатньою підставою для будь-яких владних рішень, включно із застосуванням примусу, для забезпечення його прав.\nТоталітарна структура, на відміну від інших соціальних утворень, прагне регламентувати і підпорядкувати не тільки зовнішні прояви людської поведінки, але і внутрішній світ людини. Якщо в будь-якій соціальній структурі зовнішнє дотримання встановлених правил і норм є запорукою успішного і комфортного перебування індивіда в цій структурі, а також отримання всіх можливих благ і заохочень, які можна отримати, перебуваючи в ній, то для тоталітарної структури цього недостатньо. Армію можна не любити, але за умови дотримання всіх вимог успішно просуватися по службовій драбині, не коректуючи свого внутрішнього світу. В тоталітарній структурі дотримання правил зовнішньої поведінки є обов’язковим, але не це основне. Тоталітарна структура потребує не тільки нормативної поведінки, для неї важливо не тільки, і не стільки, щоб її члени виконували встановлені вимоги, – вона вимагає любові до себе, своєї пріоритетности в системі цінностей її членів. Саме тому тоталітарна держава знищує не тільки тих, хто відкрито виступає проти неї, але й тих, хто відкрито і повсякчасно не декларує своєї відданости, захоплення, підпорядкованости. При цьому відсутність у поведінці особи певних протиправних діянь жодним чином не є гарантією перед репресіями. Саме тому для тоталітарних структур характерними є масові акції, на яких кожен, належний до неї, повинен в установленому порядку демонструвати свою відданість і любов. Відсутність на цих акціях, ухиляння від участи в них є однією з найбільших провин члена структури. В Совєцькому Союзі можна було погано працювати, не виходити на роботу, вчиняти інші правопорушення і уникати відповідальности за них, натомість неучасть у першотравневій демонстрації чи демонстрації до чергової річниці жовтневої революції могла поставити хрест на службовій кар’єрі і потягнути за собою суттєві негативні наслідки в різних сферах життя індивіда. Так само тоталітарна секта немислима без масових акцій нерелігійного характеру. Вони мають місце і в інших тоталітарних структурах.\nОтже, можна виділити ще одну базову характеристику тоталітарної структури – прагнення контролювати і підпорядковувати внутрішній світ людини, що проявляється в корекції її емоційної сфери. Тоталітарна структура вимагає любови та відданости структурі з боку її членів. Якщо в Церкві основою є любов до Бога, то в тоталітарній секті основою є любов до секти, до її засновників чи лідерів. Пам’ятати про таку ознаку тоталітарної структури дуже важливо з правової точки зору. Якщо рідні і близькі члена якоїсь структури спостерігають кардинальні зміни в його емоційній сфері, зміну ціннісних орієнтацій, які суттєво порушують їхні права чи інтереси, то це є підставою для звернення за допомогою до відповідних державних органів, які не лише повинні захистити їхні інтереси, але й, при потребі, втрутитися в діяльність цієї структури. Наприклад, якщо член якоїсь релігійної секти увесь свій заробіток віддає в секту, чим ставить свою сім’ю в скрутне матеріальне становище, необхідно надати право членам його родини звернутися до суду із позовом про обмеження його права розпоряджатися своєю заробітною платою, зокрема, якщо на його утриманні перебувають неповнолітні діти, непрацездатний член подружжя чи батьки. Це ж стосується і змін у системі цінностей індивіда, приналежного до певної структури. Якщо традиційні, усталені цінності, характерні для даної спільноти, витісняються чимось новим, що не тільки применшує їх роль та значення, але й витісняє та заперечує їх, то має місце спроба утвердження контролю над емоційною сферою індивіда. А це, в свою чергу, дає підставу стверджувати, що структура, до якої він належить, є тоталітарною, а отже допустимим і необхідним є втручання відповідних державних органів для забезпечення і захисту прав та інтересів як самого індивіда, так і його рідних і близьких.\nПрагнення тоталітарних структур до контролю не тільки над зовнішньою поведінкою своїх членів, але й над їхньою емоційною сферою, необхідно обумовлює ще одну важливу ознаку будь-якої тоталітарної структури – позбавлення власности своїх членів, прагнення до їх повного економічного поневолення. Як слушно стверджує професор Гарвардського університету Ричард Пайпс (Richard Pipes. Property and Freedom. – New York: Alfred A. Knopf, 1999), “якщо власність у певному вигляді ще можлива без свободи, то свобода без власности немислима”. Саме тому тоталітарним структурам так важливо позбавити своїх членів власности, цієї економічної основи свободи і незалежности. Основна відмінність між тоталітарною і авторитарною державою власне й полягає в тім, що в умовах останньої можливе право власности, його реальне забезпечення та захист. В умовах тоталітарної держави саме поняття приватної власности визнається чимось принципово ворожим. Так, в Совєцькому Союзі для окреслення власности громадян, щоб не вживати цього терміну, було запроваджено поняття “особиста власність”. Вторинність приватної власности членів тоталітарної структури стосовно загальної власности, пріоритетність останньої характерна для всіх цих структур. Якщо структура не може добитися повного позбавлення власности свого члена, як це має місце в окремих релігійних сектах чи злочинних угрупованнях, то в свідомості членів такої структури утверджується переконаність в обмеженості самого права власности, можливості структури, при потребі, повністю позбавити члена структури будь-якої власности незалежно від джерела її утворення. Сама приналежність до цієї структури передбачає можливість такого обмеження прав. В правовому аспекті, особливо щодо релігійних сект, законодавець очевидно повинен передбачити можливість повернення власности члена цієї секти, добровільно переданої ним у власність секти при виході з неї, а також право членів сім’ї вимагати в судовому порядку обмеження права розпоряджатися своєю власністю члена секти, який в силу приналежности до неї готовий повністю відмовитися від своєї власности на користь секти.\nЯк і будь-яке соціальне утворення, соціальна група чи об’єднання людей, тоталітарні структури мають свої базові засади утворення, функціонування і свою особливу ідеологію як систему поглядів на саму структуру, її роль і місце в суспільстві, взаємовідносини між членами структури й іншими людьми тощо. І при всій відмінності різних тоталітарних структур спробуємо виділити спільні для будь-якої з них принципи побудови, функціонування та ідеології.\nГоловною засадою створення тоталітарної структури, яка відрізняє її від інших соціальних утворень, є відсутність раціонально обґрунтованої мети створення та існування. Ціль створення тоталітарної структури завжди лежить поза межами доцільности, логічної обґрунтованости чи природної або соціальної необхідности. Комуністичні тоталітарні держави були створені для побудови комунізму. При цьому в усій комуністичній літературі, починаючи від “Маніфесту Комуністичної партії” до рішень партійних з’їздів донині існуючих правлячих комуністичних партій, немає пояснення, що ж це таке “комунізм” і які об’єктивні параметри цього майбутнього соціального устрою. В програмі комуністичної партії Совєцького Союзу була спроба охарактеризувати комунізм як “суспільний лад, при якому матеріальні блага поллються повним потоком”. Очевидно для авторів програми благом було тільки те, що можна було налити, – як результат, коли після антиалкогольної компанії, яку провів останній лідер КПСС, в Совєцькому Союзі почали менше пити, був втрачений сенс його існування і він розпався. Це жарт. А якщо серйозно, то відбулася відмова від ірраціональної мети, задекларованої від моменту жовтневої революції і створення Совєцького Союзу – всесвітньої комуністичної революції та побудови комунізму в одній окремо взятій країні, і ця тоталітарна держава без будь-яких зовнішніх причин припинила своє існування. І, незважаючи на те, що в умовах тоталітарної держави народилося і виросло мінімум три покоління людей, ніхто не робив якихось серйозних спроб запобігти цьому. Тоталітарна структура – Совєцький Союз – перестала стверджувати самоцінність свого існування, існування для самої себе і – розпалася. Сьогодні певні політичні сили прагнуть відродити в іншій формі цю тоталітарну структуру і знову висувають ірраціональну мету і основу її існування – якусь мітичну єдність слов’янських народів. Саме це й відрізняє згаданий конструкт від Европейського Союзу, який в своїй основі має прагматичну, економічну рацію об’єднання та існування, тобто є демократичною структурою.\nПодібно до тоталітарної держави витворюються й інші тоталітарні структури, будь то злочинне угруповання чи релігійна секта. Злочинне угруповання як тоталітарна структура відрізняється від злочинної групи. Остання є групою осіб, які з метою вчинення певного злочину, що принесе кожному учаснику цієї групи певні матеріальні блага, має чітку мету і створюється тільки тому, що поодинці вчинити цей злочин важче або неможливо. Натомість, злочинне угруповання існує для самого себе, вчинення злочинів тут є формою буття, і матеріальний чинник посідає другорядне місце. Цінністю є вже сама приналежність до угруповання. Сказане повною мірою стосується і тоталітарних сект, де сама приналежність до них визнається благом. При цьому цінність особистости самої по собі, без огляду на її заслуги перед структурою, її особисті дані і властивості зведена до мінімуму. На рівні правового регулювання діяльність таких структур у демократичній державі обмежується неможливістю відкритого декларування недемократичних, неправових методів досягнення цієї ірраціональної мети, яку ставить перед собою дана структура. Наприклад, в демократичній державі не може легально діяти політична партія, яка ставить своїм завданням повалення або зміну конституційного ладу шляхом індивідуального тероризму, підготовки і організації збройних повстань тощо. Тому завданням державних органів з охорони правопорядку і громадської безпеки є недопущення і своєчасне припинення будь-яких проявів таких дій. Аналогічно, обов’язком відповідних державних органів є недопущення і припинення діяльности тоталітарних сект, які під виглядом релігійної діяльности порушують права і свободи людини, навіть якщо це робиться зі згоди останніх.\nІз самоцінністю існування тоталітарної структури, зі ствердженням блага самої приналежности до неї пов’язана базова засада ідеології будь-якого тоталітарного утворення – ствердження ідеї вищости, вибраности членів структури щодо всіх інших. Ця ідея може набувати найрізноманітніших форм і проявлятися в широкому спектрі: від ствердження моральної, етичної переваги членів групи над не членами до заперечення будь-яких морально-етичних засад, норм і принципів у відносинах з не членами групи. Іншими словами, ця ідея може мати позитивне забарвлення, коли ідеологія структури стверджує, що її члени є кращими від інших людей в силу своєї приналежности до структури. Але вона може мати і негативне забарвлення, коли не члени структури взагалі людьми не визнаються і як рівноцінні з членами структури трактуватися не можуть, а член структури стає повноцінною людиною тільки через приналежність до неї. Очевидно, що про плюралізм, багатоманітність, толерантність, консенсусне погодження інтересів взагалі мова не йде. Нетолерантне, вороже ставлення до чужих завжди присутнє в ідеології будь-якої тоталітарної структури. Її гаслом завжди є “хто не з нами, той – проти нас”. Єдино правильний погляд, єдино правильний стиль життя, єдино правильна структура. Всі інші – вороги. В Совєцькому Союзі кожен турист з “буржуазної” країни вважався ідеологічним диверсантом і шпигуном. А поїздка совєцького громадянина в “буржуазну” країну була ідеологічним і духовним випробовуванням, до якого довго і старанно готували відповідні служби, і якщо в них з’являвся хоча б найменший сумнів щодо підготовлености громадянина “з честю витримати” ці випробування, то такого громадянина в жодному разі за кордон не пускали. А для членів тоталітарних структур у демократичному суспільстві всі інші члени суспільства є тільки матеріалом для досягнення якихось своїх цілей або, в кращому випадку, потенційним резервом для поповнення своїх лав. Таким чином, тоталітарну структуру легко пізнати по її ставленню до інших членів суспільства, до інших структур. Якщо це ставлення вороже і нетолерантне, то має місце одна з базових ознак тоталітарної структури, яка поряд з іншими дає підставу стверджувати наявність такої і потребу відповідного реагування як з боку суспільства, так і з боку держави. На рівні законодавчого регулювання в демократичних державах закріплюється пряма заборона проповідування ворожости, нетолерантного ставлення за ознакою приналежности чи неприналежности до тієї чи іншої соціальної групи, організації тощо.\nЯкщо розглядати тоталітарну організацію в аспекті її побудови, то можна однозначно стверджувати, що в її основі завжди лежить принцип багатоступеневої ієрархії. Очевидно, що і в інших суспільних утвореннях може бути присутній цей принцип, що аж ніяк не означає, наче будь-яка організація, побудована на принципі ієрархічности, є тоталітарною. Проте, стосовно тоталітарних структур принцип ієрархічности має свою специфіку. По-перше, в тоталітарній структурі ієрархічна побудова є єдино можливою формою її існування. Тоталітарна структура не може мати іншої форми побудови чи прийняття та виконання рішень. Тобто, виключаються будь-які форми демократичного прийняття рішень. По-друге, ця ієрархія має всеохопний характер. В інших структурах, побудованих за ієрархічним принципом, підпорядкування поширюється тільки на сферу фахової діяльности, і поза службовими відносинами жодних владних відносин не існує, в той сам час тоталітарна ієрархічність охоплює всі сфери життя, аж до найінтимніших. І вищий в тоталітарній ієрархії завжди зберігає свої владні повноваження стосовно нижчого. Оскільки тоталітарна структура охоплює всі сфери життя своїх членів, то і відповідне регулювання цих сфер через відповідних членів структури, які знаходяться на вищих щаблях її ієрархічної структури, є зрозумілим. По-третє, формування цієї ієрархії завжди відбувається за принципом “зверху-вниз” і ніколи за принципом “знизу-вверх”. Члени структури, які знаходяться на нижчому щаблі ієрархії, ніколи не можуть приймати рішень стосовно членів, які стоять на вищому щаблі, або формувати їхній склад. Ба більше, вони, зазвичай, не знають, яким чином формуються вищі щаблі цієї ієрархії, за яким принципом відбувається просування по її щаблях. Якщо й існують певні корпоративні норми, які врегульовують ці процеси, то вони або невідомі, або не можуть застосовуватися низовими членами структури. По-четверте, відсутні об’єктивні критерії просування по ієрархічній драбині тоталітарної структури, що виключає виборність чи конкурс. Це просування відбувається, як правило, згідно з волею керівників структури, які в своєму рішенні не зв’язані думкою інших членів структури. Останнє, звичайно, не означає відсутности певних корпоративних норм, які врегульовують цей процес. Під цим оглядом в демократичній державі на законодавчому рівні закріплюється заборона створення структур, які б функціонували на засадах тоталітарної ієрархічности і, відповідно, право визначених державних органів припиняти в установленому порядку діяльність організацій, які діють на таких засадах.\nЗавершуючи цей, далеко не вичерпний, перелік базових характеристик тоталітарних структур, видається необхідним зупинитися, хоча б коротко, на соціально-психологічній привабливості тоталітаризму, або, іншими словами, спробувати відповісти на запитання: – Чому тоталітарні ідеології зберігають свій вплив, незважаючи на ті соціальні катаклізми та людські жертви, які вони породжують? – Чому в стабільних, економічно розвинутих суспільствах виникають і продовжують існувати тоталітарні структури, як-от різного роду релігійні секти, злочинні угруповання, терористичні групи чи політичні партії, які вважають насильство допустимим інструментом досягнення влади? Очевидно, що вичерпну відповідь на ці та подібні до них запитання дати важко. Хоча пошук відповіді на них повинен і надалі залишатися завданням тих, хто вбачає незаперечну цінність у демократії, свободі, правах людини. Бо без відповіді на ці запитання важко, або й неможливо, ефективно протистояти тоталітаризмові у будь-яких його формах чи проявах. Не претендуючи на вичерпність відповіді, зауважимо, що, на наш погляд, сила тоталітаризму полягає у людських слабкостях. Тоталітаризм базується на людських слабкостях, він використовує їх, вони є тим ґрунтом, на якому він виростає. Небажання людини постійно напружувати всі свої зусилля для успішного існування в рамках певного суспільства і для успішного існування самого цього суспільства породжує готовність відмовитися від цього напруження, від цієї постійної виснажливої відповідальности за власну долю і за долю всього суспільства, перекласти її на когось іншого, хто начебто готовий взяти на себе таку відповідальність. І тому демократичний механізм правової держави постійно потребує вдосконалення і актуалізації, з тим, щоб кожен громадянин брав участь у вирішенні загальносуспільних справ, відчував себе задіяним у загальний механізм вироблення і прийняття суспільно значимих рішень.


Як вибрати гелеві повітряні кульки - Цікаві факти. Цікаве в світі.\nдодому Як вибрати гелеві повітряні кульки\nЯк вибрати гелеві повітряні кульки\nПодарункові кошики ПОДАРУНКОВІ КОРЗИНЫФРУКТОВЫЕ КОРЗИНЫНа день народження. Фрукти і полуниця в шоколаді. З задоволенням допоможемо Вам підібрати саме ті кулі, які Ви хочете:).\nТакож хочемо вам порекомендувати Podarkoff\nХочете привітати рідних, близьких, друзів зі святом.\nЯскраві, стильні, величезні – вони будуть відмінним подарунком не тільки для дітей, але і для дорослих. Виглядають вони просто відмінно, а під кінець торжества їх можна запустити в небо. Кульки подобаються всім дітям, тому ви можете замовити такий презент для своєї дитини, племінника, внука. А якщо хочете здивувати його подвійно, тоді рекомендуємо купити повітряні кулі з гелієм. Особливо хороший ефект буде досягнутий, якщо дитина раніше не бачив подібних композицій. Можете не сумніватися, що такий подарунок як яскраві, ширяють у повітрі кульки, запам’ятається йому надовго. Ними можна грати з друзями, або, тримаючи в руці, бігати на вулиці. У будь-якому випадку море веселощів і позитивних емоцій дитині забезпечено. Крім того, можна додатково помістити всередину куль невеликі світлодіоди. І ввечері, коли трохи стемніє, цей «повітряний подарунок» засяє яскравими різнобарвними фарбами і ще раз приємно здивує винуватця торжества. Також кульки можна дарувати дорослим. Це може бути день народження, ювілей, річницю весілля. Повітряні кулі, наповнені гелієм, часто купують при виписці з пологового будинку. Новоспечених батьків зустрічають рідні та друзі з масою подарунків та кульками, які потім запускаються у небо. Без повітряних куль не обходиться жодне весілля. Також такий подарунок можна дарувати просто так, щоб здивувати кохану людину. Несподівані презенти завжди викликають приємні емоції і запам’ятовуються на довгий час. Загалом, якщо хочете привітати винуватця торжества – ви знаєте, що робити. Доставка повітряних куль – вкрай корисна послуга. Не можете забрати подарунок особисто. Кур’єр привезе його за вказаною адресою. Хочете привітати знайомих, які проживають у цьому місті. А ще з допомогою цієї послуги можна оригінально вітати людей – наприклад, анонімно або заздалегідь, ще до початку торжества.\nТелефонуйте в будь-який зручний час. Якісь кульки з гелієм замовити.


Головна Підручники Підручник Економічна історія України і світу (Лановик) скачати онлайн Книга 1. ЕКОНОМІЧНА ІСТОРІЯ СВІТУ Частина І. ГОСПОДАРСТВО ПЕРВІСНОЇ ДОБИ І СТАРОДАВНІХ ЦИВІЛІЗАЦІЙ (з найдавніших часів до IV ст. н.е.) Розділ 1. Господарський розвиток за первісної доби\nПервісна доба була найтривалішою в історії людства. За найновітнішими даними науковців, людина з’явилася в теплих сприятливих умовах Євразії та Африки понад 3 млн років тому. Людство пройшло шлях від зародження людини як біологічного виду до сучасного фізичного типу, від первісного людського стада до родової та сусідської громад, племен та їхніх союзів, зародження державності, виникнення на рубежі IV — III тис. до н. е. стародавніх цивілізацій.\nМатеріальна культура первісного суспільства поділяється на кам’яний (палеоліт, мезоліт, неоліт), бронзовий і ранній залізний віки. Найважливішими рисами первісної доби були перехід від привласнюючого до відтворюючого господарства, існування роду як господарської одиниці, який поділявся на великосімейні виробничі колективи, громади спільної власності на землю.\nПалеоліт, або давній кам’яний вік (3 млн — 10 тис. років тому), був найважчим і найдовшим періодом, який збігся з льодовиковим періодом в історії Землі. Протягом цього періоду знаряддя праці еволюціонували від палки-копалки і примітивних кам’яних знарядь до мікролітів (невеликих відщепів і пластин), складних знарядь з вкладками, списометалки. Поширилось використання кістки і рогу. Кількість типів знарядь досягла 100. Головними заняттями населення були збиральництво, загінне полювання, рибальство. Людина навчилася видобувати та підтримувати вогонь, що було найвизначнішим технічним досягненням. З’явилися постійні житла.\nЗнайдено залишки господарсько-побутових комплексів, що складалися з жител, які нагадують курені, накриті шкурами звірів, ділянок, де обробляли кремінь, кістку, ріг, вогнищ і ям-сховищ. Тогочасна людина полювала на мамонтів, носорогів, коней, зубрів, биків, лосів, оленів, птахів.\nУ мезоліті (середньому кам’яному віці) утвердилися сучасні післяльодовикові природно-кліматичні умови. Великі звірі вимерли. Люди були змушені харчуватися дрібними тваринами, птахами. Поряд із збиральництвом і полюванням одним з головних занять було рибальство вудкою. Тоді ж були винайдені гарпуни, лук, стріли, рибальські голки, плетені сітки, тенета. Великого значення набуло річкове збиральництво (ловля раків, молюсків). Зроблено перші спроби приручити диких тварин. Виник найдавніший транспорт — водний (колоди, плоти з них, човни, видовбані з стовбурів дерев). Для мезоліту характерний високий рівень виготовлення мікролітів. З’явилися макроліти — кам’яні знаряддя для обробки дерева, зокрема сокири.\nПерехідною епохою від мезоліту до неоліту був протонеоліт. Щодо умов ведення господарства цей період характеризувався виснаженням мисливських ресурсів, кризою привласнюючого і зародженням відтворюючого господарства, яке розпочалося з тваринництва. Першими прирученими тваринами були собака, бик і свиня. В цей час зародилося землеробство і виникли перші постійні поселення.\nНеоліту (новому кам’яному віку) притаманне утвердження різних галузей відтворюючого господарства. Цей процес дістав назву “неолітична революція”. Складовою частиною цієї епохи був мідний вік, або енеоліт, коли відтворююче господарство стало домінуючим.\nРіллю обробляли дерев’яною мотикою з кам’яним чи кістяним наконечником, пізніше — ралом. Зерно на борошно мололи кам’яними зернотерками (жорнами). Збіжжя жали кістяними або крем’яними серпами. Розводили велику і дрібну рогату худобу, коней, свиней. Розвивалося общинне ремесло. Використовувався перший штучний матеріал — кераміка. Збереглося чимало цегляного посуду, випаленого з глини, оздобленого чорним, білим та жовтим орнаментами, жіночі статуетки прародительок. Для щоденного вжитку використовували миски, немальовані горщики сірого кольору. Зародилося прядіння і ткацтво, з’явився ткацький верстат. У неоліті остаточно завершилося формування техніки обробки каменю (шліфування, пиляння, свердління), вдосконалилися лук і стріли, з’явилися кам’яні сокири. Виник наземний транспорт — лижі, віз, сани, волокуша. Худобу використовували як тяглову силу. Наслідком неолітичної революції стала досить розвинена система обміну.\nЗа мідним віком настав бронзовий, який охопив III— II тис. до н. е. на Стародавньому Сході, а в Європі — II тис. до н. е. Визначальними рисами цього періоду були існування відтворюючого господарства, швидкий розвиток тваринництва і орного землеробства, виділення скотарських племен. Високим був рівень громадського ремесла, насамперед гончарного та бронзо-ливарного. Виникли місцеві центри металургії та обробки бронзи. Обмін набув постійного та регіонального характеру. Обмінювалися мідь, бронза, золото, бурштин, фаянс, сіль.\nПерехід до виробництва заліза на межі П—І тис. до н.е. став визначальним моментом початку раннього залізного віку. У Західній Європі він поділявся на два періоди: гальштадський (900—500 pp. до н. е.) і латенський (500 p. до н. е. — початок нашої ери). Для гальштадської культури характерними були співіснування бронзових і залізних знарядь праці, перехід від мотики до сохи та плуга. У латенський період з’явилися залізні серпи, плужні лемеші, розвивалися ремесла, особливо ковальство, ювелірна справа, гончарство. На початку нашої ери на території, завойованій Римом, латенську культуру змінила так звана провінційна римська культура.\nОсновними ремісничими професіями були ковалі, зброярі, гончарі, будівельники. Зразки їхніх виробів знайдено у великій кількості як в розкопаних поселеннях, так і в могильниках. Виявлено чимало ремісничих майстерень, у тому числі ковальських, гончарських, ювелірних. Серед знайдених виробів найчастіше зустрічаються залізні сокири, серпи, ножі, рибальські гачки, наконечники списів, стріл, бронзові пряжки, браслети, шпильки, посуд, античні прикраси, кераміка, намиста, амфори.\nУдосконалення знарядь праці, розширення виробництва їх з металу, поділ виробничої сфери на сільське господарство і ремесло, виробництво додаткового продукту створили економічні умови для виникнення держав. Перші з них утворилися на Стародавньому Сході (Єгипет, Індія, Месопотамія) на зламі неоліту і бронзової доби.\nОтже, на ранній стадії господарства первісної доби переважало полювання, рибальство, збирання плодів. Згодом у зв’язку з удосконаленням знарядь праці (гарпуни, скребки, луки, сокири, човни, молоти, серпи, списи) почалась обробка шкур, глиняного посуду, виникло образотворче мистецтво, будівництво наземних споруд. Протягом бронзового та залізного віків відбулись великі зрушення в розвитку продуктивних сил. Появився ткацький верстат, розвинулося скотарство, а особливо землеробство. Між ними виник перший поділ праці, налагодився економічний обмін між окремими родами, общинами, племенами.


Название работы: Особливості гуманістичної психології\nОписание: I.Основні принципи гуманістичної психології. Гуманістична психологія -особливий напрямок, що відрізняється від інших шкіл по ряду принципово важливих для розуміння природи людини положень. До нього традиційно відносять такі концепції, як теорія осо...\nВведенням цього принципу Олпорт протиставляє свій погляд на мотиваційну структуру особистості Біхевіоризм - (від англ. behaviour, biheviour - поводження) напрямок в американській психології ХХ ст., що заперечує свідомість як предмет наукового дослідження і зводить психіку до різних форм поводження, зрозумілих як сукупність реакцій організму на стимули зовнішнього середовища. Напрямок у психології, початок якому було покладено статтею американського психолога Дж. Уотсона "Психологія з погляду біхевіориста" (1913). Як предмет психології в ньому фігурує не суб'єктивний світ людини, а характеристики поводження, що обєктивно фіксуються, і викликані будь-якими зовнішніми впливами. При цьому як одиницю аналізу поводження постулується зв'язок стимулу (S) і відповідної реакції (R). Надалі було показано, що саме обумовлювання являє собою досить складний процес, що має психологічний зміст. Поступово виникли зміни в концептуальному апараті біхевіоризму, що змусило говорити про перетворення його в необіхевіоризм. У схемі S - R з'явилися "проміжні перемінні" (образ, мета, потреба). Іншим варіантом ревізії класичного біхевіоризму стала концепція оперантного біхевіоризму Б. Скіннера, розроблена в 30-х рр. XX ст., де було модифіковане поняття реакції. У цілому біхевіоризм дуже вплинув на розвиток психотерапії, методи програмованого навчання. За словами необіхевіористів Н. Міллера і Д. Долларда вторинні спонукання "служать фасадом, за яким сховані функції покладених у їхній основі вроджених спонукань".\nIII.Гуманістична теорія особистості А. Маслоу\nРозглядаючи людину, він підкреслював її особливе положення, відмінне від тварин, кажучи, що вивчення тварин не застосовується для розуміння людини, так як при цьому ігноруються ті характеристики, які притаманні тільки людині (гумор, заздрість, вина і т.д.), він вважав, що від природи в кожній людині закладені потенційні можливості для позитивного зростання і вдосконалення.\nОсновне місце в його концепції займає питання про мотивацію. Маслоу говорив, що люди мотивовані для пошуку особистих цілей, і це робить їх життя мотивованим і осмисленим. Він описував людину, як "бажаючу істоту", яка рідко досягає стану повного задоволення. Повна відсутність бажань і потреб, якщо це можливо, у кращому випадку недовговічне. Якщо одна потреба задоволена, інша спливає на поверхню і спрямовує увагу і зусилля людини.\nМаслоу припустив, що всі потреби вроджені і представив свою концепцію ієрархії потреб у мотивації людини в порядку їхньої черговості:\nВ основі цієї схеми лежить правило, що домінуючі потреби, розташовані внизу, повинні бути більш-менш задоволені до того, як людина усвідомити наявність і буде мотивована потребами, розташованими вгорі. Тобто задоволення потреб, розташованих внизу ієрархії, дає усвідомлення потреб, розташованих вище в ієрархії, і їхню участь у мотивації. По Маслоу, це є головним принципом, що лежить в основі організації мотивації людини, і чим вище людина може піднятися в цій ієрархії, тим більшу індивідуальність, людську якість і психічне здоров'я вона продемонструє.\nКлючовим моментом у концепції ієрархії потреб Маслоу є те, що потреби ніколи не бувають, задоволені за принципом "все або нічого". Потреби частково збігаються, і людина одночасно може бути мотивована на двох або більше рівнях потреб. Маслоу зробив припущення, що середня людина задовольняє свої потреби приблизно так:\nЯкщо потреби більш низького рівня перестануть задовольнятися, людина повернеться на даний рівень і залишиться там, поки ці потреби не будуть у достатній мірі задоволені.\nФізіологічні потреби безпосередньо стосуються біологічного виживання людини і повинні бути задоволені на якомусь мінімальному рівні перш, ніж будь-які потреби більш високого рівня стануть актуальними, тобто людина, якій не вдається задовольнити ці основні потреби, достатньо довго не буде зацікавлена у потребах, що займають вищі рівні ієрархії, оскільки вони дуже швидко стають настільки домінуючими, що всі інші потреби зникають або відходять на задній план.\nПотреби безпеки і захисту.\nСюди включені наступні потреби: потреби в організації, стабільності, в законі і порядку, у передбачуваності подій і у свободі від таких загрозливих сил, як хвороба, страх і хаос. Таким чином, ці потреби відображають зацікавленість у довготривалому виживанні. Перевага надійної роботи зі стабільним високим заробітком, створення ощадних рахунків, придбання страховки можна розглядати як вчинки, які мотивуються пошуками безпеки.\nІнший прояв потреби в безпеці і захисті можна бачити, коли люди стикаються з реальними надзвичайними обставинами - такими, як війна, повінь, землетрус, повстання, громадські заворушення і т.д.\nПотреби приналежності і любові.\nНа цьому рівні люди прагнуть встановити відносини прихильності з іншими у своїй родині або в групі. Дитина хоче жити в атмосфері любові і турботи, в якій всі його потреби задовольняються і він отримуватиме багато ласки. Підлітки, які прагнуть знайти любов у формі поваги і визнання своєї незалежності і самостійності, тягнуться до участі в релігійних, музичних, спортивних та інших згуртованих групах. Молоді люди відчувають потребу в любові у формі сексуальної близькості.\nМаслоу визначив два види любові у дорослих: дефіцитарна або Д-любов, і буттєва або Б-любов. Перша заснована на дефіцитарнй потребі - це любов, яка виходить з прагнення отримати те, чого нам не вистачає, скажімо, самоповаги, секс чи спілкування з тим, з ким ми не відчуваємо себе самотніми. Це егоїстична любов, яка бере, а не дає. Б-любов, навпаки, заснована на усвідомленні людської цінності іншого, без будь-якого бажання змінити або використовувати його. Ця любов, на думку Маслоу, дає можливість людині зростати.\nКоли наша потреба любити інших і бути ними любимими досить задоволена, ступінь її впливу на поведінку зменшується, відкриваючи дорогу потребам самоповаги. Маслоу розділив їх на два типи: самоповага і повага інших. Перший включає такі поняття, як компетентність, впевненість незалежність і свобода. Людині потрібно знати, що вона гідна людина, і може справлятися із завданнями та вимогами, які висуває їй життя. Повага іншими включає в себе такі поняття, як престиж, визнання, репутація, статус, оцінка і прийняття. Тут людині необхідно знати, її досягнення, визнається та оцінюється.\nЗадоволення потреб самоповаги породжує почуття впевненості, гідності й усвідомлення того, що ви корисні й необхідні. Маслоу припустив, що потреби поваги досягають максимального рівня і перестають рости в зрілості, а потім їх інтенсивність зменшується.\nМаслоу охарактеризував самоактуалізацію, як бажання людини стати тим, ким він може бути. Людина, яка досягла цього вищого рівня, домагається повного використання своїх талантів, здібностей і потенціалу особистості, тобто самоактуалізуватися - означає стати тією людиною, якою ми можемо стати. Але, на думку Маслоу самоактуалізація дуже рідкісна, через це багато людей просто не бачать свого потенціалу, або не знають про його існування, або не розуміють користі самовдосконалення. Вони схильні сумніватися і навіть боятися своїх здібностей, тим самим, зменшуючи шанси для самоактуалізації. Це явище Маслоу назвав комплексом Іони. Він характеризується страхом успіху, який заважає людині прагнути до величі і самовдосконалення.\nЩе одна перешкода для самоактуалізації, яка згадується Маслоу, - сильний негативний вплив, який чиниться потребами безпеки. Діти, виховані в безпечній, дружній обстановці, більш схильні до придбання здорового уявлення про процес зростання.\nНа додаток до своєї ієрархічної концепції мотивації Маслоу виділив дві глобальні категорії мотивів людини:\nПерші спрямовані на задоволення дефіцитарних станів, наприклад: голод, холод, небезпека. Вони є стійкими характеристиками поведінки.\nНа відміну від Д-мотивів, мотиви росту (або побутові потреби, або Б-мотиви) мають віддалені цілі. Їх функція полягає в збагаченні та розширенні життєвого досвіду. До потреб можна віднести: цілісність, досконалість, активність, краса, доброта, унікальність, істина, честь, реальність і т.д.\nIV. Оцінення самоактуалізації за А. Маслоу.\nВідсутність адекватного інструменту оцінки для вимірювання самоактуалізації спочатку припинило будь-які спроби зробити валідними основні твердження Маслоу. Однак розробка "Опитувач особистісної орієнтації" (ОOI) дала дослідникам можливість виміряти цінності і поведінку, яка пов'язана з самоактуалізацією. Це опитування самозвіту, розроблені для оцінки різних характеристик самоактуалізації відповідно до концепції Маслоу. Він складається з 150 тверджень вимушеного вибору, з кожної пари тверджень респондент повинен вибрати те, що краще його характеризує.\nООI складається з двох основних шкал і десяти субшкал.\nперша, основна шкала вимірює те, у якому ступені людина є спрямованою на себе, а не на інших у пошуках цінностей і сенсу життя (характеристика: автономність, самостійність, свобода - залежність, потреба в схваленні і прийнятті)\nдруга основна шкала називається компетентність у часі. Вона вимірює те, якою мірою людина живе в сьогоденні, а не концентрується на минулому або майбутньому.\n10 додаткових субшкал призначені для вимірювання важливих елементів самоактуалізації: цінності самоактуалізації, екзистенціальної, емоційна реактивність, спонтанність, турбота про свої інтереси, самосприйняття, прийняття агресії, здатність до близьких стосунків.\nОOI так само має вбудовану шкалу визначення брехні.\nЧисленні дослідження дозволяють вважати валідність ОOI доведеною.\nЄдиним серйозним обмеженням для використання ООI, що має 150 пунктів, в дослідницьких цілях є його довжина. Джоунз і Крендалл (Jones, Crandall, 1986) розробили короткий індекс самоактулізаціі. Шкала, що складається з 15 пунктів:\nЯ не соромлюся жодної зі своїх емоцій\nЯ відчуваю, що роблю те, чого від мене чекають інші (N)\nЯ вірю, що люди по суті гарні і їм можна довіряти\nЯ можу сердитися на тих, кого люблю\nЗавжди необхідно, щоб інші схвалювали те, що я роблю (N)\nЯ не приймаю свої слабкості (N)\nМені можуть подобатися люди, яких я можу не схвалювати\nЯ боюся невдач (N)\nЯ намагаюся не аналізувати і не спрощувати складні сфери (N)\nКраще бути самим собою, ніж популярним\nВ моєму житті немає того, для чого б я особливо себе присвятив (N)\nЯ можу висловити мої почуття, навіть якщо це призведе до не бажаним наслідків\nЯ не зобов'язаний допомагати іншим (N)\nЯ втомився від неадекватності (N)\nМене люблять, бо я люблю.\nРеспонденти відповідають на кожне твердження, використовуючи 4-х значную шкалу: 1 - не згоден, 2 - не згоден частково, 3 - згоден частково, 4 - згоден. Значок (N), наступний за твердженням, позначає, що при підрахунку загальних значень оцінка по цьому пункту буде інверсною (1 = 4,2 = 3,3 = 2,4 = 1). Чим вище загальне значення, тим більше самоактуалізованим вважається респондент .\nХарактеристики самоактуалізованих людей:\nПрийняття себе, інших і природи;\nБезпосередність, простота і природність;\nЦентрування на проблемі;\nНезалежність: потреба в самоті;\nАвтономія: незалежність від культури й оточення;\nВершинні, або містичні, переживання (моменти сильного хвилювання або високої напруги, а так само моменти розслаблення, умиротворення, блаженства і спокою);\nДемократичний характер (відсутність упереджень);\nФілософське почуття гумору (доброзичливий гумор);\nКреативність (здатність до творчості);\nОпір окультурення (знаходяться в гармонії зі своєю культурою, зберігаючи певну внутрішню незалежність від неї).\nСамоактуалізація - процес, що включає в себе здоровий розвиток здібностей людей, що б вони могли стати тим, ким можуть стати.\nСамоактуалізовані люди - люди, які задовольнили свої потреби дефіцитарние і розвинули свій потенціал настільки, що можуть вважатися надзвичайно здоровими людьми.\nV.Поняття конгруентності особистості в теорії К. Роджерса