Банальність зла, кухарі й диктатори: про що говорили Вітольд Шабловський та Андрій Бондар у Львові | ВСЛ\nГоловна/Новини/Банальність зла, кухарі й диктатори: про що говорили Вітольд Шабловський та Андрій Бондар у Львові/\nПольський репортажист Вітольд Шабловський довгий час подорожував країнами, що мали (або мають) тоталітарне минуле та були під владою диктаторів – Іраком, Албанією, Камбоджею, Кубою та Угандою. Метою його пошуків була зустріч з колишніми кухарями, що готували, жили та навіть кохали найжорстокіших людей світу. Зібрані історії увійшли до книги «Як нагодувати диктатора», що вийшла друком у «Видавництві Старого Лева» – у майстерному перекладі Андрія Бондаря. Нещодавно автор та перекладач мали розмову та зустріч з читачами у Львові, з якою і пропонуємо вам ознайомитись.\nАндрій Бондар: Вітольд Шабловський належить до нечисленної когорти польських репортажистів, яким вдалося за останні 10 років знайти шлях на західні ринки. Це автор, який з кожною книжкою росте як стиліст, змінюються його теми, країни, змінюється його сприйняття світу. «Як нагодувати диктатора» – це книжка-подорож у світ влади і кухні в тоталітарних й посттоталітарних країнах. Вона про диктаторів та кухарів диктаторів. У ній Вітольд в кожному окремому випадку, в кожній країні намагається дослідити через погляд людини, яка готує для найстрашнішої людини на цьому шматку суходолу, наскільки це відповідально. Це країни, які пережили дуже гострі і дуже трагічні десятиліття – Ірак Саддама Хусейна, Камбоджа Пол Пота, Албанія Енвера Ходжі, Уганда Іді Аміна і Куба Фіделя Кастро. В якій країні було найлегше спілкуватися з кухарями?\nВітольд Шабловський: Ніде не було легко. Це зараз книга така легка, плинна, яка маневрує між диктаторами, кухарями та їхніми історіями. Найскладніше було в Іраку, бо сам Ірак – страшне місце. Ірак – це щось таке, ніби Афганістан зараз: там складно бути, складно переcуватися. В Камбоджі страшно, але там можна вільно ходити, спілкуватись з людьми. А по Іраку не можна їздити, там кожних 300 метрів стоять військові зі зброєю, запитують чому ти приїхав, що тобі треба від них. І найскладніший кухар був в Іраку – він не хотів розмовляти. Коли я там був, він переховувався протягом 17 років, мав змінене ім'я, не мав свідків, які б знали яким він був, хто б знав, що він працював на Саддама. І тут приїжджає хлопець з Польщі: «Добрий день! Чи могли б ви розповісти мені про Саддама?». І він не хотів говорити. А ще в Іраку всі хочуть тебе ошукати: ти знаєш, що таксі коштує 100 динарів, а чоловік дивиться на тебе і каже 250. І там було найскладніше: кухар не хотів говорити, сам Саддам був страшний і ця війна. Там в будь-який момент могла вибухнути бомба. Там було страшно. І є страшно.\nАндрій Бондар: Мені наймоторошніше читався албанський репортаж, бо там все дуже нагадувало наш рідний сталінізм. Читаючи пригоди цього кухаря, який не назвав свого ім'я, я уявляв, що цей албанський досвід із раптовими зникнення людей – це так само, як було у нас. Мені здавалося, що міра наближеності кухаря до диктатора тут була найвищою, тому що кухар готував так, як готувала мама Ходжі. І це вже такий рівень взаємопроникнення, що ти стаєш родиною, не просто частиною світу цього диктатора, а по суті стаєш його мамою, ти майже рідна йому особа. Ти ходив із албанською журналісткою до вдови Енвера Ходжі. Ти на власні очі її бачив?\nВітольд Шабловський: Це було страшно. Щойно я почав розповідати про Ходжу, то і не уявляв, що зустріну його дружину. Найстрашніше було те, що ця старша пані (на той момент вона мала 94 роки) нормально проживала в майже центрі Тірани. На подвір'ї бігали кури, сушилась якась ковдра. Там жила Неджміє Ходжа, дружина колишнього лідера країни, і там можна було нормально ходити, розмовляти, не було ніяких охоронців. І мені не вірилось (я навіть в книзі про це згадую), що переді мною Наджміє Ходжа, дружина диктатора, що речі, які сушаться, – це речі Неджміє Ходжі, бігають кури – це кури Неджміє Ходжі. І це була така картина банальності зла. Ти собі не уявляєш Енвера Ходжу як людину, яка може мати якісь речі, курей, мати одяг та білизну. І з одного боку це все дуже просто й банально, а з іншого боку ця людина – зло. Неджміє Ходжа не хотіла зі мною розмовляти, але я бачив її зовсім близько: я подивився на неї, вона подивилась на мене, і вже її донька сказала, що мама не буде розмовляти. Це був кінець зустрічі. Але я бачив її і розумів, що це зло, що ця жінка – дотична до страшних злочинів. І це банально та страшно. У книзі один диктатор любив салат з манго, інший – салат з горіхами, один любив рибу, а інший курку. Я намагався показати це: що більше їжа банальна – то більше відчується це зло.\nАндрій Бондар: Наскрізною історією цієї книжки є історія кухарки камбоджійського диктатора Пол Пота. Це країна, в якій був найстрашніший геноцид другої половини ХХ століття. Полпотівський геноцид був страшний тим, що Камбоджа за дуже короткий час опустилась в очах всіляких принципів людяності, людина там була стерта настільки, що вона не мала навіть тіні гідності. Це була раптова зміна. До влади прийшли страшні люди і за дуже короткий термін вбили багато людей, вбивали молотками, сокирами, чим завгодно. Це було повстання проти людей в окулярах, проти такого невеличкого прошарку населення, яке знало іноземні мови. І тут мало романтики взагалі. Але тут, у книзі, все починається з такого флеру романтичності: кухарка Пол Пота розказує, що всі називали його «Матрацом», бо він дуже всіх мирив, вона спостерігала як він їв. Вона веде таку розповідь, ніби про романтичного героя, усвідомлюючи, що паралельно відбуваються страшні речі. У цій історії є один непроявлений для наших читачів факт – про доньку цієї кухарки. Це наймоторошніша історія в цій книжці. Історія з камбоджійською кухаркою особливо важка. Розкажи про неї.\nВітольд Шабловський: Це найбільш несамовита історія любові, яку я коли-небуть чув, яку навіть складно уявити. Це історія дівчини, яка мала 16 років, коли потрапила до бази партизанів у лісі. Це час, коли ще нема геноциду, просто є база партизан в лісі – база керівника, що є ідеалістом, який хоче, щоб все на світі було добре, щоб всі були щасливі, щоб діти мали що їсти. І ця дівчина, як молода кухарка, потрапляє на цю базу, готує для нього, подає страви, і вона закохується в нього. А він в скорому часі приходить до влади і стає Пол Потом. І замість того, щоб зробити так, щоб всі мали, що їсти, він вбиває понад 2 млн людей, половина з яких померли з голоду. Історія цієї кухарки є дуже трагічною для мене, бо вона, коли ми з нею зустрілись і коли вже було зрозуміло, хто такий Пол Пот, коли вона бачила, скільки людей страждало через нього, весь час кохала його. Коли розповідала про нього – вона пакала, згадувала про чудові моменти, як він її гладив по руці, говорив з нею. А я думав: навіщо вона мені про це розповідає? Це занадто. А потім зрозумів, що вона (Пол Пот помер в 1998 році, я з нею зустрічався у 2018 році – через 20 років після його смерті) весь цей час за ним сумувала і просто не мала з ким поговорити про нього. Вона втратила найближчу людину, а тут приїхав якийсь письменник із Польщі, хтось, хто хотів послухати про чоловіка, якого вона кохала. І там зринає дуже трагічна історія про її доньку – через Пол Пота вона втратила дитину: її 5-річна донька померла від голоду, бо транспорт з їжею не доїхав до дитячого садочка. Це є історія про велику любов…\nАндрій Бондар: У кубинському сюжеті є два кухарі. Один із них виглядає дуже щасливою людиною, якій в житті все вдалося, який щиро любить Фіделя. І другий кухар, який сидить бідний в обдертій квартирі у якомусь спальному районі Гавани і боїться сказати щось зайве, та водночас його несе в якийсь маніакальний плин: він розказує такі речі, які не мають стосунку до кухні. І він постійно боїться, що по нього прийдуть.\nЗ усіх тоталітаризмів, які потрапили до цієї книжки, Куба, мабуть, в нашій уяві постає як країна сонячна і прекрасна, з гарними пляжами, та й люди, які жили в Радянському Союзі, пам'ятають цю кубинську романтику. Можливо, ця версія кубинського тоталітаризму набагато жорсткіша на практиці, ніж в нашій уяві? Можливо, ми можемо собі уявити лише вершечок цього айсберга, а насправді там було і досі є набагато драматичніше? Який твій найяскравіший спогад про Кубу?\nВітольд Шабловський: Мої найяскравіші спогади з Куби пов'язані з їжею. Один із кухарів Фіделя Кастро, Ерасмо (той, який успішний і багатий) запросив мене до себе, і ми плавали разом ловити марлінів. Це дуже гарний день, який я не міг собі й уявити: ти знаходишся на човні з людиною, яка 50 років готувала для Фіделя Кастро. Мені складно було повірити, що це відбувається насправді. Він отримав цю книгу іспанською мовою, прочитав її, підтвердив, що я нічого в ній не збрехав, що все у ній написане – правда. Бо кухарі часто мали таке враження, що їхнє життя, їхня праця нікому не відомі. Є хтось, як Джеймі Олівер, якого всі знають, але більшість кухарів працюють тяжко, і про них немає книжок, текстів, і вони мають відчуття, що їх недооцінюють. Тому Ерасмо дуже втішився, що така книжка з'явилась, що вона є різними мовами. Тому запросив мене на святкування до Гавани. Я сам купив квиток, але вже на місці, в аеропорту він зустрів мене – і я гостював у нього.\nАндрій Бондар: В Уганді історія ще інша, бо фактично ті події, які призвели до приходу до влади Іді Аміна – це ніби один з епізодів сюжету розпаду Британської імперії. І Уганда з тих країн, що найбільше упосліджена історією. Там є сюжет з людиножерством: ходили чутки, що Іді Амін, так само як і Бокасса, імператор Центральноафриканської республіки, їв своїх ворогів. Серед усіх цих п’яти сюжетів – це один з рівнів, де показано оце падіння: наскільки людина може зайти далеко, аж так, щоб порушити табу на поїдання собі подібних. І цей кухар, який напевно має найгіршу долю – в тому сенсі, що він тікав звідти, він врятував своє життя, коли це все розв'язувалось. І для мене це найсимпатичніший персонаж книжки. Мені цей чоловік здався найдобрішим, найвідвертішим. Людина, яка була поруч з відвертим відморозком. З усіх цих диктаторів Іді Амін був найбільшим відморозком: він просто міг зайти і порішити когось на місці. І це при тому, що людина була вихована в структурах Британської армії. І цей кухар Іді Аміна постійно перебуває в ситуації, коли його можуть підсидіти, обмовити за спиною. Це людина, яка знаходилась в дикій ситуації. Ми навіть уявити не можемо той рівень бідності та знедоленості людей, серед яких це все відбувалося. Навіть історія народження цього кухаря непроста: його мама йшла від одного села до іншого і посеред поля мусила заснути, і там же вона народжує цього кухаря. А там ця живність африканська, тобто від самого початку життя він потрапляє в такий нелюдський світ, а потім до реального людожера. Ти віриш, що Іді Амін їв людей?\nВітольд Шабловський: Так, вірю. Був такий міністр охорони здоров’я у Іді Аміна, який потім втік до Великобританії, і він, ще будучи в Уганді, збирав свідчення людей, які буди свідками чогось такого. І є 5-6 дуже вірогідних ситуацій. Наприклад, було вбито офіцера, який організував змову проти Іді Аміна. І Амін поїхав до лікарні, у морг, де було його тіло, казав усім вийти і залишався сам на сам із тим тілом. І ніхто не бачив, що він там робив, але потім бачили, що це тіло мало якісь рани. І це дуже правдоподібно. Кухар Іді Аміна постійно це заперечував. Але це і не було так, щоб кухар готував йому людське м'ясо. Це швидше мало ритуальний характер. Іді Амін був з такого племені, де їли людське м'ясо, де їли печінку противника, щоб зміцніти. І цей міністр охорони здоров’я (він досі живий, я з ним розмовляв по телефону) стверджує, що така ситуація була ймовірною: він не їв людське м'ясо як обід, це мало ритуальний характер: якщо хтось намагався його вбити, то він вважав, що мусить з'їсти печінку цього чоловіка.


Таким чином, знаючи ряд критеріїв, ви можете надати докладний опис необхідної вам фарби продавця-консультанта будівельного магазину, який просто зобов'язаний після цього вам підказати, яку фарбу вибрати для фарбування підлоги!\nУ разі дерев'яної підлоги основною причиною на те, щоб все-таки покрити дерево лакофарбовим складом, є низька зносостійкість такого типу матеріалу. Так, якщо дерево нічим не покривається, навряд чи воно прослужить вам більше двох-трьох років. Незабаром на ньому може з'явитися цвіль, гниття, воно буде розбухати, всихати і деформуватися. Тому важливо підібрати для дерева найбільш підходящий варіант фарби. Всі лакофарбові покриття для дерева можна розділити на два типи: прозорі і непрозорі. Прозорі покриття - це спеціальні лаки для паркету. Такий тип дозволяє підкреслити природну красу деревини.\nЩо стосується кольорових то зараз є велика різноманітність емалей для підлоги пф - 115, пф-266, ПФ - 167. такі емалі тримаються на поверхні дерева, не проникаючи вглиб його структури, завдяки чому термін експлуатації самого дерев'яного покриття значно зростає. Ще однією перевагою цього виду лакофарбового матеріалу є швидкий час висихання.\nКомпанія Хімрезерв Львів прпонує новинку на українському ринку лакофарбової продукції - емаль підвищеної зносостійкості ПФ-167.\nСпробуємо розібратися, як вибрати фарбу для підлоги з бетонних плит. Такий тип поверхні варто фарбувати з багатьох причин. Пам'ятайте те, що на незабарвленому бетонному покритті постійно буде збиратися пил. Крім цього, не забувайте, що бетонні плити, непокриті лакофарбовими матеріалами, можуть стати причиною травм (можна посковзнутися). Найчастіше використовується фарба з епоксидної смоли, яка так і називається - «епоксидна». Нанесення вже тонкого шару на бетонне покриття гарантує вам підвищення зносостійкості в кілька разів (найкраще наносити фарбу в два шари: спочатку наноситься тонкий шар, якому потрібно дати висохнути протягом 12-24 годин, а потім наносять другий шар більшої товщини). Епоксидна фарба володіє водовідштовхувальним ефектом, підвищує рівень навантаження, стійка перед впливом хімічних речовин, а також має прекрасну адгезію з бетонною поверхнею.


AUTO.RIA – СТО: СТО СДС, вул. Ребета 8, Івано-Франківськ Ивано-Франковск\nСТО СДС, вул. Ребета 8, Івано-Франківськ\nИвано-Франковск вул. Ребета 8, Івано-Франківськ\nУслуги СТО СТО СДС\nПромывка и чистка топливной системы: инжектора, форсунок, дроссельной заслонки от 90 грн\nЗамена дроссельной заслонки от 190 грн\nДиагностика и ремонт бензиновой топливной системы от 60 грн\nMercedes-Benz` Opel` Volkswagen`\nСТО «Станіслав Дизель Сервіс» – незалежна спеціалізована станція з ремонту та обслуговуванню сучасних дизельних паливних систем автомобілів. Ми почали свою діяльність в 1998 році, закупивши обладнання чеської компанії Motorpal. На той час воно було досить прогресивним, і давало нам можливість обслуговувати перші завезені з Європи іномарки.\nЧас ішов ми розвивались і шукали своє місце в сфері обслуговування дизелів. Переїжджали з місця на місце, поки в 2000 році не придбали свою територію. Пізніше закупили діагностичне обладнання Bosch. Ми пройшли всі етапи розвитку дизельного сервісу (від найпростіших рядних насосів до останнього покоління Common Rail), сформувавши при цьому як кадровий так і технічний потенціал.\nСьогодні у нас є два сучасних стенди для ремонту форсунок Common Rail, стенд для насосів високого тиску (ПНВТ), широкий спектр діагностичного обладнання та спецінструменту для демонтажу і ремонту паливної апаратури. Головною ж цінністю СТО звичайно є спеціалісти. За роки роботи та навчання нам вдалось сформувати професійний досвідчений та дружній колектив, який може справитись практично з будь-якою проблемою вашого дизеля.\nОкрім ремонту та обслуговування дизеля, ми професійно займаємось заміною мастил німецьких брендів Aral та DynaPower. На нашій СТО є окремий пост, який впродовж багатьох років працює тільки на заміну мастил та фільтрів. Довгий час нам вдається утримувати конкурентні ціни на мастила саме завдяки тому, що ми є регіональним представником фірми «Динаміка», яка імпортує мастила Aral та DynaPower в Україну.\nУ СТО сформувалась своя індивідуальність, підхід до обслуговування автомобілів. Ми завжди ставимо перед собою мету комплексного підходу до вирішення питання, при цьому стараємось максимально уберегти час, спокій і кошти нашого клієнта. Маємо переконання, що починаючи з дрібної поради, і закінчуючи конкретною відповіддю на питання «Що з цим робити?» шлях для клієнта має бути повністю зрозумілий і відкритий. Надіємось, що наші спеціалісти стануть незамінними помічниками в житті вашого дизеля і завжди зможуть протягнути йому руку допомоги.


Семінари «Імплементація Ініціативи прозорості видобувних галузей (ІПВГ) на місцевому рівні: наявні інструменти й очікувані вигоди» пройшли протягом листопада у чотирьох регіональних центрах України - у Луцьку, Ужгороді, Дніпрі та Житомирі.\nЗокрема, йшла мова про те, що ІПВГ є інструментом подолання корупції - робить видимим рух коштів до державного та місцевого бюджетів. Ініціатива висвітлює аспекти, де корупційні ризики є найбільш великими - ліцензування та контракти, бенефіціари компаній, фінансові потоки та збір доходів. Водночас дані звітів ІПВГ допомогають уряду зрозуміти ситуацію в галузі та умови ведення бізнесу. Також у дискусіях учасники могли обговорити, як місцевим громадам налагодити конструктивну співпрацю із бізнесом, видобувними компаніями. Під час групової роботи присутні формулювали ланцюжок цінностей ІПВГ на місцевому рівні та тренувалися розробляти екосистему ІПВГ власного регіону.\nСемінари проводили члени національної багатосторонньої групи зацікавлених осіб з імплементації ІПВГ - Віталій Филенко (м. Харків, ГО «Нова енергія»), Ганна Кіященко (м. Полтава, Полтавська філія Суспільної служби України). Керівник проекту - Cергій Балан (м.Київ, генеральний менеджер з розвитку енергетичного сектору аналітичного центру DiXi Group).\n- Проведення серії семінарів виявило дві основні тенденції. По-перше, в регіонах зростає поінформованість про стандарт ІПВГ і про переваги, які несе впровадження Ініціативи на державному і на місцевому рівнях, - коментує результати навчання експерт DiXi Group Сергій Балан. - А разом з поінформованістю зростає і попит на управлінські рішення, які вимагають від державних органів і видобувних компаній максимального розкриття інформації про обсяги і типи видобутку, розмір податкових відрахувань до бюджетів різних рівнів, власників підприємств, наявність угод про соціальне партнерство. По-друге, на противагу першій тенденції у регіонах поки ще недостатньо сформовані інститути громадянського суспільства, бракує незалежних експертів, які займаються впровадженням Ініціативи на місцях і мають вплив на ухвалення рішень на рівні областей. Саме тому DiXi Group з ентузіазмом взялася за реалізацію даного проекту, щоб мати можливість передати зацікавленим сторонам імпульс у впровадженні ІПВГ з центрального на регіональний рівень, а разом з ним і накопичені за останні роки знання, навички і контакти у контексті імплементації ІПВГ.


Побажання чоловіка з днем народження своїми словами\nПроцвітання в кар’єрі, мужності і сили бажаю могутньому чоловікові на день народження. В цю особливу дату нехай доля буде прихильною до тебе. Бажаю ніколи не переживати і не згадувати своїх помилок. Нехай все в твоєму житті буде добре. Бажаю тепла, успіху, любові і благополуччя\nВітання чоловікові з днем народження своїми словами\nУ найкращий день у році, коли ти з’явився на світ, хочу від усього серця привітати і побажати самих веселих днів і ночей, яскравих хвилин і приголомшливих новин. Бажаю тобі кар’єрного зростання, процвітання, багатства, любові, миру, спокою. Нехай твоє життя буде втіленням успіху і солідності\nВід усієї душі вітаю тебе з святом! Бажаю, щоб нові цікаві ідеї та проекти постійно хвилювали і заряджали азартом. І нехай у тебе завжди буде в надлишку сил та енергії для їх реалізації


Житомир.info | Екскурсія Житомиром від Валерія Харчишина у проєкті «Амбасадори»\n20 вересня 2020, 01:56\nЕкскурсія Житомиром від Валерія Харчишина у проєкті «Амбасадори»\n4 грудня 2019, 13:50\nУ проєкті «Амбасадори» відомі творчі українці стають неформальними провідниками містами, де свого часу прожили багато років. У чотирнадцятій серії співак і фронтмен гурту «Друга ріка» Валерій Харчишин познайомить з тисячолітнім Житомиром, що у студентські роки став для музиканта ще одним рідним містом. Житомир — адміністративний і промисловий центр, що завдяки цікавим туристичним місцям і пам’яткам області стрімко нарощує свій туристичний потенціал. Разом з Валерієм до міста поїхав засновник проєкту Ukraїner Богдан Логвиненко.\n— Де ти народився?\n— У селищі Любар, неподалік Житомира. Мій батько звідти, а батькова мама не знає, звідки вона, бо вона сирота. Я намагався дізнатися, рився в архівах. Імовірніше, її перевезли з голодуючого Поволжя, десь із Росії, і вона, ймовірніше, татарка. А дід, який загинув у Другій світовій, мав прізвище Харчишин. І там, в Любарі, дуже багато Харчишинів. Можливо, вони потрапили до Любара із західних регіонів України, бо оселились таким осередком. Маю кров гуцулів чи лемків, чи бойків, не знаю. І маю кров татарську, українську. Сподіваюсь, що немає російської, але не знаю.\n— Чи є в Житомирі своя говірка, якісь місцеві традиції?\n— Не знаю, чи називають когутів когутами ще десь, але в Житомирі це є. Зазвичай кажуть «бик», «бичара», а от в Житомирі — когути. Я був один з когутів, бо приїхав із села, з Любара. Та й, мабуть, залишився когутом на все життя. А ще в Житомирі є унікальна субкультура: хлопці, аби підкреслити свою місцевість, носили штани кльош, як матроси. І в кого штани були ширші, той був крутіший. Щоб соціалізуватися, когути теж інколи це робили. Всі шили їх, бо вони не продавались. Ніде більше я такого не бачив, тільки в Житомирі.\n— Коли ти переїхав до Житомира?\n— Як вступив до училища культури (Житомирський коледж культури і мистецтв ім. Івана Огієнка — ред.), одразу ж довелось і переїхати. Мені було 15 років. У гуртожитку перший рік мені жити не дуже подобалось. Я майже щодня їздив додому, а потім звик.\n— Як до того ставилися батьки?\n— Мені за це влітало від батьків. «Ти, — каже мати, — переводиш гроші, сидів би там, краще щось купив би собі. Їздиш туди-сюди». Я дуже сумував, мені важко було. Зате зараз легко. Думаю, це правильно: чим раніше ти підеш з дому, тим швидше адаптуєшся, соціалізуєшся.\n— Яким було життя в Житомирі, поки ти навчався в коледжі?\n— З гуртожитку виходити не можна було, бо ми були не місцеві. Перші два роки як в інкубаторі сидів, не виходив, бо могли носа зламати чи ще щось. Мені не ламали, я дуже швидко бігав, але гроші забирали кілька разів. Був один відрізок життя: від автовокзалу до гуртожитку. Якщо ти його проходив з грошима, то міг цілий тиждень нормально жити.\n— Як ти почав співати?\n— В училищі я складав останні іспити — державні. Приїхав тоді з інституту культури викладач. Я не пам’ятаю, що складав, я щось бубнів собі під ніс. Він каже: «Валерію, у вас такий низький голос, бас, тембр такий приємний. Ви не співаєте? З якого ви взагалі відділення?». Я кажу: «З духового». Він: «З духового, а чи не хочете до нас у хоровий відділ в інститут культури?». А для нас, для духовиків, це було приниженням. У нас був такий сталий вислів: «Курка — не пташка, а хоровик — не музикант». Викладач примусив мене співати і каже: «Співати ти не вмієш, але голос маєш. Якщо надумаєш, приходь». Я так і не надумав. Кажу: «Ні! Я все одно буду вступати на трубу, бо я ж трубач. Я на духовий відділ піду, якщо вступлю до вас в інститут».\n— Я не вступив тоді, мене не взяли. Повернувся назад до Житомира і це мені допомогло вступити до козацького хору, потім до ансамблю пісні і танцю «Льонок». Потім я вирішив, що буду співати виключно народну музику. При цьому я не встигав вчити тексти. Мій партнер, який теж співав партію басу, казав: «Валєро, якщо ти не знаєш текст, просто дивись в очі диригенту і співай «тридцять два-тридцять три». Я так проспівав чотири місяці.\nУ жовтні 2018 року на стіні однієї з житомирських п’ятиповерхівок з’явився мурал «Трисвіт». У роботі площею 180 м² зображено старослов’янську систему світобачення «Яв-Прав-Нав», де кожна істота, предмет чи явище мають своє місце і взаємодіють між собою. Ідею малюнка команда художників виношувала впродовж року, а коли завершили, ця картина стала найбільшим об’єктом вуличного мистецтва у місті.\nХудожник Дмитро Краб розповідає, що Житомир — дуже зручне місто для творчої людини. Тут нічого не відволікає і можна творити спокійно, однак малювати подібні мурали неможливо без взаємодії в команді: «Потрапила до мене книжка зі старослов’янської міфології. Я погортав її, і виникла ідея зібрати цю міфологію воєдино, поєднати кілька сюжетів. Вийшов стінопис такий, панно. Основа ідея цього малюнку присвячена нашим меншим друзям. Вже протягом дев’яти років я веган і ось вирішив зробити такий твір, присвячений тваринам. Кожна істота має право на існування — це основний посил».\n— Ти завжди говорив українською?\n— Так, але мені було дуже важко, коли я переїхав. Житомир тоді не був україномовним, як зараз. Мені було важко адаптуватися, бо я не розмовляв російською мовою. При чому не розмовляв принципово. І навіть коли я приїжджав до своїх родичів в Санкт-Петербург, я теж принципово розмовляв українською. Не тому, що я був такий патріот, але мені здавалось, що українська мова — найкраща, і вони мають її розуміти.\n— Пізніше ти почав розмовляти російською?\n— Мене зламали, і я з другого курсу вже валив на «чистом русском», казав «што» замість «що». А тут [у Житомирі] потрібно було «гекати» і «шокати». І це видавало, що я не місцевий. За це я теж отримував, бо думали, що я москвич. Питали: «Ти що, з Москви?», а я казав, що з Любара. Дехто потім думав, що я з Люберець (місто в Російській Федерації — ред.). Потім казали: «Він же з Люберець!». А Люберці в 90-ті роки були бандитським осередком, тому, мабуть, і боялись.\n— Потім ти повернувся до української?\n— Так, повернувся. Це також було важко, бо моя українська відрізняється від тієї, якою розмовляв з дитинства в Любарі.\n— Скільки країн ти об’їздив, працюючи в академічній хоровій капелі?\n— Ми були скрізь. Найчастіше відвідували Німеччину, Швейцарію, Францію, Італію. Рідше — Польщу, Чехію.\n— Це були концерти для українців?\n— Ні, наша музика, якщо виконана професійно, цікава для іноземців, тому переважно вони і були на концертах.\n— Ти сумуєш за тим часом?\n— Звичайно! Мабуть, найкращі роки мого життя пройшли там. З двадцяти років я там працював. І сумую, насправді, не тільки тому, що там були гастролі у Європі. Я по-справжньому полюбив хорову музику, і мені цього не вистачає в тому, чим ми займаємося. Щоразу, коли робимо щось нове, мені хочеться туди побільше голосів. Я щоразу думаю, що треба залучити хор. Поки все залишається на рівні фантазії і мрії. Думаю, що колись-таки це зробимо.\nДрагонбот — командний вид спорту, де учасники веслують на човнах завдовжки понад 12 метрів. Такі каное мають вигляд дракона та можуть вмістити до двадцяти веслувальників. В Україні драгонбот з’явився 2004 року завдяки професійним спортсменам, які раніше займались олімпійськими видами спорту. Зазвичай веслувальні види спорту вимагають неабиякої фізичної підготовки та майстерності, адже вчитись тримати рівновагу у човні потрібно з дитинства. У драгонботі ж вимоги менш жорсткі. З 2015 року в Житомирі працює Федерація з веслування на човнах «Дракон». Її президент Дмитро Мороз зазначає, що у драгонботі головне — злагодженість та наполегливість команди: «Цей вид спорту пішов з Китаю. В Україні і в Європі він також дуже розвинений. Це наймасовіший вид спорту з веслування. Тут кожен охочий може відразу навчитись. І тут це набагато простіше, ніж в інших веслувальних видах спорту.»\n— Ти часто бував у місцевому літньому театрі?\n— Ми називали його «Ракушка». Грати абсолютно не вміли, але постійно розмовляли про музику і робили тут якісь фотосесії. Сідали у тій «Ракушці» і уявляли, що ми в ній виступаємо. Згодом виступ відбувся, навіть кілька, але після реконструкції [2015 року] ми ще жодного разу там не виступали. У Житомирі жахливий звук, насправді. Акустично нереально озвучити щось. Потрібно все везти своє, бо у Житомирі немає жодної прокатної контори, яка б поставила якісний звук, але це все одно треба побороти.\n— Як зібрався гурт «Друга ріка»?\n— Ми слухали приблизно одну й ту саму музику. Серед усіх неформальних житомирських музикантів ми, мабуть, відрізнялися тим, що абсолютно не вміли грати. І у нас була мета: робити бодай те, що відрізняло нас від них. Нас об’єднала музика, яку ми любили. Через наш цех пройшло дуже багато таких, як ми, але «вижили» тільки ті, хто навчився хоча б на чомусь грати. Я спочатку грав на трубі, пробував бути барабанщиком, але інструментів у нас не було. Віктор Скуратовський співав, але зрештою він швидше навчився грати на бас-гітарі. Тож мені знову довелося співати. Мені постійно доводилось співати, хоча я цього не хотів. Ми мали репетиційну базу в дуже крутому приміщенні. Там була хорова капела «Орея», де я вже почав співати, а потім став адміністративним директором і використовував службове приміщення для «Другої ріки».\nУ селі Дениші, неподалік Житомира, збереглися руїни побудованого наприкінці ХІХ століття палацу родини Терещенків — українських землевласників і промисловців. Неподалік, попід берегом річки Тетерів, простяглись гранітні скелі які мають однакову із селищем назву. Скелі, що належать до Житомирського гранітного щита і сягають близько 25 метрів заввишки, стали популярним місцем тренувань і змагань для скелелазів з України та інших країн.\n— Ти був раніше в Денишах?\n— Як був малий, я їхав у потязі десь до Росії разом з якимось музикантом. Він грав на гітарі час від часу, випивав, розповідав різні історії і каже: «А ти звідки?». Я кажу: «З Любара Житомирської області». «Ой, Житомир! — говорить, — У вас там є чудове місце, Дєнєши називається. Там неймовірно: каміння, скелі!». «Які Дєнєши? — кажу, — У нас такого немає!». «Та точно є! Денєши, як їхати на захід». Я подумав, що потім приїду додому, розберусь. Потім приїхав у Дениші і зрозумів, що він мав на увазі. Що це, виявляється, «Дєнєши»!\n— Що таке «УААСП» та як ти туди потрапив?\n— «УААСП» — це організація колективного управління, яка займається авторськими та суміжними правами, працює з авторами. Ми збираємо роялті, кошти з усього світу. Маємо 97 угод з такими ж організаціями в інших країнах. Насправді, це дуже серйозна прогалина в нашому законодавстві. Ми вже 25 років говоримо про якесь європейське майбутнє, але ще функціонує державна організація, яка за законом не може керувати авторським правом, приватною власністю авторів, і збирати роялті, розподіляючи ці кошти.\n— Як ти потрапив до громадської організації?\n— Я там був давно як автор, але ми разом з авторською радою вирішили нарешті привести до ладу цю організацію, щоб воно було так, як у світі. У нас є просвітницька діяльність. Ми хочемо донести, що за музику так само треба платити, як і за бензин. Бо коли заїжджаєш на заправку, то не кажеш: «Мені без акцизу сьогодні». Так само заходиш до кафе, бару, ресторану, там грає музика, за неї потрібно платити. Не відвідувачу, а власнику цього закладу.\n— Як ти прийшов до громадської роботи?\n— Я займаюсь виключно тим, де я можу сам щось контролювати. Де відчуваю, що я — не просто «ширма», коли під моє обличчя хтось збирає гроші незрозуміло для чого. Тобто ми рідко долучаємося до ініціатив, де не можна це контролювати. Я йду туди, де дійсно можу зробити щось, де я вірю, що можу щось змінити.\n— Як ставишся до артистів, які не переймаються цими питаннями?\n— Це теж позиція! Я їх ні в чому не звинувачую, бо вони займаються творчістю і це основна задача. У світі так і відбувається: активні автори об’єднуються, стають членами якихось організацій. Хто не хоче долучатися — не долучається. Але вони принаймні знають, що таке авторське право, і отримують кошти за свої роботи.\nВодонапірна вежа — історична та воєнно-стратегічна споруда Житомира, споруджена 1898 року в стилі модерн. Під час Другої світової війни вежу використовували як пункт спостереження протиповітряної оборони. Наприкінці 1950-х років башта перестала виконувати свої основні функції. 1983 року вона була реконструйована під кафе «Ювілейне», але за кілька років вежу знову повернули комунальникам. У травні 2017 року учасники Школи урбаністики CANactions вподобали водонапірну вежу у Житомирі як навчальний об’єкт. Вони провели всеукраїнський архітектурний конкурс та влітку 2018 обрали команду-переможця, яка буде осучаснювати вежу. Директор департаменту економічного розвитку Житомирської міськради Микола Костриця розповідає, що водонапірна башта є пам’яткою місцевого значення. Саме це може ускладнювати її перевтілення: «Вежа — один із неофіційних символів міста. Ми можемо бачити її на магнітах, листівках, деінде, але насправді більшу частину свого життя вежа стоїть із зачиненими дверима і не виконує свою основну функцію. Колись від вежі залежало все місто. Наша ідея — зробити вежу центром культурного життя, оскільки поруч філармонія, музичне училище, художня школа та парк. Довгостроково — щоб вежа знову стала магнітом і притягала сюди людей. Це проєкт не на один день, але ми все одно будемо його реалізовувати».\n— Як ставишся до сучасного українського кіно?\n— Я думаю, найлегше, що ми можемо зробити, допомагаючи українському кіно — це не обсирати будь-що, що вийшло. У нас всі — критики, а як зробити класне — ніхто не знає. Тому добре, що виходить, і треба підтримувати все, що люди роблять. Але, якщо говорити зовсім відверто, то тенденція знімати касові фільми, використовуючи примітивний генітальний гумор, мені не дуже подобається. Але я думаю, що ми це все переживемо, бо це етап, який треба пройти.\n— Ти знімався у кількох фільмах. Що це були за картини?\n— Я одразу чомусь дві головні ролі отримав. Знімався в комедії «Зустріч однокласників» та грав Олексу Довбуша в «Легендах Карпат». Обидва досвіди корисні. Фільми по-різному успішні, неуспішні, але касовим став «Зустріч однокласників». Мабуть, тому, що це комедія.\n— У якому фільмі ти далі будеш зніматися?\n— Наступний — «Я, Ніна». З великими проблемами ми йдемо до зйомок цього кіно, хоча частину відзняли вже в Одесі. Там моїх сцен не було, що добре, бо сценарій змінився, режисер змінився. Нещодавно я дізнався, що тепер у мене інша роль.\n— Як тобі працювати з Яніною Соколовою?\n— На сцені — дуже легко. Є моменти життєві, як між друзями. Бувають і розбіжності. Хоча ми маємо майже однакові погляди на життя, на музику, на все, але інколи я просто поводжусь не так, як би, можливо, хотілось Яніні. Чи навпаки. Але, зрештою, вона мені як сестра.\nУ Житомирі народився відомий український вчений у галузі ракетобудування і космонавтики Сергій Корольов. Він сконструював перші штучні супутники Землі і космічні кораблі. Саме за сприяння Корольова вивели на орбіту перший такий супутник, а також відбувся перший політ людини у космос.\nУ будинку, де народився вчений, з 1970 року працює його меморіальний музей, який згодом доповнили експозицією «Космос». Ця експозиція намагається поєднати фізичний і духовний космоси, космос зоряного неба і космос духу людини.\nУ колекції «Космосу» — зразки космічної техніки та спорядження, зокрема такої, що побувала в космосі. Зала має оригінальне оформлення, де поруч із технікою розміщені фотоколажі шедеврів світового мистецтва. Директорка музею Ірина Дячук прагне розширювати площу музею і вважає, що важливо досліджувати вклад українців у космонавтику при Радянському Союзі: «Це не технічний музей. Він незвичайний навіть з того часу, коли створювався. Коли виникла ідея створити музей на батьківщині Корольова, подумали: «Житомир — не космічне місто, як Дніпро чи Київ. Якою тут має бути експозиція з космонавтики?». Тому це музей здійсненої мрії. Це була експериментальна експозиція, бо на той час тема космосу завжди була ідеологічною. Коли ми відкривалися, то не знали, чи взагалі затвердять таку суміш філософії і космосу. Відкрилися ми 1 червня 1991 року, через два місяці розпався СРСР і ми почали відтворювати свою концепцію, яку задумали від початку».\n— Ти часто приходив до музею?\n— Я вперше потрапив до музею 1991 року і там прогулював пари. Щоб мене ніхто не бачив, я сідав і слухав музику (частиною експозиції музею є крісла з навушниками, де можна послухати «космічну» музику — ред.).\n— Революція Гідності якось вплинула на творчість «Другої ріки»?\n— Альбом «Supernation» ми почали до Революції Гідності і тексти змінювалися разом з подіями на Майдані, разом з країною. Так в це вірилось, так хотілося змін і відобразити це в тому, що робиш. Це дуже вплинуло на нас, тому ні про що інше не хотілося писати. Навіть якби хотів писати про кохання, то починав про кохання, а закінчував тим, що відбувається в країні, що ти відчуваєш насправді, як впливають на тебе ці події. Була надія, що суспільство змінилося, але недовго.\n— Тобто тобі здається, що був час змін, який минув?\n— Ні, це як вакцина, яку ми отримали. Я думаю, що люди можуть помилятися, але вони вже не зможуть повернутися до того первинного стану, в якому були. І якби не було того Януковича (Віктор Янукович — четвертий президент України, який втік з країни — ред.), виник би якийсь інший. Зрозуміло, що ми вже не зможемо терпіти тирана, який прийде і буде знущатися над тобою, над твоєю країною. У цьому я переконаний.\n— Скільки загалом ти прожив у Житомирі?\n— Десять років, але мені здалося, що все життя. У Києві я вже набагато довше живу.\n— Є відчуття, що до Житомира ти їдеш як у гості?\n— Ні, відчуваю, що їду додому. Тобто я маю три таких місця — це Любар, Житомир і Київ. Але по-справжньому вдома там, де родина.\nЖитомир.info за матеріалами проєкту "Амбасадори" з Валерієм Харчишиним\nТеги: Харчишин Друга ріка екскурсія


Гонорея у чоловіків – особливості та симптоматика захворювання | Здоров'я\nЯк вилікувати гонорею у чоловіків?\nГонорея – одне з найбільш поширених ІПСШ, поряд із сифілісом. Хвороба розвивається при незахищеному статевому контакті. В організм потрапляють бактерії гонокока, який викликає гнійне запалення уретри, а також запалення слизової оболонки органів малого тазу.\nПри важких формах захворювання можуть виникнути гнійні ураження прямої кишки, глотки. В особливо важких випадках гонокок вражає нервову, дихальну і серцево-судинну систему, викликаючи сепсис.\nГонокок гине поза тіла людини, тому побутове зараження гонореєю вкрай рідко. Може передатися від вагітної до плоду, викликаючи у дитини виникнення гонококкового кон’юнктивіту.\nУ чоловіків і жінок симптоми захворювання проступають по-різному.\nНайбільшу небезпеку становить те, що гонорея може протікати безсимптомно. Не відчуваючи ніякого дискомфорту, багато носії хвороби не підозрюють про свій стан і є джерелом розповсюдження хвороби.\nПри цьому гонокок активний, гонорея може перейти в хронічну форму, викликаючи безпліддя у обох статей. Необхідно регулярно здавати аналіз на гонорею, завжди користуватися бар’єрними засобами захисту.\nУ чоловіків перші ознаки гонореї проступають через 2-5 діб після незахищеного контакту:\nВідчуття печіння і біль при сечовипусканні. Больові відчуття дуже сильні.\nГнійні, жовтувато-білі виділення.\nПоява набряків, особливо у зовнішнього отвору уретри.\nМожливий озноб, інколи підвищення температури.\nНагадаємо, що у чоловіків і жінок ознаки гонореї можуть не проявляти себе. Фахівці пояснюють це тим, що люди приймають антибіотики досить часто. Гонокок підлаштовується під вплив антибіотиків і змінює свої властивості.\nГонорея у чоловіків викликає серйозні ускладнення. При відсутності належного лікування інфекція переходить на придатки яєчок, викликаючи епідидиміт і везикуліт. При цьому больові відчуття можуть зрости до такого ступеня, що людині буде дуже важко пересуватися. Наслідком перенесеного запалення може стати безпліддя, простатит та імпотенція.\nЛікування гонореї – процес тривалий курс лікування лікар підбирає індивідуально. Необхідно здати відповідні аналізи, на підставі яких лікар підбирає ліки.\nЛікування переважно антибіотиками. Медикаментозна терапія дає швидкий результат. Як правило, терапія включає в себе також прийом вітамінів і дієту.\nМожуть бути призначені препарати, що допомагають печінці впоратися з очищенням крові від токсинів. Лікування проводиться амбулаторно, в особливо важких випадках і при запущеній інфекції хворого можуть помістити в стаціонар.\nНа час лікування рекомендується відмовитися від фізичних навантажень, не їсти жирну їжу, не зловживати спиртними напоями.\nНі в якому разі не рекомендується займатися самолікуванням і безконтрольно приймати антибіотики. В таких умовах гонокок стає нечутливим до дії медикаментозної терапії, змінює свої властивості. Так з’являються нові штами бактерії, лікування стає більш складним.\nПовністю вилікувати гонорею у чоловіків можна тільки антибіотиками. Народні засоби можуть бути використані тільки в комплексі з медикаментозною терапією і виключно як доповнюють її. В обов’язковому порядку необхідна консультація з лікарем.\nВ якості народного засобу можна використовувати настоянку женьшеню. Її можна придбати в аптеці. Щоранку приймати всередину по 4 краплі.\nРекомендується застосовувати такий збір: змішайте плоди ялівцю, листя берези і коріння кульбаби у співвідношенні 1:1. 20 г суміші залийте склянкою окропу, залиште на півгодини, процідіть. Приймати по чайній ложці за 10 хвилин до прийому їжі тричі на день.\nДля зміцнення імунітету використовуйте плоди лимонника китайського. Подрібніть сухі плоди, пів чайної ложки отриманої сировини залийте склянкою окропу, залиште на 10-15 хвилин. Такий чай можна пити з медом.\nДля зміцнення імунітету можна пити відвар плодів шипшини. Столову ложку сировини залити 300 мл окропу, і вживати як чай.\nКрім того, при лікуванні гонореї у чоловіків рекомендується застосовувати сечогінні препарати. Хорошим сечогінним засобом вважається звичайна петрушка. 15 г подрібненої свіжої трави залити окропом (250 мл) і залишити на 10 хвилин. Пити настій невеликими порціями.


Внутрішні війська готуються до виїзду із Рівного | ВСЕ - сайт чесних новин\nВнутрішні війська готуються до виїзду із Рівного\nОпубліковано Тамара Попова Срд, 22/01/2014 - 17:17 Внутрішній війська готуються до виїзду із Рівного у Київ. Про це повідомили активісти Євромайдану.\nАктивісти наразі знаходяться біля військової частини на вулиці Степана Бандери. Вони хочуть переконати силовиків не їхати до столиці. Рівняни переживають, що бійцям накажуть виконувати наказ розгапняти мітингувальників.\nРівняни блокують виїзди з території військової частини з двох сторін. Родичи військових повідомили, що виїзд заплановано на сьогодні.\nНа місце події прибув полковник міліції. Він сказав, що наразі не побачив жодного порушення у діях активістів.\nЗ Рівного вивозитимуть бійців внутрішніх військ, - активіст\nРівненські військові не отримували наказ про мобілізацію\nРівняни закликали родичів військових та силовиків тримати їх вдома\nКлючові слова: військові 912 переглядів


Ліза Роббінс, СЕО Kreston International: «Чому я навчилася у Apple по просуванню на ринку бухгалтерських компаній?» - Kreston GСG\nЛіза Роббінс, СЕО Kreston International: «Чому я навчилася у Apple по просуванню на ринку бухгалтерських компаній?»\nby user_admin / 21 January 2020\t/ Експертна думка\nЩо робить товари Apple такими затребуваними і популярними? Зрештою, це всього лише комп’ютери, телефони і смартфони. Так, треба віддати їм належне – вони стильні, але ж є й інші компанії, які створюють привабливі комп’ютери, телефони і смартфони. Вони також чудово функціонують, але такими ж є і технології, які виготовляють багато їхніх конкурентів.\nРазом з тим, існує один нюанс, за яким товари Apple виділяються на тлі інших.\nКоли їхні конкуренти говорять про свою продукцію, вони зазвичай описують, що вони роблять і як вони це роблять. («Ми виготовляємо прекрасні комп’ютери, які дуже зручні у використанні і в той же час добре спроектовані»). Але Apple відгукується про себе інакше.\nУ їхньому посланні основна увага приділяється причині – чому вони створюють свої продукти. Знову і знову ми чуємо, що Apple завжди прагне кинути виклик статусу-кво і – як вони кажуть в своєму гаслі – «думати інакше». Ось чому їх продукція настільки орієнтована на користувача та гарно спроектована.\nАле насправді покупці купують зовсім не це (і це не є тим, що мотивує персонал). Покупці ведуться на бачення, ставлення і філософію компанії/, що надихає значно більше! Як говорить Саймон Сінеко, чия промова з даної тематики на TED talk стала дуже популярною кілька років тому: «Люди не купують те, що ти робиш, вони купують те, навіщо ти це робиш».\nЦе ключова фраза, прочитайте її ще раз!\nКожен великий лідер і кожна велика компанія, каже він, починається з сильного почуття «чому?», і повідомляє це як клієнтам, так і співробітникам. І тільки після цього він (прим. тобто лідер чи компанія) серйозно вивчає такі відносно сухі деталі як «що?» він робить і «як?», тому що, хоча вони і є важливими, вони ніколи не бувають настільки емоційно переконливими, як «чому?».\nЯкщо ви ніколи не бачили виступи Саймона Сінеко на TED talk, які набрали більше 47 мільйонів переглядів, вам варто це зробити. Але перш ніж ви зануритеся в них з головою, давайте на практиці застосуємо його ідею на нашій роботі.\nМинулого тижня я привела вам вагому і переконливу причину, чому ми є аудиторами – ми сприяємо безперебійному функціонуванню суспільства, створюючи довіру до бізнесу, міжнародних фінансових інституцій та фінансових операцій.\nА як щодо вашої фірми? Чому ваша фірма існує? Яке ваше надихаюче бачення, частиною якого захочуть бути клієнти і співробітники, і на яке вони поведуться?\nЗавдяки чому ваша компанія стане очевидним вибором, навіть якщо те, що ви робите, насправді не так вже й відрізняється від того, що пропонують ваші конкуренти?\nХорошу відповідь не завжди легко знайти.\nСлідуючи методиці Сінеко, задумайтеся про початкову точку створення вашої компанії, про визначальні моменти у вашій історії, про найбільш значущі моменти впливу на ваших клієнтів, про людей, які вплинули на вас, про ваші максимуми та мінімуми, і спробуйте знайти зв’язок.\n«У міру розвитку процесу, одна або дві ідеї з цієї цінної інформації будуть здаватися яскравішими, ніж всі інші», – пише Саймон в книзі «Знайди своє «Чому?», яка побудована на його виступі в TED talk. «Ти відчуєш їх сильніше і більш значуще, ніж інші. Вони будуть сяяти так яскраво, що ти направиш всю свою увагу на них і скажеш: «Я – це та людина, якою я є», або «Ми – це наша команда ».\nВрешті-решт, ви зможете звузити ці ідеї до одного твердження, резюмуючи таким чином, як ваша компанія вносить свій внесок в життя та успіх інших людей, і про подальший вплив цього внеску. Таке бачення може докорінно змінити все, що ви робите.\nТут я маю на увазі, у кого ви купуватимете і кого ви оберете своїм роботодавцем. Компанію, яка стверджує, що складає вашу річну звітність, переглядаючи ваші бухгалтерські дані? Або ж компанію, яка стверджує що «дає змогу керівникам зрозуміти свої кількісні показники, для швидшого та впевненішого розвитку свого бізнесу в майбутньому» (а одним із способів здійснення цього є надання хорошої річної звітності станом на кінець року)?\nНа вашу думку, яка компанія надихне вас придумати кращі, інноваційніші ідеї про те, як обслуговувати своїх клієнтів? Яка з них матиме максимально залучений та сповнений ентузіазму персонал? Очевидно, що це буде компанія з чітко поставленою метою. Але, звичайно ж, розширення можливостей керівників – це тільки одне з нескінченних можливих «чому?» для вашої компанії.\nЗ самого початку 2020 року, поставте пріоритетним завданням зібрати разом вашу команду та знайти своє «чому?».


МЕДІА-ДРОГОБИЧЧИНА - Інтернет-газета — Свідки Європи\nМикола постійно конфліктував з ними, і жодні його аргументи не спрацьовували. Бабці вперто стояли на своєму: жодних Інтернетів їм не треба, вони якось жили без Інтернетів, то й інші обійдуться. Часом мешканці тижнями марно намагалися дістатися правдами та неправдами до горища, Миколина робота невиправдано простоювала. Тут треба сказати, що приятель мій по-особливому ставився до своєї праці: він вважав її справжньою почесною місією. Адже він через оті кабелі доносить до кожного з під’єднаних абонентів Європу! Інакше як просвітником, чи навіть Прометеєм, він себе не називав. Бувало зберемося з друзями, такими ж студентами, за чаркою, а Микола починає свою «лекцію» на тему: «Бабки-москальки як перепона на шляху просвітницької Інтернет-місії, котра невпинно наблизить нас до Європи». Якими тільки епітетами не називав Микола отих ключниць, використовуючи здебільшого свої знання давньогрецької міфології. Обзивав їх Церберами, Горгонами, Вепрами Калідонськими, Гарпіями, Горгульями та старими Медузами. Отакий освічений був мій приятель. Бувало зустріну його біля Ратуші, Микола поважно скине бухту кабелів собі під ноги, запалить сигаретку, і заведе дискусію зі мною про те, що нам до Європи, як до місяця пішки, і що якби в кожного в хаті був Інтернет, то може люди би мудрішими стали. Видно було, що він і справді переймався тим, що робив.\nТепер коли згадую Миколу, розумію, як тоді ми по іншому сприймали оту Європу. Адже то було років шістнадцять тому, ще до першої революції, а до другої і взагалі було як до місяця пішки. Зараз Микола з сім’єю живе на Півдні Італії, неподалік Неаполя. Ми часами спілкуємося у скайпі. Щоправда у нього Інтернет поганий, бо свого не має, а «краде» WI-FI з піцерії біля свого дому. Тому наші розмови відбуваються здебільшого в тій піцерії. Через мононітор свого комп’ютера, я бачу не тільки свого старого приятеля, але десь там вдалині видніється величний вулкан Везувій, який зруйнував не менш величні Помпеї. Неаполь, що його заснували грецькі переселенці, носії улюбленої Миколиної міфології. Зрештою від Неаполя не так далеко до Риму, до центру європейського світу, яким так марив мій приятель. Іноді ми так довго та часто розмовляли у скайпі, що мене вже почали впізнавати кельнери з цієї піцерії. Привітно махаючи в монітор, віталися зі мною. Виявилося, що поміж персоналу багато українців. «Нас в Італії взагалі багато, ми ніби як свідки Європи», - каже мій друг. Після революції Гідності він майже хотів повернутися, але потім передумав.\n- Що там у вас нового? Кажуть у вас ще гірше ніж було? - бідкається часами сеньйор Микола.\n- Та чому гірше? Твої дрогобицькі Горгони з Медузами давно вже в царстві Аїда, тепер на горища маєш повний доступ, давай повертайся до нас Прометею!- регочу йому у відповідь.\nАле він непохитний, повертатися не збирається. Каже нам до Європи далеко. «Не так уже й далеко!» Віджартовуюся я, якихось там триста вісімдесят чотири тисячі чотириста один кілометр. Це відстань до Місяця. Якщо не перевищувати швидкість (а в Європі того не люблять), то це лише півроку їхати на автомобілі, щоправда без зупинок, чітко по GPS і за правилами. Хоча ми обоє погоджуємося з тим, що у нас тут багато що змінилося, але скептичний Микола зводить усе до того, що ми втратили надто багато часу на проведення реформ, а його (час) навіть в кредит не дають. Втратив, отже втратив назавжди. Чи погоджуюся я зі своїм приятелем? Страшенно не хочу погоджуватися, але маю визнати, просто змушений. Особливо про втрачений час, адже так не хочеться зізнатися собі, що до Європи «дістануться вже наші діти, а не ми», хоча нам всього лише трішки за тридцять, і ми самі, ще молоді. Тож про всяк випадок не погоджуюся, принаймні поки що.\nПісля таких роздумів, йдучи центром міста неодмінно помічаю хаотично натягнуті між будинками чорні Інтернет-кабелі. Вони врізаються в старі фасади будинків, повисають над балконами та терасами, вітер лупить ними об старі барельєфи та ліпнину. Виглядають вони доволі потворно, закривають небо, нищать історичну архітектуру і взагалі псують міський простір. Одразу впізнаю «Миколину роботу», він зрештою старався, хотів як краще. Хоч в певний момент «плюнув» і вирішив не йти до місяця пішки, а вибрав значно коротший шлях, що пролягає через Чоп. Який шлях виберемо ми? Хіба залежить не від нас?\nРедакція “Медіа Дрогобичини” зібрала коментарі до теми: Чи є все таки Україна Європою, і які чинники сприяють, а які навпаки заважають на шляху євро інтеграції.\nОлександр Ірванець— український письменник та перекладач\nНаблизитись до Європи нам сприяє географічне розташування, адже з Києва, наприклад, до Варшави ближче, ніж до Москви. А перешкоджає нам на цьому шляху безліч чинників - це і вроджений анархізм українців, і кумівство, і простакувата хитруватість, яку так легко побачити іноземцеві, і пасивність в суспільно-політичному житті, і консервативні переконання великої частини населення. Тобто, чинників стримуючих, гальмівних є набагато більше, що й пояснює повільність нашого шляху вперед.\nАндрій Любка поет, перекладач, есеїст\nТа ми й так Європа, проблема лише в тому, щоб злущити з себе шкаралупу совка. А цей процес, здається, не пришвидшують ані революції, ані президентські укази. Дуже повільно, але він рухається - і якщо згадати кінець 90х, то з нинішним днем різниця разюча - поступ таки є. Шкода лише, що такий повільний. Отож, чекаймо і скромно робімо свою справу.\nВіра Меньок , керівник полоністичного науково-інформаційного центру імені Ігоря Менька ДДПУ ім. І. Франка. Директор міжнародного фестивалю Бруно Шульца у Дрогобичі\nВ України з Європою (ґендерно порядковість не має значення – обидві суб’єктки жіночої статі) трохи так, як перед підписанням шлюбного контракту, коли принаймні одна зі сторін бідкається – злегка розгублено, злегка роздратовано: є ж почуття, то навіщо ще ці контракти? Не хочеться ані «бідною нареченою» виглядати, ані неспроможною до виконання умов контракту. Ніби й зрозуміло, а таки складно сказати, хто тут більше бідкається, тому краще про почуття. Почуття в України до Європи справді є – складно було це більш переконливо довести всьому світові, ніж через випробування кров’ю і смертю заради здійснення свого вибору.\nАле ж почуття непостійні – чоловіки чомусь віками думають, що це стосується жінок. Насправді почуття непостійні незалежно від статевої приналежності – просто така їхня природа, що мусять безперестанно оновлюватися. Не знаю, як із почуттями Європи до України, але сподіваюся, що в України до Європи почуття не згасли, а може ще більше розгорілися, – от тільки яким вогнем (якої пристрасті?) і в якій її частині?\nЯкщо з почуттями не все зрозуміло, то бажано включити розум. А от із цим, здається, ще складніше. І знову майже так, як перед підписанням шлюбного контракту: якщо одна зі сторін вагається, то зазвичай радиться з родиною. Припустимо, що розлога Україна, з її заходом–сходом, північчю–півднем та центром, збереться на таку сімейну нараду. Може й збереться, але ж точно пересвариться й нічого не вирішить, лише все ще більше ускладнить (примітка: щодо Сходу, то тепер узагалі невідомо, чи він долучиться до сімейної наради).\nІ що робити? Самого лише бажання однієї чи двох частин України таки підписати той відповідальний контракт, керуючись не лише почуттями, але й розумом, замало. А тут ще й колишній незаконний чоловік-тиран з імперіального сходу, за якого колись давно насильно видали заміж без жодної згоди (хто ж питав «ворогів народу» про згоду?) і який ось уже двадцять шість років ніяк не погодиться із тим, що все скінчено, і назавжди, тому його лють і брутальна помста за інший вибір колишньої «республіки-сестри» вилилася з берегів і невідомо, коли втихомириться. Нема тепер виходу – треба довести агонізуючому тиранові, що все справді скінчено, і назавжди. І тоді лише повернутися до перегляду умов контракту з Європою.\nТа якби мене хтось питав про мене і мою частину України, то відповідь буде проста: ми тут завжди були Європою, тож вибір зрозумілий – навіть не вибір, а природний стан як почуттів, так і розуму. Це нам просто довго й методично втовкмачували в голову залізобетон, але він виявився не таким уже й непробивним матеріалом – принаймні для мого покоління, не кажучи вже про молодь, яка першою вийшла на Євромайдан, бо знає, до чого прагне.\nАндрій ЮРКЕВИЧ, Медіа Дрогобиччина №1 (15) від 12 травня 2017


ПАРАТИФИ А ТА В\n(PARATYPHUS А ЕТ В)\nЧеревний тиф — гострий антропоноз з групи кишкових інфекцій, який спричиняється S. typhi (Мал. 1), характеризується ушкодженням лімфатичних утворів кишок і супроводжується загальною інтоксикацією з гарячкою, висипкою, збільшенням селезінки. Паратифи А та В мають подібні патогенез, патологічну анатомію і клініку, їх збудником є відповідно S. paratyphi А й S. paratyphi В.\nМал. 1. Збудник черевного тифу.\nЕпідеміологія. Єдиним джерелом зараження при черевному тифі та паратифі А є хвора людина або бактеріоносій. При паратифі В джерелом зараження може бути також сільськогосподарська тварина (велика рогата худоба, свині, коні). Особливе значення мають хронічні носії, які в минулому перенесли черевний тиф. Хворі на черевний тиф заразні в останні 2 дні інкубації, весь гарячковий період та в реконвалесценції, доки не припиниться виділення збудника з калом і сечею. Хвороби поширюються водним, харчовим і контактним шляхами. При паратифі В переважає харчовий шлях передачі. Індекс сприйнятливості черевного тифу — 0,4. Частіше хворіють діти. Простежується літньо-осіння сезонність. Можливі епідемічні спалахи (водні, харчові). Черевний тиф зустрічається частіше, ніж паратифи А та В, паратиф А — найрідше. Після перенесеної хвороби найчастіше залишається стійкий імунітет.\nКлініка. Інкубаційний період коливається від 7 до 21–25 діб (частіше 2 тиж). При класичній формі черевного тифу температура тіла підвищується з дня на день східцеподібно, досягаючи 39–40 °C наприкінці 1-го тижня, і надалі протягом 10–14 днів тримається приблизно на цьому рівні, а потім стає ремітуючою і, поступово знижуючись, приходить до норми (температурна крива типу Вундерліха). Перед нормалізацією температури спостерігаються великі ранкові і вечірні коливання — так звана амфіболічна стадія. При середньоважкому перебігу хвороби часто спостерігається хвилеподібний характер гарячкової реакції (температурна крива типу Боткіна). У багатьох хворих температура тіла протягом 1–3 днів досягає максимальних цифр, а потім східцеподібно знижується до норми (температурна крива має вигляд трикутника, тип Кільдюшевського). В осіб, які перехворіли на черевний тиф раніше, імунізованих проти нього і маленьких дітей спостерігається інтермітуючий тип гарячки (малярієподібна, тип Еллера). У старих та виснажених людей може спостерігатись тривалий субфебрилітет. При тяжкому перебігу хвороби і ускладненнях гарячковий період затягується.\nПри огляді хворого виявляють кволість, сповільнені відповіді на запитання, блідість обличчя і слизових оболонок. Хворий часто лежить із заплющеними очима, ніби дрімає. Герпетичних висипань на губах, як правило, не буває. Шкіра суха, гаряча. З боку серцево-судинної системи — брадикардія, дикротія пульсу (двогорба пульсова хвиля), приглушення серцевих тонів, гіпотензія. В легенях вислуховуються сухі розсіяні хрипи (симптом черевнотифозного бронхіту). Язик потовщений, сухий, вкритий сіро-бурим нальотом, по краях — відбитки зубів (тифозний язик). В деяких хворих спостерігається гіперемія і гіперплазія піднебінних мигдаликів, на їх поверхні — білі нальоти, які можуть некротизуватись з утворенням виразок (ангіна Дюге). Живіт здутий. У зв'язку з виникненням регіонарного лімфаденіту можна відзначити вкорочення перкуторного звуку в правій здухвинній ділянці порівняно з лівою (симптом Падалки), сліпа кишка бурчить. Часто мають місце метеоризм і запори.\nЧеревнотифозна висипка (Мал. 2, 3, 4) має такі особливості: 1) з'являється на 7–10-й день хвороби; 2) розеольозна; 3) спостерігається у половини хворих; 4) розташована переважно на животі і бокових поверхнях тулуба; 5) розеол мало — 5–15; 6) підсипає; 7) інколи зберігається довше від гарячки.\nНаприкінці 1-го тижня захворювання збільшується селезінка, але через метеоризм вона пальпується лише з 8–10-го дня хвороби. Селезінка збільшена помірно, середньої щільності, край гострий, трохи болючий. Часто буває збільшеною печінка.\nМал. 2-4. Висипка при черевному тифі.\nКрім типового перебігу черевного тифу, можуть зустрічатись абортивні, стерті й замасковані форми. В клінічній картині останніх на перший план виступають ураження окремих органів — пневмотиф, нефротиф, менінготиф, анендикотиф, колотиф, холангіотиф. Нині вони спостерігаються надто рідко, за винятком колотифу. Останній супроводжується явищами ентероколіту, метеоризмом, рідкими випорожненнями з домішками слизу. Виражені симптоми інтоксикації, висока гарячка, рясна висипка, нерідко виникає кишкова кровотеча.\nКлінічна картина паратифів А та В подібна до черевного тифу, але інкубаційний період дещо коротший (2–14 діб). Обидві хвороби мають легший, порівняно з черевним тифом, перебіг, без тифоїдного стану. Гарячка частіше ремітуючого, рідше — хвилеподібного або неправильного тилу. На відміну від черевного тифу, хворі часто пітніють. Паратиф В може починатись з явищ гострого гастроентериту.\nВисипка з'являється рано — на 4–7-й день, інколи — в перші дні хвороби. При паратифі А вона характеризується поліморфізмом: поруч з типовими розеолами може з'явитись рясна макуло-папульозна висипка, яка нагадує кір, деколи вона петехіальна (Мал. 5). На початку хвороби спостерігаються гіперемія обличчя, ін'єкція судин склер, кон'юнктивіт, нежить, кашель, герпетичні висипання на губах.\nМал. 5. Висипка при паратифі А.\nДіагностика. Слід враховувати епідеміологічні дані. З клінічних ознак підозрілими є тривала гарячка, висипка, гепатоспленомегалія. Методом, що остаточно підтверджує діагноз черевного тифу і паратифу, є виділення гемокультури. З цією метою у гарячковий період роблять посів крові з вени на жовчний бульйон чи середовище Раппопорта в співвідношенні 1:10. На 1-му тижні захворювання необхідно взяти 10 мл крові, а кожного наступного тижня збільшувати її кількість на 5 мл (15, 20, 25). У пізніший період хвороби (з 10–12-го дня), як з метою діагностики, так і для контролю за реконвалесценцією, здійснюють бактеріологічні дослідження випорожнень і сечі. Дуоденальний вміст досліджують після 10-го дня нормальної температури.\nМенше значення для діагностики має реакція аглютинації Відаля. Для дослідження беруть 2–3 мл крові. Позитивний результат спостерігається з 8–9-го дня хвороби, діагностичний титр 1:400. Більшу специфічність і чутливість має РНГА з О-, Н- і Vi-антигенами бактерій черевного тифу і паратифів А та В, яку можна проводити з 5–7-го дня хвороби. Діагностичний титр з О- та Н-антигеном 1:200, Vi-антигеном — 1:40. Перевагу надають результатам дослідження парних сироваток крові, діагноз підтверджує наростання титру антитіл у 4 рази і більше. РНГА з Vi-антигеном застосовують переважно для виявлення бактеріоносійства.\nЗаслуговує на увагу метод імунофлюоресценції, який дозволяє виявити збудника в крові через 10–12 год після посіву. Перспективним є пошук черевнотифозних і паратифозних антигенів за допомогою імуноферментного і радіоімунного методів.\nУ загальному аналізі крові хворих на черевний тиф виявляють лейкопенію, ан- чи гіпоеозинофілію, відносний лімфо- і моноцитоз, тромбоцитопенію, помірне збільшення ШОЕ. У перші дні хвороби може спостерігатися лейкоцитоз. При паратифі А в гемограмі знаходять нормоцитоз або лейкоцитоз із лімфомоноцитозом, при паратифі В — нейтрофільний лейкоцитоз.\nДиференціальний діагноз у початковий період хвороби дуже важкий. Запідозрити черевний тиф чи паратифи А та В можна на основі епідеміологічних даних (спілкування з черевнотифозним хворим або бактеріоносієм, свідчення щодо водного або харчового шляху передачі інфекції), поступового початку захворювання, наявності гарячки і симптомів інтоксикації без виражених уражень окремих органів. Підозра посилюється, якщо поступове зростання температури тіла впродовж кількох днів супроводжується скаргами на постійний головний біль, безсоння, зниження апетиту і закрепи.\nДля висипного тифу характерний гострий чи підгострий початок, гарячка триває близько 2 тиж (при хворобі Брілля — 8–9 днів). Хворі скаржаться на головний біль і безсоння. Вони збуджені, балакучі. Обличчя гіперемійоване, є явища склериту, кон'юнктивіту. Висипка з'являється на 4–5-й день хвороби одномоментно, переважно на бокових поверхнях тулуба, внутрішніх поверхнях рук, вона рясна, розеольозно-петехіальна. Диференціювання висипань при висипному тифі та інших хворобах з екзантемами див. у таблиці 1. Пульс прискорений. Вже на 3–4-й день виявляють збільшення печінки і селезінки.\nТрихінельоз здебільшого супроводжується гарячкою неправильного типу, скаргами на головний біль, безсоння. Характерними симптомами є виражений набряк повік, обличчя, у важких випадках — всього тіла, сильний біль у м'язах, кон'юнктивіт. Висипка розеольозна, розеольозно-папульозна, петехіальна, можливе підсипання. В крові лейкоцитоз з гіпереозинофілією. В епіданамнезі — свідчення про споживання м'яса свиней, найчастіше недостатньо просмаженого.\nГарячка при сепсисі ремітуюча чи неправильно інтермітуюча, триває декілька тижнів, супроводжується ознобом і рясним висипанням. Висипка частіше петехіальна, інколи гноячкова, розташована переважно на розгинальних поверхнях пліч. Перебіг хвороби супроводжується тахікардією, збільшенням селезінки, інколи печінки. В крові — анемія, нейтрофільний лейкоцитоз, підвищення ШОЕ. При посіві крові виділяють різні бактерії.\nЛікування. Всі хворі з підозрою на черевний тиф і паратифи підлягають госпіталізації в інфекційний стаціонар. Комплекс заходів включає суворе дотримання постільного режиму, дієти, призначення антибіотиків — левоміцетину, рифампіцину або ампіциліну, патогенетичних засобів залежно від важкості перебігу хвороби і наявності ускладнень.\nРеконвалесцентів виписують зі стаціонару на 21-й день нормальної температури після клінічного одужання і отримання негативних бактеріологічних аналізів калу і сечі, здійснених на 5-й та 10-й дні нормальної температури. Осіб, які не отримували антибіотики, можна виписати зі стаціонару раніше — на 14-й день нормальної температури, якщо бактеріологічні аналізи негативні.\nОсоби, які перехворіли на черевний тиф і паратифи А та В, підлягають диспансерному спостереженню в КІЗі протягом 3 міс. Вони мають перебувати 2 роки на обліку в санепідстанції. В перший місяць реконвалесцентам вимірюють температуру 1 раз на тиждень, далі — 1 раз на 2 тиж. Під кінець 3-го місяця проводять бактеріологічне дослідження калу, сечі, жовчі. У випадку підвищення температури тіла чи погіршання загального стану проводять клінічне і лабораторне обстеження (загальний аналіз крові, посіви на гемо-, копро- і уринокультури).\nПрацівників харчових і прирівнюваних до них підприємств протягом 1-го місяця диспансерного спостереження до роботи не допускають. За цей час у них п'ять разів досліджують кал і сечу. Якщо результати бактеріологічних досліджень негативні, то їх допускають до основної роботи, але в наступні 3 міс щомісячно роблять посіви калу і сечі, наприкінці 3-го місяця — жовчі. Якщо було виділено збудника, то реконвалесцента переводять на іншу роботу, не зв'язану з харчовими продуктами і безпосереднім обслуговуванням людей. Через 3 міс після одужання у них повторно, п'ятиразово, з інтервалом 1–2 дні досліджують кал і сечу та одноразово жовч; при негативних результатах їх допускають до основної роботи. Протягом 2 років щоквартально обов'язково бактеріологічно досліджують кал і сечу. У наступні роки трудової діяльності щороку двічі проводять дослідження калу і сечі. Осіб, у яких при будь-якому з обстежень, проведених через 3 міс після одужання, хоча б одноразово було виділено збудника черевного тифу чи паратифу, вважають хронічними бактеріоносіями, не допускають до роботи, і вони повинні змінити професію.\nПротягом 21 дня в осередку черевного тифу (при паратифах — протягом 14 днів) здійснюють медичне спостереження за особами, які контактували з хворим: проводять термометрію, одноразове бактеріологічне дослідження калу і сечі, ставлять реакцію Vi-гемаглютинації з сироваткою крові, а при наявності в анамнезі черевного тифу і паратифів, хронічних захворювань сечових і жовчних шляхів, довготривалих гарячкових станів здійснюють дворазове бактеріологічне дослідження калу і сечі і одноразове — дуоденального вмісту. Контактні особи підлягають триразовому фагуванню черевнотифозним бактеріофагом по 3 таблетки з 3-денним інтервалом. Підвищення температури у контактних осіб, підозра щодо початку захворювання на черевний тиф диктують негайну госпіталізацію їх і обстеження в умовах стаціонару. Профілактичні щеплення проводять за епідемічними показаннями хімічною сорбованою черевнотифозною моновакциною. Для щеплень дітей використовують спиртову вакцину, збагачену Vi-антигеном.


Заступниця директора обласного центру зайнятості Марина Сорокіна взяла участь у прямому ефірі програми «Тема дня» | Черкаський обласний центр зайнятості\nЗаступниця директора обласного центру зайнятості Марина Сорокіна взяла участь у прямому ефірі програми «Тема дня»\n13.03.2020 | 12:40\nПро збільшення розміру допомоги по безробіттю, підтримку служби зайнятості на старті підприємницької діяльності та безкоштовне здобуття робітничого фаху прокоментувала в ефірі обласного радіомовлення «UA: Українське радіо «Рось» заступниця директора Черкаського обласного центру зайнятості Марина Сорокіна. Вона наголосила, що протягом січня-лютого поточного року на обліку обласної служби зайнятості перебувало 24 800 осіб, які мали статус безробітного, з них на цей час 20 400 громадян мають статус безробітного.\n31 січня цього року правлінням Фонду загальнообов’язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття ухвалено рішення про підвищення з 1 березня 2020 року мінімального розміру допомоги по безробіттю. Для осіб, виплати яким призначаються з урахуванням заробітної плати та страхового стажу, мінімальний розмір допомоги по безробіттю збільшено до 1 800 грн. Для осіб, виплати яким призначаються без урахування заробітної плати та страхового стажу, мінімальний розмір допомоги по безробіттю збільшено до 650 грн.\n«Залучення безробітних до організації підприємницької діяльності – одна з активних форм підтримки безробітних, яка здійснюється службою зайнятості у разі відсутності на місцевому ринку праці підходящої роботи. Згідно з вимогами законодавства допомога по безробіттю може виплачуватися одноразово для організації підприємницької діяльності безробітними, які не можуть бути працевлаштовані у зв’язку з відсутністю на ринку праці підходящої роботи. Умови та порядок виплати допомоги по безробіттю одноразово для організації безробітними підприємницької діяльності визначені у Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітними підприємницької діяльності. Безробітним, яким виповнилося 18 років та які не можуть бути працевлаштовані за сприяння служби зайнятості протягом одного місяця, у зв’язку з відсутністю на ринку праці підходящої роботи, за їх бажанням, допомога по безробіттю може виплачуватись одноразово для організації підприємництва», - прокоментувала Марина Сорокіна.\nОкрему увагу вона звернула на те, що організація роботи служби зайнятості щодо сприяння безробітним у відкритті власної справи шляхом виплати допомоги по безробіттю одноразово передбачає певну послідовність надання соціальних послуг безробітним, які виявили сприятливі для підприємництва особисті якості, що знаходить своє відображення у формах та методах роботи фахівців служби зайнятості. З початку поточного року за сприяння служби зайнятості Черкащини започаткували власну справу 9 осіб. Також заступниця директора назвала перелік необхідних документів для започаткування власного бізнесу.\nФахівці служби зайнятості вивчають потреби роботодавців на перспективу. У кожній службі зайнятості володіють інформацією стосовно змін, які передбачаються на підприємствах міста чи району в найближчий рік. Це дозволяє, за відсутності підходящих претендентів на перспективні вакансії, підготувати спеціалістів, які будуть відповідати потребам роботодавця. Тому, якщо професійний рівень безробітного не відповідає вимогам роботодавця фахівці служби зайнятості пропонують пройти професійне навчання, перенавчання або підвищення кваліфікації. Тільки минулого року 6 221 безробітний регіону пройшов відповідне професійне навчання, його організація під конкретні замовлення роботодавців сприяла тому, що майже 99 % громадян після закінчення навчання одразу отримали роботу. З початку поточного року такою послугою скористалися вже майже 1,5 тис. безробітних.\nСеред нового, що було впроваджено в діяльності служби зайнятості, є функціонування Платформи з профорієнтації та розвитку кар’єри, розробленої з метою надання послуг з профорієнтації у дистанційному режимі. Марина Сорокіна відзначила, що використовуючи онлайн-сервіс «МОЯ ПРОФЕСІЯ: консультаційна мережа» можна пройти тестування у онлайн форматі без відвідування служби зайнятості, щодо вибору або зміни професії, вибору майбутнього напряму професійного навчання, визначення схильності до підприємницької діяльності, оцінки власних здібностей та саморозвитку. Також з початку року введено в дію Освітній портал, на якому громадяни можуть проходити навчання, розвивати власні навички, а працівники служби – підвищувати професійну кваліфікацію.\nДо розмови в ефірі програми долучилися колишні безробітні черкасці – Ірина Обруч та Юрій Торба. Герої програми розповіли свої життєві історії. Наприклад, Ірина Обруч за фахом економіст з фінансової роботи. У 2018 році за сприяння Черкаського міського центру зайнятості успішно захистила бізнес-план, відкрила першу у місті дитячу бізнес-школу та отримала одноразово допомогу по безробіттю для організації підприємництва.\nСкористатися послугою служби зайнятості та отримати безкоштовно професійну освіту вирішив Юрій Торба. Маючи фах спеціаліста з промислового і цивільного будівництва молодий чоловік протягом шести місяців здобував освіту у навчальному закладі КП «Черкасиелектротранс». Після закінчення навчання у 2019 році Юрій був працевлаштований на підприємство водієм тролейбуса, де і працює по цей час.\nАудіоролик програми за посиланням:


Хакери продовжують атакувати Мукачево.net і партнерські мережі || MUKACHEVO.NET\nХакери продовжують атакувати Мукачево.net і партнерські мережі\nПонеділок, 16.06.2014 | 08:41920 1\nСпроби вивести з ладу сайт стали інтенсивними та набули щільнішої періодичності - раз на 2-3 дні.\nОстанням масована атака були здійснена у суботу, 14 червня пообіді - з 16.00 за київським часом.\nПеред цим, у вівторок-середу, тобто 10-11 червня. Принцип атаки та джерела ботнету - ідентичні до попередніх спроб вивести з ладу сайт Мукачево.net. Хакери намагаються знайти пряму айпі-адресу серверу або доменного імені сайту, та DDos-ять їх. У разі невдачі атакують партнерські мережі сайту, відтак страждають провідні закарпатські провайдери - ПРОКК, ТранСофтГрупа.\nСпеціалісти Мукачево.net випрацювали систему протидії таким атакам, які за останні 7-8 місяців стали звичним явищем і носять усі ознаки кібервійни. Тому якщо у вас раптом виникають проблеми з відображенням сайту Мукачево.net радимо вам зробити кілька простих дій: - перезавантажити браузер, або спробувати відкрити сайт в іншому браузері; - почистити "кеш" через комбінацію клавіш Ctrl - F5 та Ctrl - R; Якщо це не допомагає, звертайтесь до нас в редакцію, ми спробуємо допомогти.\nМукачево net атака сайт DDos\nНа Mukachevo.net відновилися масовані DDoS-атаки\nПрезидентські вибори 2014 запам'ятаються на Закарпатті потужними хакерськими атаками\nСайт Закарпатської обласної ради інтенсивно атакують хакери


В Італії скандальну художницю Марину Абрамович вдарили по голові її портретом (відео) | УНІАН\nВ Італії скандальну художницю Марину Абрамович вдарили по голові її портретом (відео)\n12:23, 24 вересня 2018\nМарина Абрамович, якій зараз 71 рік, відома як художник, що працює в жанрі перформансу.\nАбрамович і Леді Гага / The Wall Street Journal\nХудожниця Марина Абрамович піддалася нападу на власній виставці в музеї Palazzo Strozzi у Флоренції.\nЧоловік підбіг до художниці і вдарив її по голові картиною з її зображенням, передає "Корр'єре делла сера".\nЧитайте такожЛеді Гага в одних колготках розбурхала мережу (фото)\nПоліція затримала нападника, ним виявився 51-річний громадянин Чехії.\nЗа словами директора музею Артуро Галансіно, Абрамович, відома сербська художниця в результаті нападу не постраждала. Затримання чоловіка було знято на відео.\nІнцидент стався в той момент, коли Марина Абрамович покидала виставку. За її словами, в музеї було багато людей, які хотіли отримати її автограф або просто поспілкуватися, і коли чоловік наблизився до неї, вона не очікувала від нього ніякої агресії і посміхнулася йому, пише Русская служба BBC.\n"Раптом він різко вдарив портретом, картина порвалася, і я опинилася всередині рами. Все сталося дуже швидко", - розповіла художниця. Після інциденту вона запитала у чоловіка, навіщо він це зробив. Він відповів, що напав на художницю "заради мистецтва". Імовірно, портрет Абрамович був написаний самим нападником.\nАбрамович здобула широку популярність в 1974 році після її проекту "Ритм 0". Художниця протягом шести годин залишалася нерухомою перед глядачами і дозволяла їм робити все, що вони захочуть за допомогою 72 заготовлених предметів.\nСпочатку вони проявили увагу і ніжність, але потім почали поводитися агресивно, зокрема вони встромляли в неї шипи троянд і різали одяг.\nВідому сербську мисткиню Марину Абрамович атакували в італійському музеї


Що пропонують найкращі виробники кави? | Смачна Кава\nНайкращі пропозиції від магазину «Смачна кава»\nІнтернет магазин «Смачна кава» запрошує шанувальників придбати найкращі сорти від європейських брендів. Ми пропонуємо широкий вибір різних купажів, постійно поповнюємо асортимент цікавими новинками з унікальними смаковими відтінками та ароматами\nLavazza – найкращі сорти від лідера італійського ринку кави\nВ Україні компанія користується найвищою популярністю. Незважаючи на широкий вибір пропозицій від інших виробників, більшість наших клієнтів бажають купити каву Lavazza. Тому, ми намагаємося запропонувати до вашої уваги максимально різноманітний асортимент купажів бренду.\nМаємо надію на те, що вас зацікавлять новинки у нашому каталозі. Варта уваги мелена кава Lavazza Qualita Oro. Купаж Арабіки найвищого ґатунку з Центральної та південної Америки вражає витонченим смаком, в якому відчуваються приємні солодкуваті нотки тропічних фруктів та легка кислинка. Це заварна кава, але вона цілком придатна для приготування в професійних та побутових кавоварках.\nМожливість купити в Україні каву всесвітньо відомих виробників з’явилася близько десяти років тому. Тому, необізнаність більшості споживачів стосовно найкращих купажів, різновидів напою, особливостей кожного сорту та унікальних відмінностей пропозицій самобутніх брендів цілком зрозуміла. Ми з величезним задоволенням відкриваємо для своїх клієнтів захоплюючий світ традицій створення та споживання кави. Сьогодні ви дізнаєтеся про найцікавіших європейських виробників.\nBlaserСafe – ідеальний смак та бездоганна якість зі Швейцарії\nЦя компанія надзвичайно популярна у світі та займає лідируючі позиції на міжнародному ринку. На жаль, в Україні Blaser Cafe AG відома лише в досить вузькому колі справжніх гурманів. Ми вважаємо такий стан речей вкрай несправедливим і з величезним задоволенням та гордістю представляємо компанію на вітчизняному ринку. У нашому магазині кави можна придбати найкращі купажі швейцарського виробника. Обов’язково скуштуйте вишукані сорти Barista D'arte, Opera, Ballerina, Rosso & Nero, Orient, Lilla e Rose, Pura Vida чи Symphony. Компанія пропонує унікальні купажі, створені з кавових зерен найвищого ґатунку на плантаціях в 37 країнах світу (Ефіопія, Колумбія, Кенія, Ямайка, Галапагос, Бразилія та інші).\nПроте, варті уваги не лише купажі, а й моно сорти компанії, що принесли їй всесвітню популярність найкращого виробника елітних напоїв. Яскравий приклад – Ballerina. Наші клієнти отримують чудову нагоду придбати каву з Арабіки найвищого ґатунку за дуже привабливою ціною. Для її виготовлення використовуються відбірні зерна – Колумбія Супремо, індонезійська Суматра, бразильські елітні сорти, індійська Мунсунд Малабар, тверді види Арабіки з Перу та Гватемали.\nВажливо знати, що саме Blaser Cafe AG одною з перших розпочала фасувати зерна в герметичні пакети з одностороннім клапаном, що запобігає контакту кави з повітрям та значно подовжує термін придатності. Це сталося в 1963 році. Ми закликаємо підприємців придбати каву BlaserСafe оптом. Ви отримаєте змогу запропонувати своїм клієнтам чудові напої найвищої якості і вийти на надзвичайно високий рівень сервісу.\nNero Aroma – справжня насолода та інновації для найвимогливіших прихильників кави\nВ Італії працює дуже багато компаній, здатних конкурувати з найкращими виробниками у світі. Бренд Nero Aroma займає лідируючі позиції та користується надзвичайною популярністю у Європі. На українському ринку ця компанія з’явилася відносно недавно і поступається у рівні продажів Lavazza. Проте, ми переконані – кожен, хто бажає придбати італійську каву в зернах найвищого ґатунку, повинен спробувати купажі Nero Aroma.\nКомпанія запрошує для створення нових купажів найкращих експертів, спеціалістів з багаторічним досвідом роботи. В якості сировини використовуються сорти найвищого ґатунку з усіх куточків планети. Унікальні способи обсмажування дозволяють досягти неповторного смаку та неперевершеного аромату. Варта уваги і сублімована кава від Nero Aroma. Компанія запропонувала принципово новий підхід до створення цього різновиду розчинного напою. Він дозволяє зберегти всі корисні властивості кавових зерен. Додаткова перевага – надзвичайно стійкий аромат та насичений смак, що забезпечується за рахунок насичення гранул ефірними оліями, вилученими з натуральних зерен.\nІнтернет магазин Smachnakava – найкращі сорти за вигідною вартістю\nМи пропонуємо широкий вибір купажів та моно сортів кави від всесвітньо відомих брендів. Асортимент нашого магазину здатний задовольнити будь-які смаки та уподобання. Ви можете придбати найкращі найменування меленої та розчинної кави, унікальні купажі та моно сорти в зернах, сучасні товари для вендингових автоматів, сиропи, якісний чорний та зелений чай, трав’яні цілющі суміші. Обов’язково загляньте в розділ з швейцарським шоколадом – там зосереджені розкішні пропозиції. Ми не обмежуємось роздрібною торгівлею і запрошуємо до взаємовигідної співпраці підприємців. Тут можна купити каву оптом за дуже привабливою вартістю. Ми гарантуємо бездоганну якість та значний термін придатності, швидке формування замовлення та доставку у будь-який населений пункт України.\nНаша компанія здійснює закупівлю товарів безпосередньо у виробників. Тому, наші клієнти отримують змогу придбати купажі в зернах, мелену та розчинну каву за найнижчою ціною. Ви можете з легкістю переконатися в справедливості цього твердження. Порівняйте наші пропозиції та вартість аналогічних найменувань у будь-кого з конкурентів на українському ринку. Ми невтомно удосконалюємо сервіс компанії, слідкуємо за появою цікавих пропозицій, поновлюємо асортимент найкращими сортами кави з Європи. Незважаючи на загальний ріст цін, ми шукаємо можливості запропонувати якісні товари за прийнятною ціною. Не відмовляєте собі у маленьких радощах – придбайте смачну каву від найкращих виробників.


Пристрій для навчання ходьбі | Бізнес проекти та ідеї для бізнесу\nПристрій для навчання ходьбі\nПерші кроки — один з найважливіших етапів для кожної дитини. Але далеко не у всіх навіть абсолютно здорових малюків цей період проходить гладко. Що вже говорити про дітей-інвалідів, для яких пересування на двох ногах не представляється можливим. Значно полегшити життя і особливим дітям, і їх батькам вирішили фахівці американської компанії AMS Mekatronic. Новатори розробили унікальний гаджет для навчання ходьбі.\nПристрій під назвою Upsee — це інноваційна підвісна система, за допомогою якої дітки з паралічем нижніх кінцівок мають можливість тривалий час перебувати у вертикальному положенні. І не просто бути, а по-справжньому крокувати! Прилад за допомогою міцних ременів прикріплюється до тіла дорослої людини. Аналогічними ремінцями до нього кріпиться і дитина таким чином, щоб дитячі ніжки стояли на ногах батьків. Тобто, коли мама або тато роблять крок, їх чадо теж крокує!\nЗа допомогою такої системи малюки можуть стояти прямо, не відчуваючи порушення опорно-рухової системи і власної немічності. Тепер вони можуть вперше в житті зробити справжню прогулянку за руку з батьками або друзями, перебуваючи при цьому не в інвалідному кріслі, а стоячи на власних ногах! Можна не сумніватися, що в Росії такий гаджет дуже знадобиться!\nNewer Post Чохол для смартфонів з вбудованою виделкою для зарядки\tOlder Post Незвичайні домашні тварини – Дегу