22 серпня | «ГРОМАДА Схід» | Для людей, про людей\nГоловна / Схід та Захід щодня / 22 серпня\n22 серпня. Почнемо з вшанування пам’яті Героя Небесної Сотні. На Євромайдані він допомагав будувати барикади, вивозив поранених, знімкував найнебезпечніші події, але участі у силових протистояннях брав. Втім, це не врятувало його від кулі снайпера – посіпаки режиму вибивали усіх, хто посмів брати участь у протесті…\nучений-фізик, дослідник історії української науки, біограф Івана Пулюя;\nхудожник, у доробку якого – 32 портрети ліквідаторв наслідків аварії на ЧАЕС;\nакторка театру та кіно, що стала знаменитою після ролі Роксолани в однойменному телесеріалі;\nперекладач франкомовної літератури, поет, письменник.\nІ неодмінно пом’янемо народжених цього дня захисників України від збройної навали «русского міра».\nА почнемо з людини, яка брала участь у захисті України від авторитарного проросійського режиму Януковича:\nВОЛОДИМИР МЕЛЬНИЧУК (1974-2014) — учасник Євромайдану, загинув від кулі снайпера. Боєць Небесної Сотні, Герой України.\nЗакінчивМалинський лісогосподарський коледж, вчився у Германії. Працював в охороні, медежером, але знайшов себе в іншому. До Майдану заробляв ремонтами, був майстром своєї справи – не він шукав клієнтів, а вони його. Любив піші туристичні походи, захоплювався фотографією.\nВтім, Володимир не замикався на приватному житті – вже у часи Помаранчевої революції брав участь у масовому протесті.\nБув активістом Євромайдану від самого його початку. Рідні кажуть, що він не брав безпосередньої участі в силовому протистоянні, не жив постійно на Майдані, але був активним учасником подій. Привозив продукти, допомагав волонтерам-медикам, вивозив поранених, будував барикади, прибирав вулицю, знімав фото і відео гарячих подій. Як і багато інших громадян підтримував своєї присутністю передові ряди. Часто приходив на Майдан разом з дружино, яка повністю поділяла його погляди.\n20 лютого 2014 року він також був на Майдані. Після того, як наступило затишшя після ранкового розстрілу протестувальників на вулиці Інститутській, мирні люди зайшли в «Жовтневий палац», який нещодавно був залишений силовиками. Серед цих людей були і Володимир Мельнічук з дружиною Марією – допомагали робити прибирання в приміщенні.\nБлизько 17 години вечора вийшли звідси назовні на оглядовий майданчик біля «Жовтневого палацу», де планували зустрітись зі своїм товаришем. На цей момент ранкова стрілянина на вулиці Інститутській вже припинилась, вже сідало сонце.\nВолодимир саме розмовляв по телефону зі своєю мамою, обіцяючи їй скоро повернутись додому. Але в цю мить пролунав іще один постріл. Володимир Мельнічук був без каски та будь-якого захисту, снайпер вистрелив саме в нього. Куля влучила в шию саме в той момент, коли він в телефонну трубку промовив слово «мамо…». Це було останнє слово, яке він встиг промовити у своєму житті.\nВАСИЛЬ ШЕНДЕРОВСЬКИЙ (1942) — фізик-теоретик, дослідник історії науки.\nНародився 1942 року в містечку Заставні на Буковині. Закінчив із відзнакою фізико-математичний факультет Чернівецького університету. Після проходження строкової служби влаштувався інженером, а згодом науковим співробітником Інституту фізики АН УРСР.\nЗгодом закінчив аспірантуру в Інституті фізики АН України за спеціальністю «Теоретична фізика», захистив кандидатську, а 1984 року докторську дисертацію. Провідний науковий співробітник Інституту фізики НАН України. Віце-президент Українського фізичного товариства.\nНаукову діяльність Василь Шендеровський поєднує з популяризацією науки і дослідженнями доль науковців, українського походження.\nАвтор і співавтор понад 500 наукових, науково-популярних і публіцистичних праць. Активний учасник української наукової фізичної термінології.\nТакож Василь Шендеровський — ініціатор, організатор і виконавчий директор Міжнародного енциклопедичного бюро з фізики, діяльність якого скеровано на створення українською мовою «Енциклопедії фізики», словників, посібників з фізики та історії науки.\nЗапочаткував авторську програму «Нехай не гасне світ науки» і п’ять років вів її разом з журналісткою Еммою Бабчук на першому каналі Українського національного радіо. Вийшло 125 передач про видатних українських учених, які з різних причин були маловідомими або замовчуваними.\nПочитати інтерв’ю з вченим: http://www.iop.kiev.ua/ua/ntervyu-vasilya-shenderovskogo-doktora-fziko-matematichnih-nauk-profesora-nstitutu-fziki-nanu/\nДМИТРО НАГУРНИЙ (1946-2019) — живописець, графік, монументаліст.\nНародився у Москві. Закінчив Київський державний художній інститут (1975). До цього навчався на факультеті книжкової графіки Львівського поліграфічного інституту. По закінченні вишу у Києві, працював на Київському комбінаті монументально-декоративного мистецтва. З того часу бере участь у виставках, загалом провів десятки виставок, значна частина з них відбувалася за кордоном іще з кінця 70-х років.\nУ 1986 році здійснив кількамісячне відрядження у Чорнобиль, де створив 32 портрети ліквідаторів.\nТвори Нагурного знаходяться у колекціях та музеях України, Бельгії, Італії, Німеччини, Росії, Фінляндії.\nПочитати, що розповідає сам художник про деякі свої твори – як виникала ідея, яку думку закладено в полотнах, якими технічними засобами досягається потрібний ефект: http://uartlib.org/dmytro-nagurnyj-transtsendentalne-tvorennya-obraziv/\nОЛЬГА СУМСЬКА (1966) — акторка театру і кіно, телеведуча.\nНародилась у відомій акторській сім’ї Сумських. Стала другою дитиною в сім’ї, старша сестра — знана акторка Наталія Сумська (нар. 22 квітня 1956). Батьки — актори Національного драматичного театру імені Івана Франка — В’ячеслав Сумський (народний артист України) та заслужена артистка УРСР Ганна Опанасенко-Сумська.\nУперше на сцену вийшла в п’ятирічному віці у виставі «Дженні Герхардт» в Запорізькому українському драматичному театрі ім. М. Щорса.\n1987 р. закінчила акторський факультет Київського інституту театрального мистецтва імені Івана Карпенка-Карого.\nНайулюбленіший жанр Сумської — кіно. Ще в 16-річному віці вона знімалась у «Вечорах на хуторі біля Диканьки». Причому, зіграла аж три ролі одночасно: Панночки, Музи і Сотниківної. За словами актриси, найбільшу славу їй принесла роль Роксолани у однойменному багатосерійному фільмі, який був популярним наприкінці 90-х.\nМайже 20 років актриса віддала київському Театрі російської драми імені Лесі Українки. А потім пішла у «вільне плавання», не бажаючи брати участь у закулісних інтригах. Відсутність театральної «прописки» — це, насамперед, свобода творчості, вважає акторка. Сумська любить яскраві проекти і співпрацює з різними театральними компаніями.\nВ різні роки Ольга Сумська вела програми «Імперія кіно» на телеканалі «1+1», та «Ранок з „Інтером“» і «Місце зустрічі» на «Інтері», брала участь у програмах «Битва екстрасенсів» на каналі СТБ.\nКрім серіалу «Роксолана», який став візитівкою актриси, Ольга Сумська знялася в десятках фільмів, зокрема це «Голос трави», «Пастка», «Записки кирпатого Мефістофеля», «Кілька любовних історій», «Останній москаль», «Тигролови».\nДМИТРО ЧИСТЯК (1987) — письменник, перекладач з французької.\nЗдобув вищу освіту у Київському національному університеті ім. Шевченка (Інститут філології, спеціальність: французька, англійська мови та літератури), доцент кафедри романської філології цього ж вишу, доктор філологічних наук.\nЗнавець франкомовної бельгійської літератури, консультант Європейського центру художнього перекладу (Бельгія).\nАвтор поетичних і прозових творів, літературознавчих і мовознавчих досліджень, літературно-критичних статей, численних перекладів.\nЗавідувач відділу фракофонії наукового часопису «Мова та історія», координатор видавничих серій у низці київських, паризьких і брюссельських видавництв. Бере участь у роботі низки інших міжнародних наукових та літературних організацій у Бельгії, Франції, Чорногорії, Швейцарії, Словенії, Італії, Румунії, Греції, Туреччині.\nІнтерв’ю з письменником і перекладачем:\nПом’янемо захисників України, що загинули у боротьбі з російською агресією на Донбасі.\nВІКТОР ЗІЛІНСЬКИЙ (1967-2014) — солдат ЗСУ.\nНародився у смт Веселинове на Миколаївщині. В цивільному житті займався ремонтом автотранспортних засобів.\nБоронити Україну пішов добровольцем — у третю хвилю мобілізації 21 серпня 2014-го, коли вже почало ставати зрозуміло, що ворога швидко не здолати. Місяць проходив підготовку у 169-му навчальному центрі Сухопутних військ, був направлений до зони бойових дій. Солдат, 24-та механізована бригада.\nЗагинув 31 жовтня 2014-го під час виконання бойового завдання в районі села Сміле (Слов’яносербський район).\nБез Віктора лишились дружина та двоє синів.\nОЛЕКСАНДР ЯРКОВ (1972-2014) — солдат ЗСУ.\nНародився у селі Бармашове Миколаївської області. Все життя прожив у селі Добре Баштанського району. Закінчив Кіровоградський технікум радіоелектроніки. Працював майстром телевізійної апаратури, працівником Укрзалізниці: Миколаївської дистанції сигналізації і зв’язку та Миколаївського ДЕПО.\nВ РА служив у 56-й десантно-штурмовій бригаді. Під час служби в РА перебував на кордоні з Афганістаном.\nЗ липня 2014-го — доброволець; водій, 42-й окремий мотопіхотний батальйон — 57-ма окрема мотопіхотна бригада. Розвідник, кільканадцять разів був на території, зайнятій терористами, діставши розвіддані.\n11 грудня 2014-го загинув під час виконання бойового завдання біля Луганського.\nБез Олександра лишилися мама, дружина, двоє дітей.\nАНДРІЙ ШЕРШЕНЬ (1981-2014) —спецпризначенець, старшина ЗСУ.\nНародився на Буковині в селі Стара Жадова. Згодом року родина переїхала на Херсонщину, до села Хлібодарівка. Після школи продовжив навчання у Кіровоградському державному педагогічному університеті імені Володимира Винниченка, на фізико-математичному факультеті, але згодом обрав для себе професію військового.\nБрав участь у миротворчих операціях в Іраку та Кувейті. Спортсмен, інструктор зі снайпінгу, займався альпінізмом. Учасник парашутної команди полку, здійснив понад 200 стрибків на різних видах парашутів з різних типів військово-транспортної авіації.\nЗаступник командира групи спеціального призначення 1-го загону спецпризначення 3-го окремого полку спецпризначення.\nЗ початком російської збройної агресії проти України брав участь в АТО. Разом з волонтерами власноруч почав розробляти нову гвинтівку для снайперів.\nВласник ферми 61-річний Микола Бутрименко зустрів військових і запросив їх переночувати в ангарі, а сам виїхав до Сніжного і доніс про це терористам, які приїхали на бронетехніці і оточили ферму 29 липня. В нерівному бою під час прориву загинули 10 спецпризначенців: підполковник Сергій Лисенко, капітан Кирило Андреєнко, капітан Тарас Карпа (вважався зниклим безвісти), старшина Андрій Шершень, старшина Олексій Глобенко, сержант Анатолій Бузуляк, старші солдати Сергій Гришин (вважався зниклим безвісти), Лев Панков, Ярослав Шимчик та Роман Рикалов (вважався зниклим безвісти). Четверо бійців, які перебували в секретах, самостійно дістались до розташування своїх військ. П’ятеро поранених потрапили у полон, згодом їх звільнили за обміном.\nБез Андрія залишились батьки, дружина та син.\nРОМАН БОЙКО (1988-2014) – солдат ЗСУ.\nНародився у селі Михайлівка Кіровоградської області. Батько Романа рано помер, а мати одна виховувала двох синів. Строкову службу в армії Роман проходив у сухопутних військах наземно-повітряної оборони, потім працював. У вересні 2014 року був призваний до війська за мобілізацією. Служив стрільцем-санітаром у 28-ма ОМБр.\n29 листопада 2014 року о 23:50 члени російсько-терористичних угруповань почали обстріл взводного опорного пункту ЗСУ із стрілецької зброї. Одна з куль влучила у Романа Бойка.\nЗалишилися мама і брат.\nМИКОЛА ФЛЕРКО (1978-2015) — солдат Добровольчого українського корпусу.\nНародився у с. Деркачи на Хмельниччині, проживав у місті Кам’янець-Подільський.\nВ часі війни — боєць 2-ї штурмової роти 5-го окремого батальйону Добровольчого Українського Корпусу «Правий сектор». За відгуками побратимів, мав «золоті руки», в зоні бойових дій доводив до ладу військову техніку, ремонтував машини.\n28 лютого 2015-го супроводжував двох журналістів у селі Піски Ясинуватського району. Внаслідок мінометного обстрілу знімальної групи російськими терористами від осколкових поранень загинув Микола-«Танчик» й фотокореспондент газети «Сегодня» Сергій Ніколаєв — помер від поранень на операційному столі.\nБез Миколи лишилися мама, цивільна дружина, донька.\nМАКСИМ ЖЕКОВ (1985-2014)— молодший лейтенант МВС України.\nНародився в Севастополі, виріс у Олександрівці, вчився в місцевій школі. У 2008 року закінчив Національну юридичну академію України імені Ярослава Мудрого — правознавець. З 2013 року займав посаду завідувача сектору правової допомоги Фонду соціального захисту інвалідів України в Херсонській області.\nУ червні 2014 зголосився добровольцем і став старшим інспектором взводу батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Херсон».\nЗагинув 26 серпня 2014 року у часі боїв під Іловайськом.\nОЛЕКСІЙ КОРОБЕНКОВ (1990- 2014) — старший лейтенант ЗСУ.\nПроживав у селі Олександрівка на Сумщині. 2008 року вступив на факультет військової підготовки Харківського політехнічного інституту.\nЗаступник командира механізованої роти з озброєння, 30-та окрема механізована бригада.\n28 липня 2014 року загинув під час обстрілу з РСЗВ «Град» — приблизно о 1-й годині ночі, поблизу висоти Савур-могила.\nВОЛОДИМИР ТОМІЛІН (1990-2015) — старший солдат ЗСУ.\nНародився в селі Малинівка Рівненської області, тут закінчив школу, навчався в ПТУ № 1 міста Рівне. 2008 року був призваний до Збройних сил України. Демобілізувавшись, повернувся в Малинівку, створив сім’ю.\nМобілізований 9 березня 2015 року, в зоні бойових дій у Донецькій області — з 24 квітня 2015-го; старший солдат, стрілець 28-ї ОМБр.\n20 липня 2015-го загинув під час мінометного обстрілу терористами поблизу міста Красногорівка Мар’їнського району.


louisvuitton.me.uk Відгуки | - чи є цей сайт законним або фішинговим\nчи є louisvuitton.me.uk законним чи афера?\nМи збираємо дані з більш ніж 40 джерел, щоб визначити Рейтинг Довіри. Ми ще не зібрали всю необхідну інформацію про louisvuitton.me.uk. Будь-ласка, оновіть сторінку через 5 хвилин скориставшись посиланням нижче. Приносимо наші вибачення за незручності.\nlouisvuitton.me.uk має дуже низький рейтинг довіри. Чому?\nlouisvuitton.me.uk має дуже низький рейтинг довіри відповідно до нашого алгоритмом. Однак комп'ютери можуть помилятися. Веб-сайт має сильний індикатор того, що є шахрайством, але може бути безпечним для використання. Ми рекомендуємо вам перевірити веб-сайт за допомогою нашого check list або безпосередньо зв'язавшись з компанією.\nФакти про louisvuitton.me.uk ( Оновити дані )\nUnknown: 90% / United States: 5% / Sweden: 2% / United Kingdom: 2% / Netherlands: 2%\nРейтинг louisvuitton.me.uk переглянуто 43 разів.\nРейтинг louisvuitton.me.uk останньо перевірявся 29-12-2019. Хотіли б мати оновленi цифри? Використовуйте посилання "Оновити дані" внизу цієї сторінки.


У Чернівцях горіла шахта ліфта багатоповерхівки » Новини Чернівці: Інформаційний портал «Молодий буковинець»\nУ Чернівцях горіла шахта ліфта багатоповерхівки\nПожежа у багатоповерхівці в Чернівцях сталася 11 травня на вул. Воробкевича. Загоряння виникло в шахті ліфту дев’ятиповерхового житлового будинку. Через сильну захаращеність сміттям шахти ліфта, в під’їзді виникло сильне задимлення. Внаслідок цього існувала загроза здоров’ю мешканців будинку, повідомляє прес-служба УДСНС України у Чернівецькій області.\nВже за 4 хвилини після виклику на місце події прибули рятувальники групи пожежогасіння аварійно-рятувальної частини аварійно-рятувального загону спеціального призначення Управління ДСНС у Чернівецькій області. Рятувальники відразу провели евакуацію мешканців під’їзду у безпечне місце. Всього на вулицю були евакуйовані 27 людей.\nПереконавшись, що всі люди в безпеці і їхньому здоров’ю ніщо не загрожує, вогнеборці приступили до ліквідації пожежі. За лічені хвилини пожежа була ліквідована. Вогнем знищено сміття в шахті ліфта. Оперативні дії бійців пожежно-рятувального підрозділу дозволило не допустити подальшого розповсюдження вогню.\nВпродовж вихідних днів рятувальники Управління ДСНС України у Чернівецькій області ліквідували 6 пожеж.


Вийшло невідоме інтерв’ю Марини Поплавської: Не хочу ускладнювати людям життя. Politeka\nВийшло невідоме інтерв’ю Марини Поплавської: Не хочу ускладнювати людям життя\n27 жовтня, 21:20\nВ інтернет-мережі вийшло невідоме раніше інтерв’ю із загиблою в ДТП актрисою «Дизель шоу» Мариною Поплавсько.\nБільш того, Поплавська також зізналася, що думала про популярність.\n«Сьогодні ми іноді самі не встигаємо купити квитки на “Дизель Шоу”. З одного боку, дуже приємно, коли люди заздалегідь бронюють місця. Значить, вони кайфують від того, що ми робимо. А з іншого – ти розумієш, що на тобі лежить велика відповідальність. І намагаюся робити по максимуму», – підкреслювала вона.\nУ той же час актриса розповіла про пророчі слова, які були сказані ще до популярності «Дизель шоу».\n«На першій зустрічі кимось із продюсерів були сказані пророчі слова. Мовляв, хлопці, якщо ми поставимося до затії серйозно, це буде справою нашого життя. Так і вийшло. Сьогодні для мене “Дизель” – як хороший підсумок творчих дерзань юності, плавний перехід з КВНу в шоу. Для мене це прекрасний фінал. Хоча для когось, може бути, тільки початок», – уточнює вона.\nТеги: аварія акторка актриса ДТП Марина Поплавская Марина Поплавська


У 3-му турі групового турніру Ліги Європи УЄФА "Ворскла" та "Динамо", завдяки перемогам над "Карабахом" (1:0) та "Ренном" (2:1) відповідно, заробили для України в таблиці коефіцієнтів УЄФА 4 очки. Стільки за тиждень у нинішньому сезоні українські клуби ще не здобували. Утім, клуби з Бельгії цього тижня заробили 6 очок, завдяки чому ця асоціація наздогнала Україну за сумарним показником циклу й випередила за рейтингом нинішнього сезону.\nЧитайте також: Ліга Європи УЄФА: результати матчів третього туру\nСтановище України в таблиці коефіцієнтів УЄФА:\nЗазначається також, що ця таблиця формує представництво на єврокубковий сезон-2020/21. 10-а позиція втрачає певні привілеї (другий призер стартує в Лізі чемпіонів на етап раніше). Не кажучи вже про 11-у, яка не дозволяє асоціації автоматично делегувати свій клуб до групового етапу Ліги чемпіонів.\nБельгія Футбол Рейтинг УЄФА


Розділ V П\_ЯТНАДЦЯТЬ ПО НЕПАРНІЙ - Чотири танкісти і пес\nРозділ V П'ЯТНАДЦЯТЬ ПО НЕПАРНІЙ\nКрізь прочинені двері до великої зали в палаці просунула голову ряба корова з обламаним рогом. Вирішила, видно, ходити за Черешняком, котрий доїв її опівдні. Наставила темні мохнаті вуха, щоб краще чути мелодію, яку хлопець грав на гармошці, і, повільно ремиґаючи, дивилася вологими, застиглими очима на довгий, важкий стіл з рештками солдатської вечері.\nНа столі стояла чимала гасова лампа і полумисок, повний кісток, поряд біліло відро. Музикант-самоук покинув на мить грати, зачерпнув з відра кухлем і, усміхаючись, підсунув Густлікові.\n– Шостий, – сказав сілезець. – Молока я можу багато.\nТомаш знову взявся за гармошку, розтягнув чорні міхи, прикрашені білими ромбами, і, тихенько акомпануючи, заспівав своєї пісеньки:\nТам, на лаві…\n– Звідки знаєш? – спитав сілезець. – У нас такої не співають.\nЧерешняк кивнув головою і доспівав:\nТихо награючи, пояснив:\n– Багато пісень знаю. Ми з батьком наймити. Пів-Польщі сходили, доки до Студзянок, до пані Замойської…\n– А таку чув? – встряв до розмови Григорій і заспівав: – Картвело тхелі, хмальс ікар…\n– Як це буде по-польськи? – зацікавився Густлік.\n– Грузине, візьмись за меч! Старовинна бойова пісня.\n– Берись за меч, але не співай, бо в тебе це не дуже виходить.\nТомаш ніжно погладжував клавіші, прислухався до соковитих звуків і грав щораз голосніше.\n– Цю пісню треба хором, щоб були різні голоси, – пояснив Саакашвілі.\n– Пане взводний, – Черешняк нахилився і, граючи, попросив: – Якби ви сказали, то капрал дав би.\n– Чому б мав дати?\n– Адже ж сам не грає.\n– То навчиться.\nМелодія обірвалась, почувся голос Янека, який провадив розпочату раніше розмову:\n– Усе тому, що я поділив сили.\n– Мав бути зв'язок, а не було, – докинув Віхура, зиркаючи на Лідку.\nДівчина, глянувши, чи ніхто не бачить, показала йому рожевого язичка.\n– Та й у нашого коня був сьогодні кепський кучер, – додав Густлік.\n– Не треба було міняти кучерів, – огризнувся водій.\nСаакашвілі закінчив чистити пояс, який йому подарував Янеків батько, зняв з-над каміна шпагу й розпочав дуель з невидимим ворогом. Від блискавичних ударів свистіло повітря, тінь заледве встигала відскакувати перед блискучим клинком.\n– Облиш, бо комусь око виколеш, – буркнув Густлік. Григорій слухняно заховав зброю до піхов, повісив на місце, усміхнувся, позіхнув і, знуджений балаканиною, вийшов до сусідньої кімнати, присвічуючи собі лампою, котру забрав з возовні.\n– Проте з іншого боку, – вів далі Янек, – як утримати в колоні дві машини з різними швидкостями?… Та байдуже, завтра вже не буду ділити.\n– Було б гірше, якби ми разом опинились у пастці, – сказав Віхура і, зморщивши лоба, гостро запитав Черешняка: – А ти чому відразу не став на захист? Автомат у тебе був…\n– Я був один, – відповів Томаш. – Чекав на допомогу.\n– А чому не побіг назустріч нам?\n– Стежив з горища хати, чи наших не заберуть. Щоб знати, де шукати. – Збентежений цим раптовим допитом, розчесав пальцями чуприну, поправив проділ.\n– Небагато бракувало до того, щоб і ми попали в пастку, – хитав головою шофер.\n– Для того є розвідка, щоб не попасти, – заперечив Янек. – Я повинен мати блокнот і записувати для досвіду всілякі події…\nУсі замовкли, немов побачили тінь колишнього командира, немов почули його звичайні слова: «Екіпаж, увага».\n– Він пам'ятав про все, – замислено промовив Кос. Раптом зачулася швидка хода, заскрипіли двері. Мов на команду всі повернули голови. В дверях стояв Григорій, підтримуючи підборіддям мереживну нічну сорочку.\n– Гарно мені? – запитав сміючись. – Лідко, це тобі. Фріцівська графиня залишила. – Кинув сорочку дівчині на коліна. – А ліжко таке величезне…\n– Як у вас в Грузії, еге ж? – пробурмотів Густлік,\n– З шатром, мов у якогось короля або реакційного генерала, – розповідав Саакашвілі. – Або як у капіталістичному фільмі.\nТомаш, який уже хвилину відгинав садівницьким ножем штифти, зняв врешті з обкладинки якоїсь книжечки свастику у вінку з дубового листя, кинув її в куток, а тоді дав командирові коричневий, гарно оправлений блокнот, надпалений з одного краю.\n– Всередині добрий. Можна писати.\n– Де взяв? – запитав Янек, гортаючи сторіночки. – Гарний…\n– Нагорі знайшов. Радіостанція розбита, багато чого погоріло, а це залишилося.\n– Батько казав тобі збирати, що німці порозкрадали, а ти віддаєш, – поглузував Віхура.\n– Зошитів у нас не було, – серйозно відповів Томаш. – Кожному належить те, біля чого вміє працювати. Наприклад, гармоністові – гармошка.\n– Дай йому цей інструмент, – устряв до розмови Густлік, провівши пальцями по фіолетових і червоних пластмасових клапанах, що блищали в світлі лампи, мов перламутрові.\n– За що? – Шофер зморщив кирпатого носа.\n– Так. За те, що грає. Навіщо тобі?\n– Гаразд. Як кулі засвистять і побачу, що він солдат, то віддам…\nШарик, зацікавлений предметом, що його оглядав хазяїн, став на задні лапи, сперся об стіл і, понюхавши блокнота, загарчав.\n– Лихою людиною пахне?\nПес ствердно загавкав. Янек заспокоїв його:\n– Почекай, ми тут будемо всілякі речі записувати. Наприклад: Шарик – розумний собака.\nСобака покрутив хвостом і опустив очі, бо то був на диво скромний пес. Може навіть зашарівся, але під шерстю не було видно.\n– Ходімо, покажу, – підвищивши голос, сказав Григорій, який тихо говорив щось дівчині на вухо, вхопив її за руку і повів до сусідньої кімнати.\nЦе була спальня колишніх власників палацу. По стінах висіли картини: фавни наздоганяли німфу; кавалер, убраний в чорний оксамит і білі мережива, цілував придворну даму, повісивши капелюха із страусовим пір'ям на ефес оправленої в золото шпаги.\n– Глянь, – Григорій підняв ліхтар, освітив величезне ложе в стилі рококо, над яким, мов шатро візира, звисала узорчаста завіса.\n– Ой, ой! Відвернись і почекай хвилинку.\nЛідка ніколи ще не бачила такого жіночого багатства. Може, до війни у кінофільмі, але мало що запам'ятала. Миттю скинула формену блузку, наділа легеньку блідо-рожеву довгу сукню. Як зачарована, стояла перед величезним дзеркалом. Приміряла гарно оздоблену шпильку до волосся, покропила себе парфумами. Пригладила волосся срібною щіткою, припудрила ніс – з солдата стала жінкою.\n– Лідко… – тихо промовив Саакашвілі, нагадуючи про своє існування.\nДівчина підійшла до Григорія. Подивилась уважно, немовби вперше його бачила, і він також дивився, ніби раніше не бачив її.\n– Можна тобі щось сказати? – запитав врешті Григорій.\n– Слухаю, – відповіла теплим голосом, повним туги за освідченням, сіла на краєчку ложа, опираючись руками, відхилившись назад.\nГригорій закусив губу, опустивши очі, викликав в пам'яті подвійний портрет дівочого обличчя, з яких одне належало до Гані, і сказав щось інше, ніж думав.\n– Можеш тут спати. Я ляжу біля дверей, нікого не впущу, – опустився на одне коліно біля її ніг і говорив, дивлячись в обличчя дівчини.\n– А сам не ввійдеш? – запитала з відтінком надії.\n– Ні. Слово честі. Адже ж я казав, що покохав Ганю, коли танцювали дамський вальс, тільки її одну, але як пізнати…\nЛідчине обличчя змінилося, застигло у ледь глузливій усмішці.\n– Напиши. Листоноша знайде потрібну. Але потім, щоб ти не помилявся, муситиме ліве вухо пофарбувати в зелений колір…\nКрізь прочинені двері до кімнати прошмигнув чорний кіт, за ним Шарик. Знявся писк і гавкання. З туалетного столика перед дзеркалом посипався всякий дріб'язок. Собака і кіт перестрибнули через ложе, знову вистрибнули до їдальні. Кіт вискочив надвір через одчинене вікно.\n– До ноги, Шарику, – наказав Янек. – Ну, тихо, заспокойся. Вигнав злого духа з палацу – і тихо, хороший песику… То, певно, був блокнот радіотелеграфіста. Тут навіть є якісь букви, глянь, Густліку.\nНа сторінці чорніли поспіхом написані великі знаки: «Еіn V, n. 11».\nЄлень присунувся ближче, схилившись над аркушиком, прочитав по складах. Айн фау єн одинадцять. А щоб мене грім побив, коли знаю, що це таке!\n– Тихо, песику, – заспокоював Кос собаку.\n– Але ж… Яка там тиша, – сказав Густлік. – Чуєте? Гарчить. Не пес, а літак, – показав на вікно. – Опусти-но, хлопче, затемнення. Опусти завісу! – пояснив Томашеві, який спершу не зрозумів, про що йдеться, і повернувся до німецької записки. Айн фау єн… – хай йому грець! – вигукнув, хапаючи автомат. – В п'ятнадцять по одинадцятій. Ми мали завтра вартових біля мосту повідомити про десант, а вони сьогодні… Котра година?\n– Дванадцять хвилин після одинадцятої, – відповів Янек, дмухнувши, загасив лампу, підійшов до вікна і відсунув завісу.\nНе тільки почули, але й на тлі ясного неба чітко побачили транспортні літаки – один, другий, третій. Нижче, над самим палацом, із свистом пролетіла двійка винищувачів прикриття.\n– Чимало, – сказав Кос.\n– Янеку, я гадаю, що перший запис у твоїй книжці буде про те, щоб не вірити бабам. Пошила наc у дурні десантниця. Сказала, що завтра на той міст прилетять.\nІз спальні вийшов Григорій з лампою, а за ним – Лідка.\n– Чому так тихо? Що ви там побачили?\n– Погаси, – наказав Янек.\nТепер усі шестеро стояли біля вікна. Літаки збавили газ, із них посипалися парашутисти.\n– Віхура, залишишся тут з Лідкою, машиною і собакою.\n– Не залишусь, – відповів водій. – Там буде жарко і зайве дуло не завадить. – Вхопивши зі стола кухоль, поспішно допив.\n– І я хочу бути з вами. Досить уже тої їзди окремо. – Дівчина похитала головою.\n– Це що, сейм? Припинити балачки! – розсердився Кос. – Добре. Сідай, Лідко, біля Гжеся до кулемета, – наказав. – А ви, Віхура й Черешник, як десант, до танка! Скочили один за одним через вікно.\n– Не забуває про мене, – перекидаючи ноги через підвіконня, встигла шепнути Лідка грузинові. – Спершу хотів залишити, щоб було безпечніше, а тепер узяв з собою.\n– Біжу! – відгукнулась весело.\nМотор уже стугонів, коли добігла до танка, і екіпаж був на місцях. Коли на темному обрії замиготіли перші черги, «Рудий», розваливши до решти браму, вирвався і з-поміж сільських будівель і помчав на повних обертах у напрямі ракет, що вказували десанту місце приземлення.\nНа броні, тримаючись за скоби, сиділи Віхура й Черешняк. У відкритому люкові стояв Янек.\n– Ліворуч вибоїна… Газ!\nЯкийсь час мчали ґрунтовим шляхом, потім попереду замайорів пагорбок, вискочили на бруківку, на стрімкий під'їзд залізничного віадука. Різко повернули.\n– Повільніше… Повільніше… Стоп! – крикнув Кос. – Стій!\nЗагальмовані гусениці, крешучи іскри, посувалися по бруківці до урвища. Вже здавалося, що «Рудий» звалиться по інерції вниз, але гусениці натрапили на якийсь метр розбитого покриття й зупинилися.\nКапітан Гуго Круммель стрибав з парашутом у Польщі і в Норвегії, висаджувався з десантами на Кріті, серед і зелених полів Голландії і в глибокому сліпучо-білому снігу під Сталінградом, куди доставив останні інструкції і фельдмаршальські погони для Паулюса. Стрибав один, утрьох, а також серед тисячі різнокольорових шовкових парасольок. Сьогоднішнє завдання було якоюсь мірою ювілейне – відкривало нову, дев'яту сотню стрибків. Мало хто міг з ним зрівнятися, бо десантники тануть швидше, ніж сніг у весняних променях, проте були в його групі стріляні горобці – взяти хоча б отого фельдфебеля, на прізвисько Сірник, якого взнав і оцінив ще на Кріті.\nЙого не збентежила мовчанка навідної радіостанції у Чорному лісі. Десант не оркестр, аби все грало влад. Завжди щось підведе, може, просто якийсь дурний конденсатор у передавачі, але ж парашутист-десантник повинен обминати або здолати будь-яку перешкоду. Найголовніше, об'єкт розпізнано, охорона незначна – два дзоти по обох боках мосту, резерви поляків далеко і, звичайно, гірше знають місцевість, на якій уже триста років панували німці.\nСтихло монотонне гудіння моторів. Навігатор засвітив сигнальну лампочку. Круммель глянув униз через віконце, побачив блискучу стрічку води і на якусь мить згадав старшого брата, командира підводного човна. Нещодавно обох братів нагородили залізними хрестами з дубовими вінками й мечами. Але, виконавши сьогоднішнє завдання, він усе ж таки випередить Зігфріда, про що мріяв з дитинства.\nПоряд з транспортним літаком спікірували два винищувачі, обстрілюючи дзоти.\nЗ грюкотом одчинився люк, засвистів вітер, і замиготіла зелена сигнальна лампочка.\nПосипались униз стрільці, стрибнув Сірник, а за ним Круммель. Ще в повітрі зорієнтувався, що поблизький дзот зруйнований термітним снарядом і обороняється лише той з-за ріки; звідти бив ручний кулемет і злітали вгору жовті ракети, прикликаючи допомогу.\nКруммель підтягнув стропи, щоб приземлитися точно за вітром, стиснув ноги й м'яко перекинувся у вологій траві. Тільки-но звівся й відчепив парашута, побачив, що нема потреби давати додаткові накази – до нього підбіг зв'язковий, два десантники розбивали ящик з фаустпатронами, а автоматники бігли групами в бік моста.\nХтось приземлився на самому березі ріки і, показуючи дорогу тим, що загубилися в кущах поблизького лісу, кинув одну по одній три гранати на залізничний насип.\nКоли Григорій вискочив з танка і підбіг до рову, від моста гримнули три вибухи. Вогонь німецьких автоматів посилився, заглушивши одинокого «дегтярьова».\nДо Григорія підійшов Янек. Перед ними над залізничним полотном простяглися вузькі двотаврові балки – все, що лишилося від віадука.\n– Об'їдемо стороною, – сказав Кос.\n– Не встигнемо. Кличуть ракетами на допомогу, а фріци всі вже приземлилися. Якби вони витримали… – похитав Григорій головою, поглядаючи на балки.\n– Витримають. Зверху лише згоріло. – Ще раз глянув униз: висота з триповерховий будинок. Рішуче кинув:\nТим часом відійшли вже Віхура й Черешник.\n– По цих жердинах? – здивувався шофер і швидко додав: – То ми тоді низом, а на тому боці з'єднаємося.\nТягнучи за рукав Томаша, Віхура побіг до схилу. По росяній траві з'їхали вниз, перебігли через колію й подерлися на протилеглий бік глибокого яру.\nСаме тоді танк зрушив з місця. Віхура і Черешник бачили знизу, як на тлі зоряного неба величезна машина поволі в'їжджає на балки й просувається, немов по двох канатах. Під гусеницями стогнала спрацьована сталь. Викришились і впали вниз якісь рештки перетравленого вогнем залізяччя. За танком спокійно простував Шарик.\n– Ну й цирк, – прошепотів Віхура. – Один необережний рух, і не дай бог!\n– Гармошка залишилася на столі, – пригадав собі Томаш. – Ще вкраде хтось.\nВін і миті не сумнівався, що танк пройде. Якби ж йому хтось розкрив жахливість і небезпечність ситуації, певно відповів би, що коли кучер не боїться…\nТак само думала й Лідка. Дівчина бачила, що Саакашвілі радився з Косом, але потім навіть не виглянула, куди їдуть, не боялася – адже ж по них ще не стріляли. «Рудий» просувався поволі. Дівчина здивовано дивилась, як на лобі грузина виступає рясний піт, а зуби нервово прикушують верхню, губу.\n– Боїшся? – штурхонула його під бік.\nМеханік не відповів, навіть не ворухнувся. Вдивляючись у щораз ближчий берег, чіпко й чуйно тримав важелі.\n– Боїшся! – проказала ще раз дівчина й замахнулася – дати йому сильнішого стусана.\nПарашутисти атакували міст. Два кулемети по черзі блокували вогнем дзот, який запекло огризався, та залізничним насипом вже підповзала ударна група з фаустпатронами. На команду фельдфебеля Сірника враз вистрілили три фаустпатрони. Вибухи злилися в один, і дзот замовк.\nТепер вже ніхто не заважав напасникам. Німці перебігли на другий берег, зайняли позицію для оборони. Сапери, мов чорні павуки, снували по мосту, закладаючи заряди на стояках, з'єднували кабелі, обережно затискуючи підривні капсулі.\nЗакумкали жаби – їх не лякало дзенькання металу. Єфрейтор біля кулемета почув гуркіт мотора, що наближався й наближався. Прислухався. Йому заважало ревіння винищувачів, які прикривали десант з повітря. Коли літаки зникли за обрієм, єфрейтор помітив: за живоплотам, яким обсаджене залізничне полотно, суне щось темне. Розпізнав Т-34 і загорлав:\n– Увага! Танки!\nПрипавши до кулемета, випустив чергу. З-за башти танка йому відповів Віхурин автомат. Гримнула танкова гармата. Снаряд розвалив окоп, знищивши вогневу точку.\nКос підняв ствол, аби мати міст на прицілі. Вдарив з кулемета, кілька саперів упали в річку.\n– Не спи, Лідко, – попросив через внутрішній телефон і, почувши довгу чергу нижнього кулемета, додав: – Цілься спокійно, стріляй короткими чергами.\nПомітив другу вогневу точку на березі й розбив її двома снарядами. Густлік блискавично заряджав, слинив палець, знімаючи запобіжника, й доповідав:\n– Вперед, під'їжджай під дзот.\nГригорій заїхав танком за бетонні руїни. Німці припинили вогонь. Янек, прочинивши люк, обережно розглянувся довкола.\n– Падлюки вже позакладали заряди. Ось-ось підключать кабель.\n– Перескочимо на той бік? – запитав Григорій.\n– Ні. Вночі і без прикриття? Роздовбають нас фаустпатронами.\nСлухаючи цю розмову, Томаш одкрив рота, як би хотів щось сказати, але не встиг.\n– Може, порвати дроти снарядами? – промовив Густлік.\n– Спробуємо, – погодився Янек, – але мало шансів. Грюкнула ляда люка. Бахнула гармата. Віхура, під заслоною башти, виглядав ціль і час од часу натискував спуск.\n– Рядовий Черешняк, як там…\nОглянувся, але на броні не було нікого. Лежав тільки автомат нового члена екіпажу.\nКрізь прочинений люк Кос пустив на той берег фосфорну ракету. В її яскравому світлі побачили міст і кілька парашутистів, що перебігали поміж вільшиною, змінюючи позиції. На цьому березі дерев не росло, тільки понад водою був верболіз.\nВ заростях верболозу Томаш скинув сорочку, притис одяг каменем. На грудях поряд з святим медальйоном повісив садівницький ніж, знайдений сьогодні в покинутому німцями будинку. Зачерпнув долонею води, ковтнув пару разів, а потім перехрестився, зсунувся до річки і пірнув.\nКрижана вода стиснула груди ніби залізним обручем, та це не злякало плавця. Виринув далеко від берега. Зробив кілька змахів руками і знову сховався під хвилями. І вчасно, бо німці вже помітили Томаша. Коротка черга рикошетувала від поверхні води.\nТомаш не появлявся з води. Та німці передчасно раділи. Біля самого берега, під прикриттям чисто вимитого водою валуна виринула голова. Черешняк протер долонею очі й подивився угору, де на тлі неба, мов павутиння, висіли нитки кабеля. Над берегом вони спліталися в одну мотузку, яка тяглася до схилу й зникала в чорній траві. На березі весь час здіймалася вгору земля од вибухів снарядів. Над самим валуном рясно свистіли німецькі кулі. Томаш набрав повні груди повітря і знову пірнув проти течії.\nПовільно, намагаючись не плюскотіти, виплив він у затінок біля моста. Почекавши хвилину, щоб перевірити, чи не помітили його, виповз на берег під прикриття стояка. Однак звідсіля він не міг дістати до кабеля, не наражаючись на кулі. Вирізав ножем вільхову гілку з сучком иа кінці. Спробував підтягти дріт, але кулі відразу ж перебили гілку.\nХапаючи дрижаки від холоду, а може й від нервового напруження, Томаш знову повісив на шию ножа. Ще раз перехрестився, присів і, стрибнувши, схопився за мостову решітку. Підтягнувся, вчепившись у грати, поліз по них до середини ріки, а потім підскочив, ухопив дроти в повітрі й крізь сітку трасуючих куль упав у воду.\n«Рудий» уже вистріляв більше тридцяти снарядів, коли прибула підмога. Стрілецький цеп короткими перебіжками вийшов на берег, заліг у старих окопах.\nДва батальйонні міномети відкрили вогонь з позицій за залізничним насипом, зацокотіли кулемети, застрекотіли автомати.\nКомандир піхотинців підбіг до «Рудого». Віхура постукав у броню, і Янек прочинив люк.\n– Підете через міст? – запитав офіцер.\n– Гаразд. Але за вами.\n– Згода! – Офіцер засалютував і побіг до своїх солдатів.\nПеред атакою посилився вогонь мінометів, раз у раз била танкова гармата.\nПіхота піднялася, з вигуком «ура» побігла через міст. За нею по шпалах ішов «Рудий», стріляючи з гармати і кулеметів.\nПарашутисти три хвилини перед тим покинули позиції на березі і тепер короткими перебіжками відходили через сивий од роси луг до лісу. Капітан Круммель наказав одступати, тільки-но з'явиться танк. Він і на мить не припускав, що вночі діє лише одна машина. Зрештою, завдання він майже виконав (ключ магнето виблискував тут же під рукою), і не було сенсу ризикувати людьми, яких чекала ще важливіша і важча робота.\nУвесь загін сховався вже в лісі. Біля капітана залишилися зв'язкові і двоє саперів. Ось на мосту з'явилися піхотинці, за ними танк.\n– Давай! – наказав Круммель. Сапер крутнув ключем і… – нічого.\n– Хай йому біс! – вилаявся солдат.\nКапітан стиснув кулаки, мовчки показав рукою на ліс і разом з солдатами бігцем подався до чорної стіни дерев.\nПроминувши міст, «Рудий» з'їхав з насипу і став. Відчинились люки. Підійшов командир піхотинців, потиснув руки Густлікові та Янеку, які вже вилізли з машини.\n– Міст урятовано… А ваші всі цілі?\n– Усі, – відповів Кос.\n– Черешняка нема, – стурбовано зауважив Віхура. – Автомат залишив, а сам ще на тому березі десь подівся.\n– Хай йому біс. Може, загинув?\n– Треба його шукати, – сказав Густлік.\n– Не треба, – почувся голос. – Я тут. – Томаш вийшов з темряви в мокрому мундирі.\n– Чого це ти мокрий? Чому зброю кинув? – суворо спитав Кос.\n– Бо я… – почав пояснювати, виймаючи з-за пазухи завішений на шнурочку невеличкий медальйон і ніж.\n– Молився, щоб куля минула? – спитав Віхура.\n– Хотів напитися після вечері і впав у річку, – пробурмотів Густлік,\nТомаш декілька разів розтулив рот, намагаючись сказати хоч слово, а потім махнув безнадійно рукою.\nПо мосту застукотіли копита, доброю риссю йшов кавалерійський ескадрон. Командир, у довоєнній шапці в довгим обкованим козирком, розглядався навкруги. Побачив танк, під'їхав і осадив гнідого коня.\n– Ескадрон, стій!\nТрубач з першої трійки, вчасно не стримавши коня, висунувся наперед, за що дістав батогом по халяві.\n– Назад. Вперед хазяїна не лізь. Нахилившись у сідлі, вусатий кіннотник побачив офіцера і салютуючи доповів:\n– Розвідувальний ескадрон кавалерійської бригади як група переслідування. Доповідає вахмістр Фелікс Калита. Де противник?\n– Танкісти краще знають, бо з самого початку тут були.\nГнідий жеребець, з розігрітих боків якого йшов легкий пар, немов зрозумів слова, переступив з ноги на ногу, повертаючи голову до танка.\n– Приземлилося понад шістдесят. Третю частину, мабуть, втратили, поки відійшли до лісу, – сказав Кос.\n– Ой люди, у вас радіо нема? Аби тільки я п'ятнадцять хвилин тому знав, що тут щось таке готується…\n– Німці нам не доповідали, – огризнувся Віхура.\n– Як матиму до вас справу, капрале, кобилу для переговорів пошлю, – обрізав його вахмістр, презирливо цідячи слова.\nКінь повернув голову, мічену білою стрілкою, і, задзвенівши уздечкою, торкнувся мордою коліна. Вершник дав йому скоринку хліба, а потім знову мовив до Коса:\n– Чому дали їм відступити?\n– Що за погоня вночі у лісі…\n– Хіба якби добрий солдат на доброму коні, – перебив вахмістр і засалютував. – Бувайте, панове, спробую піймати те, що від вас втекло.\nЯнек, підносячи руку до шоломофону, переглянувся з Густліком, зітхнув, облизуючи засмаглі від спраги губи.\n– А ти думав, що командиром так легко бути? – пробурмотів Єлень.\nВахмістр на своїм коні перестрибнув рів біля залізничного полотна і скомандував:\n– Ескадрон, за мною клусом!\nГригорій, який сидів біля гусениці й кусав стебло, пас очима вершників.\n– Танк добра річ, але серце джигіта болить, – признався Лідці, яка вигладала з переднього лазу.\nРозділ IV ШВАРЦЕР ФОРСТ  | Чотири танкісти і пес | Розділ VI СНІДАНОК


Українська "Айдентіті" / Блоґ: Анастасія Скороходова / ВКурсі.ком\nЗапишу ще трохи для повчання власного я.(і не тільки)\n-Чому це трапляється саме із нами?\n— Як вберегтися від болю?\n-Як не стати в’язнем власних хибних думок?\n-Чому так складно зберегти у серці вірність власному нутру?\n-Зациклення на власних негараздах набуває розмірів досвітньої та грандіозної проблеми. Є купа людей, котрі живуть гірше нас. Буденщина – скажете ви? Громадська тіснота сердець – скажу я. Ми зустрічаємо щодня багато людей, котрі потребують допомоги, але, зазвичай, більшість з тих людей навіть не дає на вияв їхньої потреби, а інша ж частина залишається непоміченою нами, такими осліплими від власних катаклізмів, Величними-Міні особистостями.\nЩодня, (а ми з вами не печерні люди) нам трапляються різні клаптики душ. Хто благає мовчки, сидячи на підлозі у метро( ми минаємо, не всі, але ж…) хто ходить вагонами, словами вимолює правди( одні відвертають погляд, знемагають від можливості глянути у бік, одні роблять поважний та зайнятий вигляд, ще одні просто не знають що робити й губляться, хтось -студент без грошей, а хто й допоможе парою- десяткою гривень) Ніхто не знає історій тих людей, котрі самовладно пішли на прохання.\n«Пішов би працювати» владно наголошуємо ми\n«ха, він же п’яниця» — обурено знемагаємо від власної чванливості\n«ето всьо подстроєно» — мовить той, хто «дійсно знає на чому світ стоїть».\n« бідна людино, як би то міг я тобі допомогти своїми 10ма гривнями…»- прошепоче думками якийсь старенький дідуган, що тільки-но забрав онуку з дитсадку і міцно тримає за руку, аби шалений натовм «метро – залежних» не зніс бідолаху з ніг.\nСвіт наш будується на протиріччах, але часом здається, що 21 століття зовсім зачерствіло власною пихою, зневажило традиції української емпатичності та щирості, забуло про рушійну силу сердець, котрі з кров‘ю передають натуру справжніх українців. То хто ми є? Українці? Кияни? Чи замість «відомого центру Укрїни» слід прозвати нас «дегенеративним центром України»?\nДегенерація ж, в першу чергу, не ось там, де вас докучають мігрені, дегенерація заповзає своїми корінцями з того місця, куди справжні українці повинні класти руку під час виконання гімну України.\nНаші думки – наші помисли – наші дії. Навчатися думки – ось де безпека, ось де рух, котрий вбереже нас від злого та, в першу чергу, вбереже нас від нас самих. Аби вберегтися від болю замало просто стати залізним, більше того – залізним робитися не варт. Карбуючи власне серце і душу, ми ставимо невідмякле клеймо на наших судомах думки, а думка, як відомо, повинна прогресувати. Не прогресуюча думка- мертва думка, а ми, Українці, завжди славилися бурхливістю власного темпераменту, чутливістю, ніжністю та вмінням любити, а це не можливо за мертвих думок. Смерть помислу наступає у той момент, коли людина вирішила обрати для себе певну «систему» мислення, котра спрощує їй життя та, взагалі, будь-яке ставлення до речей. Це не є людяно, це не є розважливо, бо ж кожна річ у нашім світі, кожна людина у нашім світі – де факто – особлива та неповторна. Потрібно мислити, мислити й ще раз мислити, вивертати положення звичних речей та заглядати у корінь самої пролеми, самої людини. Ставити ярлики – найнепростиміша помилка, котру може вчинити людина до інших і, в першу чергу, до власного життя.\nЯрлики — з цього й маємо хибність мислі. Хибні думки мають свою появу лише у головах без належного знання, належного вміння й практики мислити, інколи, від страху, інколи від небажання. Та, знову ж таки, від хибних думок, що аналіз усіх та усього є непотрібною ланкою у нашому існуванні. Не аналізували б світ, не було б і того, що є у нас зараз, не було б того, що зараз ми навіть забуваємо цінувати. Хибність думки, зазвичай спричинається якимось власним вигаданим баченням світу. Без будь-яких на те ґрунтовних підстав людина вбачає себе Одіссеєм життя та інших голів. Знання, практика та бажання – чиста думка, гідні помисли.\nТож, нарешті дошкрябала останнього запитання серед мого монологу думок… Вірність собі самому – це чи не найбільша важлива частина нашої душі. Мені просто шкода тих людей, котрі за власне життя так й не навчилися бути вільним зсередини, а ще гірше, коли вони навіть не думали про те.\nВільна душа – це і є щастя. Любов, заможність, влада, цілі – все другий план. Коли в людини немає свободи, а це і є вірність самому собі, у неї немає нічого, повірте, а краще – перевірте.\nОцінили: Святослав Вишинський , Галина Маслак , Ігор Гамаль\n19 липня 2014, 16:38\nЗвичайно, все можна округлити, огрубити і зробити нас просто маленькими крихтами, котрі множаться та помирають. Але чи варто?\n«Усіх не врятуєш. Пора б навчитися допомагати собі самому.» Усіх — ні. Усіх і не потрібно. Головне — безупинний ланцюг і рівновага поганого і злого.


Ви розбудовуєте нову партію, громадську структуру чи персональну команду з метою участі у найближчих виборах. При цьому ресурси обмежені, активісти розчаровані, результати очікуються, на жаль, примарні. Але ж наміри дуже серйозні! Як за таких непростих обставин ефективно діяти на політичний максимум, спираючись на фінансовий мінімум?\nНаш організаційно-консультаційний центр покликаний розширювати оперативні можливості для самореалізації перспективних політиків та громадських діячів. Стратегічно ми виходимо із того, що отримати пристойний електоральний результат, не розраховуючи на підкуп (прямий чи опосередкований), адміністративний вплив і надто гучний партійний бренд, можливо лише при раціональному інвестуванні в ідейний капітал.\nІншими словами, грамотно розпланувавши наявний бюджет і конкретні заходи на основі достовірної інформації та заздалегідь визначившись з точкою постійного докладання практичних зусиль, досягнете більшого, ніж розвісивши кільканадцять біг-бордів за тиждень до виборів.\nСистемна політична робота має включати такі загальні складові:\n1. Попередній та поточний моніторинг діяльності (з використанням соціології) конкуруючих суб’єктів (громадських та політичних організацій, чинних депутатів та вірогідних інших опонентів на округах) з метою виявлення оптимальної «вільної ніші» для просування нових облич та постійного корегування змісту мобілізаційних заходів на їхню підтримку.\n2. Продукування ідейного контенту, якісного за своєю суттю (на основі «паспорту» обраної території) та візуальними рішеннями, з регулярним (не рідше разу на місяць) його донесенням до громадян шляхом недорогої поліграфії та особистих зустрічей.\n3. Формування бази активістів, максимально орієнтованих на поширювані ідеї та їхнього носія, що будуть готовими стати агітаторами, довіреними особами, членами ДВК та спостерігачами, шляхом «просіювання» людського «матеріалу» за допомогою постійно діючої громадської приймальні на місці.\n4. Створення на основі приймальні актуальної робочої групи за напрямами діяльності, здатної трансформуватися у відповідності до завдань виборчого штабу з моменту оголошення дати виборів.\nПо суті, наша ініціатива об’єднує політичних технологів без понтів. Пройшовши «на власній шкурі» багато випробувань, зокрема, неодноразово перемігши у персональних кампаніях з опорою на себе і будучи достатньо компетентними у тому, про що кажемо, ми відкриті до всебічної співпраці.\nДзвоніть, поспілкуємось: (067) 402-79-59


Головна Підручники Підручник Ілюстрована Історія України (Михайло Грушевський) скачати онлайн Суспільний устрій українсько-руських земель XI—ХП століть\nа) Верхівку вільних людей становили члени княжої дружини, — зрозуміло, не всі дружинники, а так звані «княжі мужі», еліта, що виступали як дорадники, співучасники всієї діяльності князя. Головною ознакою дружини була добровільність; кожен з «княжих мужів» міг «без зради» покинути князя і перейти на службу до іншого. З-поміж княжих мужів обирав князь воєвод та інших урядовців. Спочатку верхівка дружини відрізнялася від земської верхівки — боярства старовинного, місцевого походження. Але в XI ст. ці дві групи злилися в одну — боярство; княжі мужі об’єдналися в групу значних землеволодільців, впливових у політичному відношенні, що брали участь в боярських радах князя, на вічах, в адміністрації, де посідали вищі пости. Біля князя утворюються династії бояр, які з діда-батька займали вищі посади. Наприклад, династія Свенельда-Добрині-Вишати дала 7 поколінь осіб на вищих постах; Шимон-варяг дав 4 покоління.\nУже в X ст. згадується «старців градських», «нарочитих мужів». У ХІ-ХІІ ст. вже багато бояр зв’язують свою долю з містом: Так, у 1146 році літопис згадує імена бояр, прихильників Ольговичів, арештованих Ізяславом II: Данила Великого, Гюргея Прокопича, Івора Гюргевича, Мирослав ля унука, Мирослава Хилича унука. Ра-тибора, відомого з 1079 року, 1113 року згадується як тисяцького Києва. Відомі його сини Ільбех та Фома, посадник Червена (1121 р.). Чудин «держав» у 1072 р. Вишгород, а син його Іван брав участь в нараді у Берестові 1113 року. Син воєводи Вишати Ян був тисяцьким Києва, а син Яна — Варлаам — ігуменом Києво-Печерського монастиря. Так окреслюється досить значна група бояр, що мешкали в Києві й були його патриціятом. Є факти, які свідчать, що в XII ст. оця міська еліта більше зв’язана була з містом, ніж з особою князя. Наприклад, київський тисяцький Улеб займав цю посаду за Всеволода, його брата Ігоря та Ізяслава П.\nУкраїнські міста і, головним чином, найбільший, найбагатший Київ, переживали той самий процес боротьби з князівською владою та патриціятом, який відбувався в Західній Европі і привів до утворення вільних міських громад у Франції, Німеччині, Італії. Із стислих слів літопису можна зробити висновки, що такою боротьбою була «перша революція 1068 року». Безперечно, боротьба киян з Ізяславом почалася до вибуху 1068 року: літопис каже, що повстанці звільнили в’язнів з «поруба». Мабуть, були якісь заворушення до розгрому княжого війська половцями. На масовий характер повстання вказує помста Мстислава, який стратив 70 чоловіка «чаді», а багатьох без слідства осліпив. В опозиції Ізяславові стояла частина ченців Києво-Печерського манастиря. Антоній, на якого «поча гніватися Ізяслав із-за Всеслава», примушений був втекти до Чернігова, В подіях 1068 року вперше виступають «люди» — населення міста, при чому спільно і міські низи, і купецтво, для якого захоплення степів половцями означало припинення торгівлі з Візантією.\nЩе яскравіше проходила боротьба міст з боярами — «княжими мужами» та «мужами галицькими», або «великими» боярами ХП-ХПІ ст. у Галицько-Волинському князівстві. Показова історія Івана Берладника, князя демократичної частини Галичини, якото «низи» протиставляли князеві Володимирові і який викликав до себе ненависть інших князів (Юрій Довгорукий тримав його у в’язниці і хотів навіть стратити). Перемишль, Ярослав, Звенигород, Городок залишилися в руках старого боярства під час боротьби Данила, що спирався на населення міст.\nУ ХП-ХПІ ст. змінюється політична роль міст. В Галицько-Волинському князівстві розцвітають ремесла. Данило засновує нові міста, закликає німців, поляків, українців, і «люди ідяху день и день бе жизнь и наполниша дворы окрест града, поле и села»…\nУ великих містах, як Київ, Чернігів, Володимир, Галич, Холм, широко розвинулося ремісництво. Ремісники становили поважний; відсоток населення. У великих містах, як Київ, ремісники різних фахів жили окремо, на Подолі, де цілі дільниці носили назви різних ремесел: Ганчар, Кожем’яки і т. д. Там знайдено рештки будинків, також знаряддя виробництва, ганчарні печі і т. п. В Києві на «Горі», в княжому місті було багато майстерень, які виробляли найкоштовніші речі: золотникарські, косторізні, де обробляли слонові ікла, металообробні, скляні. Очевидно, то були майстерні, які працювали для князя, при чому вироби їх часто позначалися тавром з тризубом.\nВ більших містах України завжди було багато чужинців, і пам’ять про них залишилася в назвах окремих дільниць. Це були хозари, греки, вірмени, поляки, жиди, болгари, араби, німці, італійці, скандинави і ін. В оселях чужинців будували латинські костели (в Києві, Переяславі, Володимирі і т. ін.). Найперше у Володимирі, в XIII ст., чужинцям надано привілеї: німці дістали Магдебурзьке право, яке виводило їх з-під місцевої юрисдикції адміністрації й підкоряло юрисдикції Магдебургу. В 1339 р. дістав грамоту на Магдебурзьке право Сянок.\nНижчу групу вільного населення становили селяни — смерди. Вони володіли власним сільським господарством, полем, двором, і худобою. Смерди платили певні податки та відбували військову повинність із власною зброєю та кіньми. «Руська Правда» охороняла особу та господарство смерда, як вільного, але кара за злочин проти смерда була меншою, ніж за злочин проти .боярина чи «княжа мужа». В ХП-ХПІ ст. по всій Україні поширюється боярське землеволодіння і в зв’язку з цим зменшується число незалежних смердів. Навпаки: зростає група смердів, залежних від землевласника, які працюють на боярській землі, залишаючись вільними.\nв) Невільні люди називалися челяддю або холопами. Джерелами холопства були: народження від холопів, полон на війні, продаж при свідках; шлюб з холопкою — «робою», вступления на службу без «ряда», продаж збанкрутованого купця, втеча закупа та крадіж закупом. Закон застерігав умови, коли холоп міг стати вільним: якщо він викупиться На волю, якщо пан звільнить його, а крім того — для жінки-рабині, якщо пан зґвалтував рабиню — тоді, після смерти пана, діставали волю і жінка і її діти. Холоп був позбавлений всіх прав, і його трактував закон нарівні з худобою. За злочин, заподіяний холопові, діставав відшкодування пан. За злочин холопа відповідав пан. Холоп не мав власності, ні майна, ні двора; він був власністю свого пана. З поширенням християнства становище холопів трохи покращало: Церква закликала до пом’якшення в ставленні до рабів, радила відпускати на волю рабів «на спомин душі»; їх тоді називали «задушні». Оці відпущеники» переходили в іншу категорію населення — ізгоїв.\nГоловна маса ізгоїв походила з холопів, що дістали волю згідно з тестаментами їх панів. Таких ізгоїв мав на увазі Устав великого князя Всеволода та пам’ятки церковної літератури.


Михайло Коцюбинський timeline | Timetoast timelines\nTimeline created by Alyona1111\nPeriod: 1864 to 1913\nПочаткову освіту Михайло здобув вдома. З 1875 р. навчався у Барській початковій школі, а наступних п’ять років — у Шаргородському духовному училищі. Під час навчання у духовному училищі Михайло Коцюбинський не обмежується вивченням лише обов’язкової програми. З особливим захопленням він знайомиться з творчістю Тараса Шевченка, Марка Вовчка, Генріха Гейне, Миколи Гоголя, Олександра Пушкіна. Готується до вступу в університет. Але сувора проза дійсності по-своєму відкоригувала ті мрії.\n1881 — родина Коцюбинських повернулася у Вінницю. Через тяжке матеріальне становище сім'ї юнакові не вдалося продовжити освіту: мати осліпла, а згодом (1886) помер батько. Відповідальність за родину з 4 осіб лягла на плечі Михайла.\nУ 1886-1889 він заробляв приватними уроками і продовжував самоосвіту, а 1891-го, склавши екстерном іспит на народного учителя при Вінницькому реальному училищі, працював репетитором.\nНа початку 1890-х рр. частина молодої української інтелігенції, перейнята ліберально-просвітницькими ідеями, утворила «Братство тарасівців», з учасниками якого Коцюбинський деякий час підтримував зв'язки.\nВесна 1898 р. — отримавши роботу в Чернігівській земській управі, Коцюбинський нарешті переїхав у Чернігів. Спочатку займав посаду діловода, тимчасово завідував столом народної освіти та редагував «Земский сборник Черниговской губернии». У вересні 1900 влаштувався до міського статистичного бюро, де працював до 1911. У Чернігові зустрів і закохався у Віру Устимівну Дейшу, яка з часом вона стала його дружиною.\nПровідний жанр письменника\n1911 — «Товариство прихильників української науки і штуки» призначило Михайлові Коцюбинському довічну стипендію в розмірі 2000 крб. на рік, щоби він міг звільнитись зі служби. Проте письменник почував себе дедалі гірше. Його мучили астма і туберкульоз. Через потребу в лікуванні Коцюбинський відвідав Італію (острів Капрі) й інші країни Європи.


У Львові людей масово тестують на коронавірус | podrobnosti.ua\nУ Львові людей масово тестують на коронавірус [ Редактировать ]\n30 марта 2020 21:45 по материалам: Подробности-ТВ автор: Гашенко Христина\nУ Львові людей масово тестують на коронавірус. Почали з водіїв міського транспорту, медиків та працівників соцслужб.\nЯкі результати? І хто працював хворим - дізнавалася Христина Гашенко.\nЛьвівська комунальна поліклініка № 2. Людей із підозрою на зараження коронавірусом перевіряють лікарі. Усі медики - у костюмах біологочного захисту.\nОрися Богун, лікарка комунальної поліклініки №2, м. Львів:\nПрацюємо з ранку від 9 до 5 години. Тут залуечі. 3 бригади медиків які складаються або з лікаря або медсестри. І в тьох кабінетах проводимо мтестування на коронавірус.\nПершими на інфікування перевіряють водіїв трамваїв і тролейбусів. Роблять забір крові. 10 хвилин і є результат.\n- У вас відємний результат. - То що таке? - Усе добре. - Господи , я перелякалася. - Ні, усе добре.\nПані Оля ваш результат негативний. Будете здорові.\nДо обіду в поліклініці перевірили шістдесятьох трьох водії тролейбусів. Завтра ще вісімдесят чотири працівники громадського транспорту мають пройти обов'язкове тестування. У тролейбусному парку запевняють: засоби перевезення постійно миють, та й самі ж водії дотримуються правил карантину.\nЯрослав Хород, працівник тролейбусного депо "Львівелектротранс":\nКожен тройбус при заїзді проходить дизенфецію і зранку тоже проходить дезенфекцю. Кожен водій має маску, захисні рукавиці і антисептик, щоб після користування грошима через деякий період часу він міг обробити руки антисебтиком.\nПроте одного інфікованого водія таки виявили. Кермувальниці трамваю 50 років. Оскільки в неї не було жодних симптомів, її одразу відправили додому на самоізоляцію. Трамвай зняли з маршруту.\nКоронавірус швидким тестом виявили і в пацієнтки однієї з міських лікарень, яка 5 днів тому поступила з пневмонією. Усіх медиків і хворих, які контактували з нею, вже обстежують. Їх ізолювали в приміщенні лікарні. Усі позитивні пезультати перевірять додатково. Також масово тестують жителів області. Першими людей, які повернулися з-за кордону, а також тих, хто контактував із хворими на коронавірус.


ПИСАНКАРСТВО | Борова\n← Цусіма. Мотовилівка.\nPosted on 5 Квітня 2017 by admin24 Серпня, 2020\nДоброго дня! Шановні читачі, уже скоро будемо святкувати чудове християнське свято – Великдень! Традиційними стравами є крашанки, писанки, крапанки та паски. Тому сьогодні хочу ознайомити вас з вельми цікавою інформацією, яку надала майстриня писанкарства – Мирослава Татарчук.\nСпершу трошки історії\n«Була сувора зима. Птиці не встигли вилетіти у вирій, гинули, замерзали. Люди шанували птиць, як Божі створіння, що приносять весну та радість після холодної зими, позабирали всіх птиць, відігріли у себе й тримали в хатах цілу зиму. Стало пригрівати сильно сонце, весна наближалася. Птиці вилетіли з хотів і полетіли у вирій. Відтіля повернулися і всім принесли писанки та весну. З того часу й стали люди писати писанки…»\n«У Гуцульському краю серед зелених гір є чимало долин і ущелин. Можна зустріти тут такі місця, де майже ніколи не потрапляє сонячне проміння. В одному такому яру з давніх-давен жив злий дух Пекун. За своє життя він ні разу не бачив сонця і не був далі свого яру.\nСпочатку Пекун гуляв по землі і творив лихі справи. Дуже радів злий дух, якщо йому вдавалось переманити людську душу на свій бік Одних він залякував своїм страшним виглядом, інших купував за золоті дукати. Але найбільше любив Пекун малих дітей. Якось перед Великоднем вийшов Пекун із схованки і помандрував у Карпатський край вербувати людей для нечистої сипи і ганебних справ. У селі неподалік Коломиї злий дух побачив маленьку дівчинку, що малювала писанку. Застосовуючи свої чари, Пекун намагався заворожити дитину. Але маленька гуцулочка так захопилась роботою, що Пекун ніяк не міг привернути її увагу.\nНарешті йому вдалося вирвати писанку з дитячих рук, і він чимдуж помчав до схованки. Дитина плакала, а люцифер Пекун радів з дитячих сліз і задумав розбити писанку. Як тільки злий дух вдарив розписаним яйцем об виступ гірської скелі, писанка тріснула. Пекун почав трощити писанку, топтати її ногами.\nАле тут сталося чудо: з решток писанки утворилися ланцюги. Пекун аж пащу відкрив від здивування. А тим часом чарівні ланцюги обмотали лапи і шию злого Пекуна і прикували його до стін та дна яру. Пекун спочатку легко, а потім з усієї сили почав рвати ланцюги.\nЗ того часу злий Пекун живе в темному яру і не бачить світу білого. Двадцять ланцюгів міцно і надійно тримають злюку в темноті і сирості.\nІз цієї криївки вій висипає своїх слуг —малих чортенят на обзорини по цілому світу. Коли вони повертаються, Пекун питає у них, чи люди живуть у згоді. Якщо почує, що гніваються чи сваряться між собою, тішиться, бо то його люди. І тоді ланцюги слабнуть, а злюка має нагоду підійти трошки ближче до людей. Далі питає чортенят: „Чи діти шанують родичів? Чи мирно живуть сусіди, а чи, може, сваряться? Чи .жінки і дівчатка пишуть писанки, а чи ні?» Коли його посланці кажуть, що люди пишуть писанки, діти шанують батьків і сусіди живуть мирно, у злагоді, то Пекун плаче, бо ті, що пишуть писанки і виконують християнські заповіді співжиття, не можуть стати його людьми. Плачучи, чудовисько намагається зірвати ланцюги, але вони міцні і з кожною доброю справою на землі ці ланцюги стають міцнішими. Не пускатимуть Пекуна вони доти, поки люди пишуть писанки та живуть у злагоді.\nСподівається Пекун такого часу, коли люди пересваряться між собою і перестануть писати писанки. Аж тоді він зможе вирватись на волю і запанувати між всіма. Аж тоді настане кінець світу. Сподіваємось, що не вдасться Пекунові дочекатись такого часу, бо діти наші шанують батьків і разом з ними пишуть писанки» («Подарунок на Великдень». -Дрогобич, 1994).\nджерело займ на карту


Найбільші комахи на Землі . Новини FaceNews — Комахи\nНайбільші комахи на Землі\nІснує багато припущень, чому більшість з нас впадає в ступор, або починає панічно метушитися, побачивши в безпосередній близькості від себе якогось жука, або таргана. Може бути, це через те, що вони так не схожі на нас? Чи, може, це матінка-природа запрограмувала нас реагувати саме так, ще з незапам’ятних часів, коли людина могла легко померти від укусу комахи? Як би там не було, факт залишається фактом — ми їх боїмося. Однак у багатьох людей була помічена інша дивна особливість — боячись всяких маленьких комашок, що вони нормально реагують на великих представників цих видів.\nЦе тропічне комаха вважається найбільш відповідним видом для того, щоб тримати його вдома, як домашня тварина (не секрет, що є такі любителі!). Хоча назва загону, до якого належить гігантський паличник, прямо скажемо, не надихає — привиденьевые (лат. Phasmatodea). Відбувається воно від грецького слова «phasma», що означає фантом, або привид. Ці комахи, залежно від виду, можуть бути схожі на звичайний сучок, або на великий аркуш. Гігантський ж паличника вважається найдовшим істотою в царстві комах.\nВін може досягати в довжину шістдесят і більше сантиметрів! Багато видів цього загону характеризуються здатністю безстатевого розмноження. Гігантські палочники є вегетаріанцями, але дуже часто поїдають власну скинуту шкіру. Коли така комаха відчувають небезпеку, воно падає на землю, прикидаючись мертвим, або починає дивний багатогодинний танець, розгойдуючи своє вкрай незвичайне тільце з боку в бік.\nЖук-голіаф по праву вважається одним з найбільших комах на землі, якщо судити за його розмірами, вагою і формою. Батьківщиною цього дивного створення є африканські тропічні джунглі. Вони можуть досягати в довжину більш дванадцяти сантиметрів, при цьому в личинковому стані їх вага перевищує часом сто грам. Середня вага дорослих особин в два рази менше. Жук-голіаф може похвалитися захисним панциром, під яким у нього розташовані крильця. Коли жук збирається злетіти, він розпускає ці крила і звук, супроводжуючий політ, дуже схожий на тріск дитячого іграшкового вертольота!\nІнший відмінною рисою цього жука є його ріг, розташований на голові у комах. За допомогою цього рогу самці з’ясовують стосунки, претендуючи на самку або відстоюючи територію. У самок також є ріг, правда дещо іншої форми. Та й служить іншій меті — з його допомогою самки риють нірки, коли готуються відкласти яйця. Хоча в дикій природі жуки-голиафы сидять на фруктовій дієті і п’ють сік дерев, в неволі вони можуть харчуватися їжею для собак і кішок.\nПавлиноглазка атлас був свого часу виявлена в південно-східній Азії і став по праву вважатися найбільшим метеликом в світі. Ви тільки уявіть собі — розмах крил цього метелика складає близько шістдесяти сантиметрів, а загальна площа крил може досягати близько ста шістдесяти квадратних сантиметрів. Своє ім’я це красиве комаха отримало завдяки хитромудрим узорам на своїх крилах, які за формою нагадують карту. Кінчики крил атласу дуже схожі на зміїну голову.\nВзагалі завдяки такій незвичайній формі крил і їх яскравим забарвленням, цей метелик відлякує хижаків. А самців самки приваблюють не крилами, а виділяючи особливий феромон із спеціальної залози, розташованої внизу черевної порожнини. Самці з цього запаху здатні відчути партнерку за кілометри. Після того, як самка атласу покидає свій кокон, вона майже відразу вступає в доросле життя, так як весь період її життя триває одну, максимум два тижні. Метелики відкладають яйця, живлячись за рахунок накопичених в личинковому стані резервів, а потім досить швидко вмирають.\nПтіцекрил королеви Олександри\nПтіцекрил королеви Олександри (наукова назва Ornithoptera alexandrae) був названий по імені англійської королеви Олександри. Ця метелик, яка є найбільшою на землі, була вперше виявлена в одній з провінцій Папуа-Нової Гвінеї — провінції Оро. Самки цього виду зазвичай крупніше самців і мають розмах крил до тридцяти п’яти сантиметрів. Живиться птіцекрил з великого трав’янистої рослини під назвою аристолохія.\nЦе робить яйця, які відкладає ця метелик, отруйними. З’явилися згодом гусениці отримують шанс уникнути долі бути з’їденими, так як мають дуже неприємний для птахів і багатьох інших хижаків смак. З 1989 року цей красивий вид знаходиться під загрозою зникнення через того збитку, який був йому завдано людьми, вырубающими лісу і обживающими все нові землі.\nГігантська вета вважається найбільшим комах в Новій Зеландії. Вона має більше десяти сантиметрів в довжину і важить близько 85-ти грам. А вагітна вета і того важить більше ніж горобець! Не має крил і веде нічний спосіб життя, вета в разі небезпеки розпрямляє свої довгі задні кінцівки, сподіваючись тим самим відлякати якогось хижака, намірився нею поласувати. Якщо це не допомагає, вета падає на спину, прикидаючись мертвим, стаючи при цьому абсолютно беззахисною.\nУ шлюбний період самці цих комах долають до 15-ти кілометрів за ніч у пошуках самки. Самки ж воліють відсиджуватися на місці, навряд чи переміщаючись більш ніж на кілька десятків метрів за ніч. Близько ста років це комаха виявилося під загрозою зникнення на території Нової Зеландії. Зате тепер їх досить багато на невеликих прилеглих островах. Основний ворог цих тварин — це людина, що освоює все нові простори для життя і різні хижаки.\nБатьківщиною китайського богомола, як видно з назви, є Китай. Однак в кінці XIX-го століття це комаха було завезено до Північної Америки з метою боротьби з іншими комахами, які вважаються шкідниками. Вважалося, що з цього дивного комахи можна приготувати чудодійне зілля, яке може вилікувати, наприклад, від імпотенції. Крім того, вважалося, що якщо обсмажити яйця, які самка відкладає китайського богомола і годувати ними дітей, хворих нічним нетриманням, то ті виліковуються. Це комаха виростає у довжину більше десяти сантиметрів і є найбільшим богомолом. Харчується вона, як вже було сказано, іншими комахами, але не гребує і канібалізмом.\nСамки можуть навіть відловлювати і поїдати маленьких ящірок та інших земноводних. А іноді до них «в лапи» може попастися і колібрі. Коли богомол полює, він приймає «молитовну» позу, складаючи передні лапки разом нижче своєї голови. Як тільки підвертається зручний момент — богомол стрибає і хапає свою здобич. Парування — дуже небезпечний процес для самців, які встрибують на спину більшим самкам і цілком можуть стати їх здобиччю. Просто самка під час сексу може обернутися й схопити самця за голову, утримуючи його в такій позиції, поки статевий акт не закінчиться для того, щоб потім зжерти бідолаху.\nГігантська бабка (наукова назва Petalura gigantean), що мешкає в Австралії, зовсім недавно потрапила в список комах, що знаходяться під загрозою зникнення. Причина — висушування заболочених місцевостей на материку. І хоча гігантська бабка любить болотисту місцевість, це, все ж, наземне комаха, так як більшу частину свого життя вона проводить на суші. Як справжній хижак, гігантська бабка полює на інших комах, яких тут же поїдає. Полює вона на льоту. Самки цього комахи мають зазвичай великі розміри, ніж самці.\nРозмах їхніх крил сягає п’ятнадцяти сантиметрів. У шлюбний період самці займаються своїми звичайними справами, пурхаючи над болотами, а самці літають навколо них, вибираючи пару. Якщо ж самки самець не сподобався, вона загортає задню частину тільця всередину, а якщо ж залицяльник припав до вподоби, вона дозволяє самцеві наблизитися і прикріпитися до неї. Тоді вони обидва перетворюються на такий собі летючий сімейний тандем. На цьому незвичність спаровування не закінчується. Самець має дві пари статевих органів і буквально перед заплідненням сперма самця надходить з його перших статевих органів у другі! І вже пізніше запліднена самка відкладає яйця в торф’яний мох на болоті.\nГігантський роющий тарган-носоріг\nБатьківщина гігантського роющего таргана-носорога — Північний Квінсленд, австралійський штат. Це найбільший і найважчий з усіх видів тарганів на планеті. Він може мати вагу до 30 грам при довжині тіла до восьми сантиметрів! Так як у них немає крил, і вони не здатні переміщатися на великі відстані, ці таргани не вважаються шкідниками. Вони живуть у чагарниках, і тривалість їх життя доходить до десяти років. Деякі любителі комах вважають цього таргана чудовим домашнім тваринам, так як тарган-носоріг дуже любить чистоту, не має неприємного запаху, і не прагне залишити свій акваріум.\nПрізвисько «роющий» цей тарган отримав з-за вміння проривати довгі і глибокі тунелі. Таким чином, цей тарган — єдиний у своєму загоні, який може облаштовувати собі житло під землею. Харчуватися це комаха воліє опалим евкаліптовими листям. Самка таргана-носорога відкладає до тридцяти личинок, а вилупилися з них таргани проводять з мамою до дев’яти місяців, поки самі не навчаться облаштовуватися під землею.\nГігантський водяний жук\nНа перший погляд тіло гігантського водяного жука схоже на губку для миття підлоги. Проте всі ці пупиришки на його спині — це лише яйця, які тягають, до речі, тільки самці. Самий величезний жук з сімейства цикад, велетенський жук виростає до 12-ти сантиметрів у довжину. Його укус дуже хворобливий, так що будь-хто, хто в ареалі проживання водяного жука пірне під воду, ризикує дізнатися це на собі. Взагалі цей жук вважається самим кусающимся з усіх інших у царстві комах. Незважаючи на не дуже апетитний вигляд, це комаха вважається делікатесом (і досить вишуканим!), наприклад, у Таїланді. Сам же водяний жук живиться рибою, невеликими земноводними і ракоподібними.\nСвоєю слиною, що містить паралізують речовини, жук знерухомлює жертву, а потім висмоктує її рідкі останки. Коли жук наштовхується на здобич, яка йому не по зубах, або коли сам стає об’єктом полювання, наприклад, людини, комаха прикидається мертвим. При цьому з його анального отвору починає витікати неприємно пахне рідина. Самки відкладають свої яйця прямо на самців, які переміщаються разом з ними, так як яйцям потрібен повітря (щоб уникнути виникнення на них цвілі!). Через три тижні, завдяки татовим старанням (мама при цьому просто не заважає!) яйця перетворюються в личинки.\nКороткий опис статті: комахи україни Одна з дивовижних і загадкових фобій людини (і одна з найпоширеніших!) – це боязнь комах.\nДжерело: Найбільші комахи на Землі | Новини FaceNews\nЗамальовки . Записи у рубриці Замальовки . Щоденник Агата Віннер


Кому дістанеться "бронза"? - FootBoom\nMatch odds 333675\nFootBoom ⚽ Турниры Чемпионат Украины Кому дістанеться "бронза"?\n03.05 2017 12:47\nКому дістанеться "бронза"?\nПісля того, як «Динамо» офіційно «зарезервувало» друге місце в чемпіонаті, а заразом — «срібло» й участь у Лізі чемпіонів наступного сезону, однією з найцікавіших інтриг сезону є питання «бронзи». Сьогодні, за п’ять турів до завершення Ліги Парі-Матч, на третю сходинку претендують чотири команди: у «Зорі» — 42 очки, в «Олександрії» та «Чорноморця» — по 37, в «Олімпіка» — 36.\nПропонуємо оглянути календар фінальної частини змагань:\nЧорноморець – Зоря\nЯк бачимо, всі четверо претендентів мають, по суті, ідентичний графік поєдинків. Ідентично складний… Причому зверніть увагу: в кожному турі буде мінімум одна очна зустріч претендентів, а в 31-му — дві.\nГеннадій Орбу, екс-півзахисник національної збірної України, який сьогодні входить до Експертної ради УПЛ, зауважує: «На мою думку, третє місце все ж дістанеться команді Юрія Вернидуба (хоча навесні вона виступає нестабільно). З трьох причин. Перша — досвід: луганці пройшли чудову школу групового етапу Ліги Європи. Друга — ігровий клас виконавців, який у «Зорі» найпереконливіший із усіх претендентів на «бронзу». Третя причина — історична заслуга: під керівництвом Вернидуба луганці демонструють стабільне зростання від сезону до сезону, вони заслужили ці медалі. При тому я з великою симпатією ставлюся до інших клубів Групи 1, мені, наприклад, дуже імпонує робота Володимира Шарана в Олександрії. Та все ж зроблю такий прогноз: «бронзу» з великими труднощами візьме луганська команда».\nЧитайте также: Судейские назначения на 28-й тур Лиги Пари-Матч\nтеги: "Александрия" "Динамо" (Киев) "Заря" (Луганск) "Олимпик" (Донецк) "Черноморец" (Одесса) Favbet Лига


Хмельничани намагалися побити рекорд книги рекордів Гіннеса (Фото) | Новини Хмельницького\nХмельничани намагалися побити рекорд книги рекордів Гіннеса (Фото)\n10:54, 30 травня 2016 р.\nРазом з усією Україною, майже півсотні хмельничан долучилися до спроби побити рекорд книги рекордів Гіннеса. Перевершити світовий рекорд намагалися в номінації «Найбільший мовний урок у світі».\nОдночасно урок англійської мови проводили у різних містах України у суботу, 28 травня. Такий урок також організувала й Хмельницька міська центральна бібліотека.\nА от учасниками уроку стали люди різного віку та професій. Наймолодшому учаснику – 8 років, а найстаршому – 67. Взяли участь також патрульні поліцейські міста.\n«Це унікальна можливість взяти участь у встановленні Україною рекорду Гіннеса. Нова патрульна поліція разом із українцями будують нову державу, отже нам разом працювати, вивчати іноземні мови і рекорди встановлювати теж разом», – прокоментувала прес-офіцер Управління патрульної поліції Хмельницького майор поліції Алла Пампура.\nПроект відбувається в рамках кампанії «Україна Speaking» та координується командою GoGlobal і Посольством Сполучених Штатів Америки в Україні. Найбільший урок англійської відбувся в рамках Днів Америки за підтримки Міністерства культури України, програми Capital English, Британської Ради в Україні, America House та Window on America.\n«Це неймовірне відчуття, коли не просто проводиш урок, а розумієш, що від тебе і від кожного з присутніх залежить спільний результат країни. Атмосфера позитиву, злагодженості, бажання досягнути результату – відчувалася», – каже лідер групи, викладач англійської мови Олена Бахаровська.\nУсі учасники активно спілкувалися англійською, та активно користувалися фразою «Would rather».\nНа уроці були присутні два спостерігачі, розпорядник та хронометрист.\nРазом з усією Україною хмельничани долучилися до спроби перевершити існуючий світовий рекорд Книги рекордів Гіннеса з одночасного проведення інтерактивного уроку англійської мови.\nРезультати зі всієї країни підраховують, аби дізнатися, хто став рекордсменом.\nрекорд Гіннес бібліотека урок ангілйської мови Хмельницький\nЗапрошуємо на відкриття фірмового магазину Dnipro-M в м. Хмельницьк


Кишкова непрохідність у собак і кішок: симптоми, лікування – pmed\nЗахворювання шлунково-кишкового тракту (ШКТ) є однією з найбільш поширених причин звернення власників дрібних домашніх тварин за ветеринарною допомогою. Більшість розладів травного трактуу собак проходить саме по собі. Зазвичай дані порушення викликані неправильним годуванням тварин, і вони добре лікуються симптоматичною терапією. Тим не менш, іноді потрібне ретельне обстеження тварини через відсутність у нього відповідної реакції на симптоматичну терапію або через наявність серйозного захворювання. Одним з таких захворювань і є гостра кишкова непрохідність у собак і кішок.\nКишкова непрохідність – гостре захворювання шлунково-кишкового тракту, що характеризується повним або частковим припиненням просування харчових мас по травному каналу внаслідок наявності механічної перешкоди або порушення перистальтики кишечника.\nКлінічні симптоми непрохідності кишечника у кішок і собак у верхніх відділах ШКТ більш гострі і важкі, ніж в нижніх. Найбільш поширеними є часта, завзята блювота і відсутність стільця, що призводить до серйозних порушень електролітного балансу, зневоднення та інтоксикації. Неможливість просування кишкового вмісту може призводити до переміщення бактерій, розвитку запалень стінок кишечника і септичного шоку.\nОбструкція дистальних (нижніх) відділів кишечника характеризується більш поступовим розвитком клінічних ознак – втратою ваги, блювотою і анорексією (відсутністю апетиту), часто відзначається кровянистая діарея. Іноді при цьому можна пропальпувати новоутворення в кишечнику.\nПри зверненні до лікаря власнику необхідно згадати і детально розповісти умови утримання та годування, звички своєї кішки або собаки, а також симптоми розвивається захворювання. Перед лікарем постає складне завдання виключити інші хвороби зі схожими симптомами і поставити точний діагноз. Дуже важливо усвідомлювати, що частина захворювань кишечника зі схожими симптомами викликаються інфекцією і не вимагають хірургічного лікування.\nБагато клінічні ознаки захворювань ШКТ не мають чіткого прояви, і без досліджень їх не можна зовсім виразно віднести до якогось конкретного органу. Візуальна діагностика (рентгенографія та УЗД) необхідна для ідентифікації очевидної патології і виключення наявності серйозної проблеми, що вимагає термінового хірургічного втручання.\nРентгенографія дозволяє отримати контрастне зображення органів черевної порожнини. За допомогою рентгенографії діагностується механічна непрохідність, спровокована присутністю новоутворення, чужорідного тіла або інвагінацією кишечника.\nРентгенологічні ознаки кишкової непрохідності: скупчення петель кишечника в одній області, тугі вигини кишечника або формування тонким кишечником S-образних вигинів, наявність великої кількості газових кишень, мають округлу, яйцевидну (але не трубчасту) форму. Серйозною проблемою, що вимагає хірургічного лікування, є виявлення лінійного чужорідного тіла (нитки, волосся, шпагат і т.д.), що викликає нанизування петель кишечника за типом гірлянди і гостру непрохідність кишечника у кішок і собак. Для більш точної оцінки можливості проходження їжі по ШКТ дають спеціальне рентгеноконтрастное речовина (солі барію) і за допомогою серії знімків через певні проміжки часу дивляться просування контрасту по травній трубці. Якщо контраст залишається в одному положенні і не рухається – у наявності повна кишкова непрохідність.\nУЗД-діагностика є допоміжним засобом постановки діагнозу. Сторонні тіла зазвичай повністю поглинають звуковий сигнал, що проявляється в появі такого артефакту, як акустична тінь і наявність локального розширення без ознак перистальтики передлежачого ділянки кишечника.\nІнвагінація частіше розвивається у молодих тварин як ускладнення гастроентериту, важкої глистной інвазії або після хірургічної операції на кишечнику. Сторонні тіла (іграшки, дрібні предмети) заковтують зазвичай цуценята та кошенята, хоча і у тварин середнього і старшого віку теж трапляються подібні неприємності. Збільшено ризик розвитку обструкції у самок в післяпологовий період. Неоплазія кишечника – діагноз у тварин середньої та старшої вікової групи. Кишкова непрохідність, викликана проковтуванням чужорідних тіл може призвести до перфорації (розриву) стінки кишечника і важких ускладнень – перитоніту і сепсису.\nПри лікуванні показана симптоматична терапія для стимуляції кишечника. Необхідні антибактеріальні препарати, особливі режими харчування. Прогноз залежить від основної причини захворювання і може бути як обережний, так і несприятливий.\nПододерматіт у собак: лікування\nПарвовірусний ентерит – це найбільш часто зустрічається захворювання у цуценят від 2-х до 8-ми місяців, супроводжується діареєю, блювотою, підвищенням температури, млявістю, відсутністю апетиту, хворобливістю живота. Збудником хвороби є вірус, що вражає бистроделящіеся клітини організму – клітини епітелію крипт кишечника і клітини крові. Вірус може зберігатися в навколишньому середовищі протягом року за певних умов (висока вологість, низька температура). Інфекція передається фекально-оральним шляхом. Захворюванню можуть бути схильні навіть тварини, які не виходять з квартири, так як господар може принести збудника з вулиці на одязі і взутті. Після попадання в організм собаки протягом від 2-х до 10-ти днів вірус активно розмножується, при цьому будь-які ознаки і симптоми захворювання можуть бути відсутні.\nветеринарія, Кишкова непрохідність у собак і кішок: симптоми, лікування


Шість якостей, які допомагають досягти успіху | New-s.com.ua\nГлавная Наука Вчені назвали шість людських якостей, які допомагають стати успішним\nДослідники з Університетського коледжу Лондона розповіли про шість рис характеру, які допоможуть досягти успіхів у кар’єрі та житті.\nНа перше місце поставили сумлінність. Саме вона допоможе виконати роботу якісно, полегшить роботу в команді і перспективне планування.\nПо-друге, пристосованість. Люди з такою рисою характеру краще справляються з напруженою роботою і стресами на робочому місці, тому що вони бачать в них загрозу своєму благополуччю, а потенційне джерело росту.\nНа третьому місці – вміння приймати невизначеність. На думку вчених, усвідомлення того, що неможливо передбачити все на світі, допомагає працівнику виробляти кілька стратегій, дивитися на проблему під різними кутами.\nПо-четверте, цікавість. Останні дослідження психологів показали, що цей елемент дає безліч важливих переваг його власнику. В першу чергу цікавість сприяє творчому підходу і прояву більшої гнучкості при вирішенні проблем.\nЧитай також: ВЧЕНІ РОЗПОВІЛИ ПРО СПОСОБИ, ЯКІ ДОПОМОЖУТЬ ДОСЯГТИ УСПІХУ НА РОБОТІ\nЩе дві необхідних для успіху риси – мужність і дух суперництва.\nОднак дослідник Макрей попереджає, що кожна з цих властивостей у гіпертрофованому вигляді з плюса перетворюється в мінус. Наприклад, схильність до змагальності може перерости в нездорову заздрість до успіхів колег.\nМай 21, 2018 Катерина Теличин\nАбрамовичу відмовили у продовженні британської візиСША вважають вибори президента у Венесуелі нелегітимними\n6 мес. назад Наука19


Зарядити, синхронізувати ваші пристрої тепер просто\nКабелі USB C дозволяють легко підключати периферійні пристрої і аксесуари USB C до настільних комп'ютерів і ноутбуків.\nКабель USB Type-C-USB - прекрасна альтернатива комплектному шнуру для вашого пристрою. Якщо провід з набору поставки вийшов з ладу, то його можна замінити на даний аксесуар.\nКабель USB Type-C-USB універсальний. Він сумісний з планшетами, смартфонами, зовнішніми акумуляторами і іншими пристроями від різних виробників.\nКонектор USB Type-C підключається будь-якою стороною. Його особлива конструкція полегшує приєднання до пристрою. Другий коннектор - USB. Через нього можна підключатись до ноутбука або адаптера.\nДовжина проводу - 1 метр. Це оптимальне значення для подібного шнура. Можна одночасно проводити зарядку і працювати з мобільним пристроєм. Сила струму - до 2.1А. Можна оперативно виконати підзарядку вашої техніки.\nВипускається шнур в міцній оболонці з ПВХ. Обшивка не лопне при активній експлуатації, досягається максимальна надійність і тривалий термін служби. Підтримуваний стандарт USB - 2.0. Можна використовувати провід не тільки для підзарядки мобільної техніки, а й для перенесення даних.\nЧохол-книжка для Xiaomi Redmi 9A (Червоний)\nЧохол-книжка для Xiaomi Redmi 9A (Бордовий)


BioTech L-Carnitine Ampule 2000 20 x 25 ml купить в Киеве и Украине | Л-Карнітин недорого от компании "100 KG - Спортивное питание"\nBioTech L-Carnitine Ampule 2000 20 x 25 ml\nПрепарати для схуднення містять L-карнітин вельми популярні у світі спортивного харчування. Будучи практичним робітникам інгредієнтом, карнітин входить до складу багатьох комплексних жіросжігателей, енергетиків та інших продуктів. Його можна приймати як основне жиросжигающее засіб або як додаткове до комплексним жироспалювачі до складу яких дана амінокислота не входить. BioTech USA L-Carnitine 2000 це абсолютно безпечний засіб для схуднення.\nL-Carnitine ampule 2000 (Л-карнітин в ампулах 2000) від компанії BioTech (БиоТеч) - це карнетиновый продукт в ампулах найвищого ступеня чистоти. Даний препарат призначений для боротьби із зайвими підшкірними жировими відкладеннями з якими без спеціальних добавок боротися досить важко.\nРекомендується регулярно приймати L-Carnitine 2000 BioTech для підтримки його високого рівня в організмі. Важливою умовою для прояву властивостей карнітину є регулярне проведення спортивних тренувань, особливо аеробного характеру на протязі не менше 40 хвилин. Для досягнення хорошого жиросжигающего ефекту рекомендується дотримуватися оптимальної по калоріях харчової дієти.\nПотрібно також зауважити, що крім жиросжигающего ефекту карнітин істотно підвищує енергетичний потенціал спортсмена, покращує показники загальної фізичної витривалості, сприяє зростанню м'язових тканин і швидкого відновлення після тренувань.\nСклад продукту в одній ампулі (25 мл):\nЯк пити рідкий L-Carnitine 2000 BioTech: за рекомендаціями фахівців компанії BioTech необхідно приймати L-Carnitine ampule 2000 за 30 хвилин перед кожним тренуванням. В одній ампулі 2000 мг карнітину, всього в упаковці 20 ампул.


США скасовують заборону на в'їзд для вакцинованих європейців » Інформаційні новини світу\nГлавная » В Світі » США скасовують заборону на в’їзд для вакцинованих європейців\nЖителі низки країн, у тому числі Шенгенської зони і Великобританії, починаючи з листопада, зможуть подорожувати до США, якщо пред’являть документи про повну вакцинацію від коронавірусу.\nСША з листопада скасують заборону на в’їзд для жителів низки держав, у тому числі Євросоюзу. Щоб отримати право на в’їзд, такі особи мають бути повністю вакциновані від коронавірусу, заявив у понеділок, 20 вересня, координатор Білого дому з питань реагування на пандемію коронавірусу Джеффрі Зінтс.\nЩодо обмежувальних заходів США, які діють уже півтора року, останнім часом точилося дедалі більше суперечок. Колишній президент Сполучених Штатів Дональд Трамп запровадив заборону на в’їзд для іноземців через пандемію коронавірусу в березні 2020 року. Цими правилами заборонявся в’їзд нерезидентам США, які в інтервалі 14 днів перед поїздкою до Сполучених Штатів перебували, зокрема, на території Шенгенської зони чи Великобританії.\nНаступник Трампа Джо Байден, який обійняв президентську посаду в січні цього року, залишив чинними обмеження, зокрема з огляду на поширення заразнішого дельта-варіанту коронавірусу. Це спричиняло дедалі більшу критику як у ЄС, так і в США, особливо з огляду на те, що Євросоюз у червні скасував обмеження для американців. На заборону в’їзду в США скаржилися не лише бізнес-асоціації, а й численні пари та друзі, які через обмеження не могли бачитися одне з одним.\nНа даний час заборона на в’їзд до США поширюються на країни Шенгенської зони, Великобританію, Ірландію, Китай, Індію, Бразилію, ПАР та Іран.\nБританія спростила в’їзд для вакцинованих іноземців


Каталог Рефератов - Облік та аналіз власного капіталу банку - скачать рефераты, курсовые работы, бесплатно рефераты, рефераты на тему\nПровідне місце у перехідному періоді економіки України до ринку належить фінансово-кредитній системі. Від ефективності й безперебійності функціонуван-ня кредитно-фінансового механізму залежить не лише своєчасне отримання коштів окремими господарськими одиницями, а й темпи економічного розвит-ку країни в цілому.\nЦентральною ланкою цього механізму в сучасній економіці виступають банки. З огляду на це питання комерційного банку на сучасному етапі досить актуальне і йому приділяється значна увага економічної науки. Один із найголовніших складових елементів діяльності банку -- вивчення його ресурсної бази.\nРесурси банку -- це сукупність коштів, що перебувають у розпорядженні банку і використовуються ним для кредитних та інших активних операцій. Банківські ресурси поділяються на власні й залучені.\n- проаналізувати сутність реформування бухгалтерського обліку в банківській системі Україні у зв'язку з переходом на Міжнародні стандарти бухгалтерського обліку;


Мер Нововолинська Віктор Сапожніков: «Якщо з десяти інвесторів вдається залучити одного-двох, я щасливий» | Володимир Медіа\nСереда, 14 квітня 2021, 00:37\n28.12.2019 | Інтерв'ю\t| перегляди:\nОсь уже кілька місяців між двома містами на Волині – Нововолинськом та Володимиром-Волинським точаться розмови щодо права створення районного центру на території одного з них. Кожне з них наводить свої аргументи щодо того, чому має бути повітом саме воно. Якщо влада шахтарського міста апелює конкретними фактами та цифрами. Княжий град мотивує свою позицію – багатовіковою історією.\nВидання «Володимир Медіа» вирішило поцікавитися у міського голови Нововолинська Віктора САПОЖНІКОВА його думкою про ситуацію, що склалася, та поділитися своїм баченням, а також розповісти про шляхи розвитку шахтарського міста.\n-Вікторе Борисовичу, питання повітового центру стало наріжним каменем між двома сусідніми містами. Чому саме Нововолинськ має отримати цей статус?\n-Почнімо з того, що перш за все є методичні рекомендації Мінрегіонбуду, у яких чітко сказано, що районним центром повинно бути місто, у якому проживає понад 50 тисяч населення. Нововолинськ налічує близько 57,8 тисяч, не говорячи про те, що до нього приєднуються Грядівська та Грибовицька сільські територіальні громади, ще до 10 сіл. Тобто кількість населення зросте десь ще на декілька тисяч.\nПитання не стоїть про історичність. Для прикладу, Сокаль, якому понад 600 років, та Червоноград. Перевага надається останньому, оскільки там кількість населення та промислова потужність переважають. Одним із аргументів, що наводить влада Володимира, – розташування міськрайонних і міжрайонних відділів правоохоронних та адміністративних органів, серед яких поліція, прокуратура, податкова. Не є проблемою перевести їх в інші приміщення у Нововолинську. Вважаю, це було зроблено штучно, бо дехто хотів бути ближчим до кордону.\n– Нововолинськ має великий промисловий потенціал, до 20% промислової продукції області виробляється у місті, – продовжує ділитися Віктор Сапожніков. – Понад 50% іноземних інвестицій Волині перепадає на Нововолинськ, у нас найбільші заробітні плати по Волині, найбільші інвестиції на одного мешканця (2600 дол США), – до 5 мільярдів гривень промислової продукції в рік, і майже 90 тисяч гривень – на кожного мешканця. Середньообласний показник іноземних інвестицій перевищує у 9 разів. Щодо залізниці у Володимирі, – один потяг з Києва на Львів та дизель. Підсумовуючи, хочу зазначити, методичні рекомендації не передбачають історичних переваг, головним показником є населення. Однак рішення буде прийматися у Києві.\n– Нововолинськ донедавна вважали «мертвим містом». Сьогодні бачимо як воно розвивається попри те, що вугільна галузь зникає. Як вдається знаходити інвесторів та залучати їх?\n– Поштовхом до залучення інвесторів стало створення зони вільного економічного розвитку. Тоді потрібно було продовжити функціональність тих виробництв, зокрема, шахт, які знаходились на території міста і створити нові підприємства. Життя вугільних підприємств вдалося зберегти ще на 20 років, разом із тим з’явилася перспектива у шахти №10. Переконаний, ми маємо бути енергетично незалежні, не потрібно закривати шахти та купувати вугілля за кордоном, а будувати та розвивати власні. Якщо на державному рівні це не вдається, варто шукати інвесторів. Були спроби залучити китайців до будівництва десятої, та вони не увінчалися успіхом. Також їздив до Харкова на ДП «Діпрококс» (інститут по проєктуванню підприємств коксохімічної промисловості), де мені запропонували масштабний проєкт по переробці вугілля на нафтопродукти. Подібні підприємства є у Китаї, Америці, Європі та Росії. Для цього потрібно було об’єднати зусилля «Львівугілля», «Волиньвугілля» та шахти №10 «Нововолинська. На той час інвестор зажадав гарантій від президента. На жаль, його так і не вдалося втілити.\n– Говорячи про інвесторів, хочу зазначити, що до кожного їздив особисто, – говорить Віктор Борисович. – Таким чином вдалося відкрити «Хан-Електробау», «Кроноспан», «Гофротару», «БРВ-Україна», останній запрацював завдяки сприянню володимир-волинського підприємця Олега Борбелюка.\nПівтора року тому зареєстрували індустріальний парк. Коли когось агітую, пропоную поцікавитись у тих інвесторів, які прийшли до нас, як їм працюється. Насамперед вимагаю від них лише дві речі: створення сучасних робочих місць та високу заробітну плату. В усьому іншому сприяю та допомагаю. Якщо з десяти інвесторів вдається переконати одного-двох – я задоволений. На жаль, через політичну нестабільність, постійні зміни у законодавстві, військову ситуацію є пересторога з їхнього боку. А гроші, як ми знаємо, люблять тишу та стабільність. У цілому на території Нововолинська зареєстровано майже сорок промислових підприємств.\n– Світовий банк виділив «Нововолинськводоканалу» майже 6 млн євро кредиту на 20 років під державні гарантії для капітальної реконструкції водопроводу. Які саме роботи ведуться?\n– Нам вдалося замінити 24 кілометри водогону: 2 нитки з Північного водозабору та 2 – з Південного. Окрім того замінили обладнання на водоканалізаційних станціях. Компенсувати витрати вдасться коштом економії електроенергії, тарифів. Адже не секрет, що у деяких містах втрати води через постійні прориви водогонів сягають 50%. Тому ми працюємо на майбутнє, щоб мати можливість пити чисту воду, економити та не переплачувати. Наразі маємо перші результати, – якість води\nпокращилася. Роботи тривають поки що по місту. Далі будемо замінювати внутрішньо домові стояки.\n–Мушу визнати, боротьбу за госпітальний центр Володимир-Волинський програв Нововолинську. Хоча у нас досить хороше приміщення лікарні та поліклініки, непогана матеріальна база, хороші фахівці. Чому так?\n-Для міської влади нашого міста у пріоритеті було і залишається здоров’я містян. Сьогоднішні показники – питання не одного дня і року. Постійно виділяємо кошти на обладнання. Якщо не вистачає, беремо участь в отриманні грантів. Таким чином нещодавно придбали нову японську діагностичну апаратуру у пологове відділення, залучивши ще кошти громадських організацій. Маємо величезний обсяг робіт по селищу Благодатному й Нововолинську по медико-санітарній допомозі, який фінансується за кошти Світового банку та бюджетні. Та без висококваліфікованих спеціалістів ми б не досягли успіху. Для них намагаємось створювати відповідні умови, деяких фахівців, по мірі можливості, забезпечуємо житлом. Як я вже й говорив на одній з зустрічей: краще десь не заасфальтуємо відрізок дороги, але подбаємо про здоров’я людей.\n-Чи читаєте те, що пишуть у соцмережах про вас? І як реагуєте на критику влади?\n– Через брак часу мало заходжу в Інтернет, але все ж переглядаю його сторінки. Не звертаю уваги на проплачені інтернет-видання, у яких пишуть на замовлення окремих людей чи політичних сил, та попри недостовірну інформацію, не спростовують її. Завжди реагую на дописи, де є конструктив. Навіть більше, керівникам комунальних служб поставив задачу, – моніторити інформацію та звертати увагу на дописи читачів.\n–У соцмережах з’явилось відео з інспектором з паркування Нововолинська, …\n-Так, ми ввели посаду інспектора з паркування. За один робочий день ним було складено 18 протоколів. Щоб ви розуміли, за такі порушення розмір штрафів сягає 250-500 гривень. Хочу зазначити, це дає свої результати. Бо автівок у заборонених для паркування місцях стає менше. Якщо буде потрібно, збільшимо інспекторський штат. Люди звикли робити те, що їм хочеться, паркуються де хочуть. Бувають випадки, що ставлять машини за 100 метрів від визначених місць. Додам, що упродовж 2019 року у місті облаштували дві автостоянки: біля лікарні та біля ринку.\n– Чимало міст перейшло з централізованого опалення на індивідуальне. Чи не плануєте ви здійснити такий крок?\n– Маємо чотири двоповерхові будинки, які наступного року будуть відключені від котельні. Коштом міського бюджету виготовлена документація, будуть замінені система редукторів та розводки по фасаду, а ось внутрішні роботи люди будуть робити самі.\n– Поділіться планами на 2020 рік.\n– Збираємося відкрити торгово-розважальний центр у місті, площею 4 тисячі квадратних метри, закінчити заміну водогонів, завершити адміністративно-територіальну реформу, у процесі якої вибудувати відносини між містом і селами, залучити інвесторів до індустріального парку, завершити ремонт стадіону, на якому святкуватимемо 70-річчя міста. Є надія на завершення другої черги «Кроноспану» на території «Оснастки». Роботи попереду, як бачимо, багато.\n–Що, на вашу думку, не вистачає Володимиру-Волинському у боротьбі за статус повіту?\n– На це питання володимирчани мають самі знайти відповідь.\n-Насамкінець, хотілося б почути відповідь на запитання: чи плануєте балотуватись у мери на наступні вибори?\n-Так. Мені є про що звітувати перед містянами. А також маю чимало планів щодо розвитку Нововолинська, які намагатимусь втілити.