категорії діалектики - реферати та учбові матеріали на um.co.ua\nПоряд з принциповими і основними законами найважливіше місце в структурі діалектики займають категорії, які відображають загальні сторони, властивості, відносини, властиві не всім процесам і явищам.\nСвої категорії, точніше їх систему, що утворить логічне підгрунтя, мають і приватні науки. Особливості філософських категорій на відміну від категорій приватних наук полягає в їх загальному характері, в тому, що вони знаходять загальні сторони. У той же час поле застосовності категорій приватних наук обмежується рамками предмета кожної даної науки.\nСамі діалектичні категорії виступають в якості ступенів поглиблення пізнання об'єктивного світу. Тому сама система категорій є відкритою і з розвитком пізнання поповнюється і збагачується.\nУ той же час категорії виконують методологічну функцію і виступають в ролі засобів і інструментів пізнання.\nПростежуючи історію філософії, можна сказати, що етапним на шляху розвитку вчення про філософських категоріях є праці Аристотеля, Канта, Гегеля.\nОсобливе місце серед філософських категорій займають такі надзвичайно об'ємні поняття, як буття, матерія, рух, простір і час.\nУ теорії діалектики її принципи, закони і категорії органічно пов'язані між собою. Принципи діалектики знаходять своє вираження в ключових категоріях загального зв'язку і розвитку, а свою конкретизацію принципи знаходять в законах і категоріях. Так само і основні закони діалектики, їх зміст може бути виражено лише через цілу систему категорій, таких як якість, кількість, міра, скачки, тотожності, відмінність, протилежність, протиріччя і т.д.\nУ свою чергу категорії діалектики, одна з важливих рис яких полягає в їх парності і суперечливості, в їх зв'язку і взаимозависимостях, виступають в якості особливих законів діалектики, хоча і не основних. Це закони причинності, взаємозв'язку сутності і явища, форми і змісту, можливості і дійсності і т.д.\nВсе це свідчить про необхідність спільного вивчення законів і категорій діалектики. Розглядаючи той чи інший закон, ми одночасно засвоюємо зміст категорій, які його виражають. У свою чергу, вивчаючи категорії в їх зв'язках, ми розкриваємо неосновні закони діалектики. Так само це стосується і реалізації методологічної функції діалектики, використання законів і категорій в їх органічній єдності в якості засобів, інструментів пізнавальної діяльності.\nОдиничне, загальне і особливе.Світ постає перед нами як сукупність предметів, явищ, процесів, які, будучи пов'язані між собою, в той же час відносно самостійні, відмежовані, відокремлені один від одного. Кожен такий предмет, явище, процес є щось окреме - цей диван, цей стіл, цей камінь і т.д.\nБудь-яке окреме поєднує в собі протилежні сторони - неповторне, індивідуальне або одиничне і одночасно повторюється, властиве не одному, а цілою низкою подібних предметів, тобто загальне.\nПоняття одиничного висловлює відносну відособленість в просторі і часі речей, подій, властиві їм неповторні специфічні особливості, складові їх унікальну якісну і кількісну визначеність.\nУ світі немає двох абсолютно тотожних речей, подій. При подібній тотожності ці речі просто злилися б в одну. Кожна річ, кожна подія індивідуально і характеризується унікальними, тільки їм властивими ознаками. Прав був Лейбніц, який вважав, що на дереві не знайти двох листя, абсолютно схожих між собою, тотожних один одному.\nАле одиничне в той же час конкретною формою свого існування зобов'язане певній системі закономірно склалися, в рамках яких воно виникає.\nТак, система спадковості лежить в основі відтворення окремих особин даного виду. Конкретна технологія визначає появу на світ одиничного представника серійної продукції - скажімо, металовироби або телевізора якийсь марки, або, нарешті, автомобіля даної моделі. Якщо ці загальні вимоги технології не дотримані, то виріб буде забраковано, і, таким чином, не відбудеться.\nПростіше кажучи, в одиничному, окремому завжди «просвічує» загальне. У певному одиничному індивіді Івана, наприклад, проглядаються загальні ознаки, властиві всім людям. Одиничне виявляється в той же час загальним, якщо воно відноситься до класу предметів, наприклад, автомобілів.\nПричому це загальне не існує саме по собі, окремо від одиничного, воно проявляється в ньому і через нього як закономірність його функціонування, існування і розвитку.\nЗагальна, загальне виражає сутність, принцип буття одиничних речей, збіг істотних властивостей деякого безлічі предметів, що утворюють в силу цього певний клас.\nЯк зовнішню схожість речей, загальне доступно безпосередньому сприйняттю як закономірність і сутність речі, воно відображається у формі понять, теорій (в поняттях маси, вартості, матерії, в теорії держави, в таблиці Менделєєва). Осягнення глибинних основ загального досяжною лише засобами мислення.\nЗагальна - його, так би мовити, обсяг - може бути по-різному. Загальне висловлює такі сторони речей, які притаманні всім без винятку об'єктів. Загальний характер носять закони і категорії діалектичного матеріалізму.\nМеншим ступенем спільності відрізняються загальні закономірності окремих форм руху живої природи, суспільного життя і т.д.\nОсобливе місце в діалектичному співвідношенні одиничного і загального займає особливе. Воно виступає як загальне по відношенню до одиничного і як одиничне по відношенню до загального більшою мірою спільності.\nТак, по відношенню до "цьому російському" (як одиничного) поняття "російський" виступає як загальне, а по відношенню до поняття "слов'янин" воно є одиничне, тобто виступає як особливе.\nПри більш глибокому розгляді особливе виявляється опосредствующее між одиничним і загальним, виступає як об'єднуюче їх початок.\n"Цей лев" - це ж не просто ссавець, а й м'ясоїдна ссавець, тобто виявляється і тим і іншим, іншими словами, виступає як особливе.\nТаким чином, в процесі пізнання протилежності загального і одиничного знімається категорія особливого, яка виражає загальне в його реальному, одиничному, втіленні та одиничне в його єдності з загальним.\nОтже, одиничне і загальне, по-перше, утворюють діалектичну пару і окремо один від одного не існують. По-друге, загальне завжди проявляється в одиничному і через одиничне.\nТому перш за все діалектичний матеріалізм рішуче виступає проти ідеалізму, який відриває загальне від одиничного і перетворює його в вигляді поняття, ідеї, духу в деміурга (творця) одиничного.\nІдеалізм (як і середньовічний реалізм) наполягає на самостійному, окремому від одиничного існування загального, неправомірно відриваючи його від одиничного.\nНавпаки, емпіризм (в середні віки номіналізм) абсолютизує одиничне, заперечуючи реальне існування загального в одиничному, розглядаючи загальне поняття лише як знак для позначення подібних предметів.\nОбидві крайності неспроможні, оскільки вони розривають єдине ціле, реально представлене в предметах і явищах.\nРозглянуті категорії мають найважливіше методологічне значення. Перш за все вони дозволяють побачити необхідність і можливість руху пізнання як від одиничного до загального (індукція), так і від загального до одиничного (дедукція), більше того, розкривають органічну єдність індукції і дедукції.\nРозглянуті категорії важливі і в тому відношенні, що вони орієнтують на пізнання загального, закономірностей буття і розвитку предметів як умови успішного вирішення приватних завдань і питань, що стосуються окремих предметів. Знання загального, законів природи і історії - основа всієї практичної діяльності.\nРазом з тим, діалектика розглянутих категорій вимагає враховувати і особливе, специфічне в об'єктах і процесах, оскільки воно існує об'єктивно.\nСутність і явище.Явище і сутність висловлюють складне суперечливе єдність внутрішньої і зовнішньої сторін предметів, речей і процесів дійсності.\nРазом з тим, явище і сутність виступають і як категорії пізнання, відображаючи діалектичну єдність чуттєвої і раціональної сторін пізнання, рух пізнання вглиб предметів на основі пізнання їх зовнішніх рис і сторін.\nСутність характеризує сукупність глибинних зв'язків, відносин і внутрішніх законів, що становлять основу руху матеріальних і духовних систем і визначають головні риси і тенденції їх розвитку.\nЯвище ж характеризує конкретні події, речі або процеси, які виражають зовнішні сторони предмета і представляють собою форму виявлення деякої сутності.\nТак, сутність світла і кольору становить електромагнітне випромінювання, його закономірності. Ця сутність виявляє себе в величезній різноманітності променів - від інфрачервоних до ультрафіолетових, рентгенівських і т.д., які виступають в якості явищ, виявлення сутності.\nСутність життя становить обмін речовин, підлеглий певним закономірностям, а виявляється вона в надзвичайному різноманітті явищ життя, у багатьох тисячах видів рослин і тварин.\nСутність і явище, таким чином, завжди виступають в діалектичній єдності. Будь-яке явище передбачає сутність, яка сутність виявляє себе в певних явищах. Таким чином, сутність є, явище істотне.\nСутність листа рослини виражається в його функціях дихання і перетворенні світлової енергії в хімічну. У той же час ця єдина сутність виражається у безлічі проявів - голки хвойних дерев зовсім не схожі на листя дуби або берези, і різко відрізняються від листя клена і т.д.\nТак само звук в найрізноманітніших проявах має єдину сутність - коливання пружного середовища. Не можна, таким чином, відокремити явище від суті і навпаки - сутність від явища.\nСаме тому неспроможна позиція агностицизму, агностиків Юма і Канта, відтворена в сучасних умовах їх послідовниками, які відривають явище від суті, виривають між ними прірва.\nТак, Юм, стверджуючи, що нам в нашому сприйнятті дані явища, вважав, що їх основа та сутність нам невідомі і непізнавані.\nКант, на відміну від Юма, визнавав об'єктивне існування зовнішнього світу як причини відчуттів, однак, стверджував, що ця сукупність речей в собі, недоступних нашому пізнанню. Що ж стосується явищ, то для нього це не зовнішня сторона речей, а лише наші відчуття, які не мають відношення до речей в собі, тобто до суті. І в одному, і в іншому випадку чітко видно відрив сутності від явищ і навпаки.\nРазом з тим, єдність сутності і явищ внутрішньо суперечливе. Розглянемо деякі аспекти протиріч між сутністю і явищем.\nПерш за все сутність і явище в першому наближенні виступають як внутрішня підстава предмета або процесу і його зовнішня сторона, зовнішнє виявлення цього підстави.\nЙдучи глибше, ми виявляємо, що сутність виступає як щось єдине, а явище як деякий безліч. Сутність світла, наприклад, виявляє себе в широкій гамі різних кольорів і випромінювань.\nДалі суперечливість явища і сутність видно в тому, що сутність виступає як загальне, тоді як явище являє собою єдине. Поняття будинок, в якому виражена його сутність як житла для людини, виявляє себе в єдиному і через одиничне, тобто в тисячах і тисячах різних будинків.\nНе можна не бачити, що сутність виражає щось стійке, що зберігається в речі, тоді як явище - більш рухливу, мінливу її сторону. Явища можуть варіюватися, змінюватися, а сутність при цьому залишається однією і тією ж, поки предмет або процес зберігає свою кількісну і якісну визначеність.\nСаме тому поняття сутності тісно пов'язане з поняттям закону як вираженням загальних необхідних істотних повторюваних зв'язків в явищах і процесах. При цьому сутність предмета або процесу виражається не в якомусь одному, а в цілій системі законів, в закономірності їх функціонування та розвитку.\nАле якщо це так, то категорії сутності і явища по-різному співвідносяться з поняттями необхідності і випадковості. По суті і через сутність реалізуються насамперед необхідні зв'язки, в явищі ж в більшій мірі, ніж по суті, присутній елемент випадкового.\nОднак момент стійкості, який ми відзначили, характеризуючи сутність, зовсім не означає її незмінності, її розгляду як чогось раз і назавжди даного. Так, просвітителі XVIII ст. виходили з вічною і незмінною "сутності людини". Насправді, сутність людини не є абстракт, властивий окремому людині. У своїй дійсності вона є сукупність усіх суспільних відносин. А це означає, що зі зміною системи суспільних відносин змінюється і сутність самої людини. Не можна не бачити, що при єдиній суті життя, - а нею є обмін речовин, - сама ця сутність змінюється в міру розвитку живої природи, змінюються типи обміну речовин в ході ускладнення живих організмів. Тому стійкість суті не абсолютна, а лише відносна. Це випливає вже з співвідносності суті і явища: якщо мінливі явища, то мінлива і сутність.\nПротиріччя між сутністю і явищем з особливою яскравістю проявляється в тих випадках, коли різко виявляється розбіжність сутності і форми її прояву. Подібне розбіжність характеризує категорія видимості або "кажимости".\nТак, добове рух Землі навколо своєї осі створює видимість руху Сонця навколо Землі, що і проявляється в повсякденному описі цього процесу: "Сонце сходить і заходить". Ця видимість і була однією з причин живучості геоцентричної системи Птоломея.\nВзаємозв'язок сутності і явища проявляється і в їх переливу, перехід один в одного. Сама сутність, так би мовити, багатоповерхові і може виступати як сутність першого, другого і т.д. порядку. При цьому сутність першого порядку виступає як явище по відношенню до сутності другого порядку і т.д. Це можна проілюструвати так, правда, з області пізнання. Уже в курсі фізики у неповній середній школі учень отримує певне уявлення про електрику, "добирається" до суті першого порядку, в старших класах середньої школи ці уявлення поглиблюються - учень виходить на сутність другого порядку, в вузі в курсі ТОЕ студент робить наступний крок вперед - досягає суті третього порядку, а дослідник, що знаходиться на передових рубежах науки, прагне проникнути в суть наступного, четвертого порядку і т.д.\nТаким чином, сутність і явище перебувають в діалектичному, суперечливому єдності. Це виявляється і в процесі пізнання, оскільки ці поняття характеризують не тільки предмети і процеси об'єктивного світу, але з неминучістю виступають в якості категорій пізнання, інструментів пізнання.\nПроникнення в сутність предметів і процесів, її пізнання можливе лише через пізнання явищ. Складність цього завдання полягає в тому, що, як уже показано вище, єдність явища і сутності суперечливо. Сутність прихована, не лежить на поверхні, "є" через свою протилежність, вона повинна бути розкрита в калейдоскопі явищ.\nВ процесі пізнання зовнішні сторони предметів, явища постають перед нами у відчуттях. Виокремити в відчуттях істотне і неістотне, виділити в одиничному загальне, багато в чому єдине може тільки мислення. Іншими словами, рух від явища до сутності - це рух від пізнання чуттєвого до мислення, до раціонального пізнання, здатному подолати протиріччя між сутністю і явищем, між видимим і невидимим, зовнішнім і внутрішнім в предметах і процесах.\nПроцес розкриття суті здійснюється в пізнанні структури, цілісності, причин предмета, законів його функціонування.\nПри цьому многопорядковость і багатошаровість суті визначає і многоступенчатость її осягнення. Розвиток розуму і його вищого втілення - науки - дає можливість крок за кроком переходити до пізнання сутностей все більш високого порядку.\nПодібний рух пізнання ми можемо простежити на прикладі пізнання атомарної структури речовини - від перших, багато в чому наївних, уявлень Демокрита, Епікура, Тита Лукреція Кара, думка дослідників йшла далі вперед до ідей Дальтона, Авогадро і інших, до геніального відкриття Менделєєва, його періодичному закону , потім до відкриття подільності атома і подальших досягнень атомної фізики.\nТак само цей рух науки до все більш глибокої сутності речей можна бачити і на прикладі розвитку небесної механіки. Вже в дуже далекі часи люди помітили відмінність між рухом планет і "спокоєм" так званих нерухомих зірок. Це було осягненням сутності першого порядку.\nНаступним кроком стало усвідомлення того фундаментального факту, що всупереч чуттєвої видимості Земля і планети обертаються навколо Сонця. Велике відкриття Коперника було проникненням в сутність другого порядку. Сутність ще глибшого порядку була розкрита Ньютоном, пояснив рух планет законом всесвітнього тяжіння.\nЧерговим етапом стало осягнення руху зірок в галактиці і руху нашої Галактики по відношенню до інших галактик.\nТаким чином, сутність і явище виступають і як характеристики об'єктивного світу і як категорії пізнання. Вони дають можливість глибше зрозуміти діалектику процесу пізнання, руху пізнає суб'єкта від чуттєвих даних, які фіксують явища, до абстрактного мислення, здатному проникнути в сутність речей і відобразити її в поняттях. Більш того, ці характеристики дають можливість осмислити діалектику процесу пізнання як поетапного осягнення сутностей дедалі глибшого порядку.\nРазом з тим, діалектичний зв'язок сутності і явища широко використовується і в практичній діяльності людей.\nДіалектика взаємозв'язку цих категорій направляє пізнання і практику на те, щоб не зупинятися на поверхні подій і процесів, а йти далі, проникати в їх глибину, так як лише за цієї умови можливе правильно орієнтуватися в природних і соціальних процесах.\nЦе стосується не тільки до проблем, що є предметом наукового інтересу, а й до явищ повсякденного життя. Найчастіше про людину судять по чисто зовнішніми ознаками, по одягу зустрічають. Але для правильної оцінки необхідно більше: потрібно, як говориться, з людиною пуд солі з'їсти, щоб зрозуміти його різноманітні людські якості - розум, ділові здібності, моральні та політичні, естетичні смаки і т.д.\nІншими словами, усвідомлення діалектики категорії сутності і явища формує непримиренність до всякого верхоглядства, ковзанню по поверхні, прагнення глибоко вникати в суть справи, вміння не обмежуватися зовнішніми фактами, а йти до їх основі, їх сутності.\nЧастина і ціле.До числа категорій, що характеризують пристрій світобудови, його організацію належить ціла група понять. Це такі категорії, як частина і ціле, система, елементи і структура, форма і зміст.\nМи зупинимося далі на характеристиці категорій частину і ціле, форма і зміст. Що ж стосується категорій система, елементи, структура, близьких до названих, то їх аналіз вже дано вище в процесі розгляду принципів діалектики.\nКожен предмет виступає як деяке ціле - атом, клітина, організм, суспільство. У той же час практично будь-який предмет включає в себе певні частини, елементи. Так, атом як ціле, включає в себе більше чи менше число елементарних частинок, живий організм - певні органи і тканини.\nПри поверхневому погляді може скластися враження, що ціле є всього лише простою сумою частин. Подібний чисто сумативним підхід, характерний для старого механістичного матеріалізму, не можна, однак, визнати правильним.\nНа ділі цей підхід достатній лише в найпростіших випадках: купа піску або купа каміння як сума піщинок або каменів. Навпаки, в сложноорганізованних об'єктах ціле несвідомих до простої суми частин. Тут співвідношення цілого і частин виглядає набагато складніше. З одного боку, ціле набуває на основі певної зв'язку частин нові інтеграційні властивості і знаходить тим самим якість цілісності. З іншого боку, і здебільшого лише в рамках цілого на основі зв'язку з іншими частинами наділяються такими властивостями, якими вони поза цілого не володіють. Наприклад, годинник як ціле здатні показувати час, що забезпечується взаємодією частин в них. З іншого боку, частини годин поза цілого втрачають своє самостійне значення і лише в складі цілого набувають певні функції: пружина - приводити в рух механізм, а система зубчастих коліс - передавати руху і т.д.\nРазом з тим, міра цілісності об'єкта може бути різною - від рівня простої суми частин неорганізованої їх сукупності до організованого цілого, в якому зв'язку частин забезпечують цілісність об'єкта і незвідність його до простої суми частин, хоча на цьому рівні частини ще можуть бути відокремлені від цілого.\nНарешті, верхній рівень цілісності - органічні системи, в яких властивості частин повністю визначаються цілим і його компонентами, частини, скажімо, органи тварини, не можуть існувати окремо, відокремлено від нього.\nТому пізнання цілого і частин у органічних системах відбувається одночасно: виділяючи частини в процесі аналізу, ми розглядаємо їх як елементи даного цілого, а результат їх синтезу виступає як що складається з частин.\nТаким чином, можна сказати, що частина і ціле - категорії, що виражають відношення між сукупністю частин, що входять до складу окремого об'єкта, і зв'язком, яка їх об'єднує і призводить до появи у сукупності нових (інтеграційних) властивостей і закономірностей, що не властивих предметів в їх роз'єднаності.\nГрубо кажучи, на сумі окремих деталей, з яких можна побудувати автомобіль, не тільки далеко, але і близько не заїдеш. Лише будучи зібраними в певному порядку, вони набувають інтегративну властивість бути транспортним засобом.\nСам характер зв'язків між частинами цілого зумовлює існування ряду типів цілісності: 1) цілі, засновані на зв'язках будови - кристал, будинок; 2) цілі, засновані на функціонуванні і дії частин - механізми, організми; 3) цілісності, що базуються на зв'язках розвитку - ембріони. Відповідно, можна виділити три типи генетичних зв'язків цілісності - структурний, функціональний та генетичний.\nТаким чином, в оцінці діалектичної єдності частини і цілого діалектико-матеріалістична філософія протистоїть елементарізма, що виходить з однобічного розкладання складного на його прості складові, механізм, який зведе органічне ціле до суми частин і, нарешті, редукционизму, який намагається звести складне до простого, елементарного. Навряд чи може бути визнана і позиція холіцізма, мистифицирующего ціле.\nФорма і зміст.Предмет як деяка цілісність завжди певним чином організований. Цю сторону дійсності відображають категорії форми і змісту.\nФорма по-латині буквально означає "вид", "зовнішність". У повсякденному, життєвому вживанні ми часто використовуємо термін "форма" саме в цьому значенні. Однак в даному випадку ми маємо справу з тим, що в філософії називають зовнішньою формою. Справжній сенс категорії "форма" може бути правильно зрозумілий лише в зіставленні з парної їй категорією змісту. Дійсно, не існує форми як такої самої по собі, будь-яка форма завжди так чи інакше пов'язана з певним змістом. Простіше кажучи, будь-який предмет, об'єкт є суперечлива єдність змісту і форми.\nЗміст - це певним чином упорядкована сукупність елементів і процесів, що утворюють предмет, основу його існування і розвитку. Форма ж виступає як спосіб існування і вираження змісту, його різних модифікацій. Ще одне значення поняття форми - внутрішня організація змісту.\nАтом хімічного елемента має не тільки своє утримання - відомим чином пов'язану сукупність елементарних частинок, ядра і електронної оболонки, але і певну форму - як спосіб вираження змісту, його відому організацію, яка може варіюватися, як це спостерігається у ізотопів.\nЗмістом різних кристалів є сукупність атомів або молекул, що знаходяться в тісному взаємозв'язку, а форма є будова кристалічної решітки, в якій атоми і молекули розташовані строго виразно один щодо одного.\nТаким чином, зміст завжди, так чи інакше, оформлено, а форма завжди змістовна.\nФ. Енгельс писав: "Вся органічна природа є одним суцільним доказом тотожності або нерозривності форми і змісту. Морфологічні і фізіологічні явища, форма і функція обумовлюють один одного" (Енгельс Ф. Діалектика природи // Маркс К., Енгельс Ф. - Соч. - 2-е вид. - Т.20. - с.483).\nТак само і в суспільному житті спосіб виробництва являє собою єдність змісту (продуктивних сил) і форми (органічно пов'язаних з продуктивними силами виробничих відносин).\nЗміст підприємства становить конкретна діяльність працюючих на ньому людей, а форма представлена ??організацією, розстановкою і соподчинением зайнятих в ньому кадрів.\nМи вже відзначили вище, що форма не є щось зовнішнє по відношенню до змісту, лише накладене на нього, вона внутрішньо властива змістом, пронизує його так, що зміст оформлено, а форма змістовна.\nБільше того, зміст і форма - це такі протилежності, які можуть переходити один в одного. Так, виробничі відносини, виступаючи в ролі форми по відношенню до продуктивних сил, в той же час в якості економічного базису виступають як зміст по відношенню до надбудови. Більше того, самі виробничі відносини або продуктивні сили, що розглядаються окремо, мають своє особливе зміст і свою форму.\nМи почали наш аналіз з твердження про диалектичности, суперечливості взаємозв'язку змісту і форми як сторін єдиного предмета. Діалектичний взаємозв'язок форми і змісту особливо яскраво виявляється в розвитку предметів і явищ.\nПровідна роль у взаємозв'язку змісту і форми, всупереч твердженням ідеалістів, починаючи з Аристотеля, котрі намагаються відстояти примат форми над матерією, належить змісту.\nРухома матерія в її конкретному стані є утримання предметів, явищ, що виступає в різноманітних формах. На думку Маркса, матерія є суб'єктом всіх змін.\nСаме тому форми визначаються змістом, вони не мають окремого від змісту субстрату. Підставою форми є зміст, і тому форма знаходиться в залежності від вмісту як визначальної сторони.\nТак, саме зміст способу виробництва, характер і рівень розвитку продуктивних сил, визначає форму - тип виробничих відносин. Вітряк дає нам суспільство на чолі з феодалом, як відзначав Маркс, а парова - суспільство на чолі з капіталістом. В організмі функція, діяльність органу, визначає і його форму. Праця, відзначав Ф. Енгельс, сформував людську руку. Універсальність трудової діяльності визначила досконалість форми руки, здатної до найширшого діапазону дій.\nФункції інструменту, складові його справжній зміст, зумовлюють і його форму.\nПри цьому провідна визначальна роль змісту чітко видно і в тому, що в розвитку предмета саме зміст більш рухомий, тоді як форма відносно стійка. Тому з розвитком змісту загострюється протиріччя між новим змістом і старою формою, яке і є причиною зміни старої форми нової, відповідної розвинутому змістом. Саме це спостерігається в розвитку суспільного виробництва, де з розвитком змісту, продуктивних сил, відбувається послідовна зміна економічних форм.\nПровідна роль змісту видно і в тому, що в процесі розвитку нового змісту нерідко підпорядковує собі старі форми, трансформуючи їх. Так, ссавці, в зв'язку з переходом у водне середовище і зміною функцій кінцівок і всього організму, знайшли форми всього тіла і кінцівок, що нагадують органи риб.\nНарешті, провідна роль змісту видно і в тому, що воно може перетворюватись і підпорядковувати собі різні форми. Ми вже бачили, що природний вуглець існує в ряді форм, ряд хімічних елементів має свої ізотопи і т.д.\nРазом з тим, форма аж ніяк не масивна по відношенню до змісту, вона має відносну самостійність по відношенню до нього. Розглянемо прояви відносної самостійності форми.\nПерш за все, це виявляється в її більшої стійкості в порівнянні з вмістом.\nЗміна типу обміну речовин не веде в живій природі до автоматичної зміни форми організмів. Відставання форми від змісту виявляється і в суспільному житті. Це проявляється, зокрема, у відставанні виробничих відносин, в їх невідповідність розвинувся продуктивних сил на певному етапі розвитку формацій, що вело, в кінцевому рахунку, до їх послідовній зміні.\nОсобливо істотним проявом відносної самостійності форми є її зворотний вплив на зміст. Це вплив не залишається однаковим протягом існування і розвитку предмета.\nІншими словами, відносна стійкість форми з неминучістю веде до того, що з розвитком змісту вона застаріває, стає вузькою для нього і починає стримувати, гальмувати розвиток змісту. Виникає і все більше загострюється протиріччя між старою формою і новим, які виросли змістом. Коли це протиріччя досягає зрілості, стає необхідним, як уже говорилося вище, скидання старої форми і заміни її новою, відповідною виросло змістом.\nТехнічний прогрес у виробництві сьогодні стримується застарілими формами зв'язку науки і виробництва, самої його організації та управління, застарілими формами підготовки кадрів. Той, хто йде в даний час активний пошук нових форм - веління часу, умова успішного розвитку виробництва, його інтенсифікації.\nТаким чином, форма не пасивна стосовно змісту. Вона або сприяє його розвитку, або, застаріваючи, стає перешкодою на шляху розвитку. І тоді, при досягненні зрілості протиріччя, воно дозволяється на основі скидання старої форми і затвердження нової, відповідної новому змісту.\nПротиріччям між змістом і формою відзначено розвиток науки, наприклад, фізики. Зміст тих чи інших фізичних уявлень для того, щоб їх можна було використовувати в практиці, має бути оформлено математично, доведено до кількісних формул. На різних етапах розвитку фізики використання математичного "формалізму" істотно відрізняється. Корінні зрушення в змісті фізичної теорії входять в протиріччя з використовуваним математичним апаратом і з необхідністю вимагають нових математичних засобів. Якщо в умовах розвитку механіки в XVIII - XIX ст. досить було апарату диференціального й інтегрального числення, то для вираження принципово нових ідей теоретичної фізики XX ст. знадобилося тензорне числення, теорія груп і т.д.\nТаким чином, діалектичне суперечливе єдність форми і змісту характеризує рух і розвиток природи, суспільства і пізнання.\nТому однаково неприпустимі і односторонній формалізм при забутті ролі і значення змісту, так само як і нехтування формою, відсутність уваги до пошуку форм, адекватних змісту.\nФормалізм приносить чималу шкоду в галузі управління у вигляді бюрократизму, формула якого в незмінному вигляді збереглася до нас ще з грибоєдовські часів - "підписано, то з плечей геть".\nФормалізм в сучасному мистецтві - і в абстрактного живопису, і в так званому поп-арті - веде до того, що мистецтво втрачає своє ідейний зміст, а значить, сенс.\nЗабуття змісту означає не звеличення форми, як це намагаються стверджувати піклувальники форми, а її розпад. Коли нічого зображувати, то в художньому творі практично немає вже ні змісту, ні форми.\nПричина і наслідок.Все виникає з чогось або чому-небудь. Відносини породження, генетичний зв'язок між явищами, процесами висловлює причинність, зв'язок між причиною і наслідком.\nПід причиною розуміється явище або комплекс явищ, дія яких викликає, визначає, змінює, виробляє або тягне за собою інші явища. Останні називаються наслідком. Слідство є результат дії причини.\nРазом з тим, слід враховувати, що причинно-наслідковий зв'язок - лише частинка універсальної зв'язку явищ і, виділяючи цю ланку з загального зв'язку, ми огрубляет, спрощуємо картину протікання того чи іншого процесу.\nДійсно, як правило, причина певного явища виступає як результат взаємодії цілої системи взаємозв'язків предметів, процесів. Так, падіння каменя на землю є результат його взаємодії з землею, розвиток виробництва є результат взаємодії продуктивних сил і виробничих відносин.\nРазом з тим, подібне спрощення, огрубіння виправдано. Тому, зокрема, розрізняють повну причину і причину специфічну.\nПерша - сукупність всіх факторів, при яких народжується слідство. Встановлення повної причини можливо лише в найпростіших випадках. Тому частіше доводиться обмежуватися причиною специфічної.\nСпецифічна причина - сукупність головних причин, взаємодія яких викликає, породжує наслідок. Але для дії специфічної причини потрібні додаткові обставини - умови.\nУмови - це такі явища, які необхідні для настання даного слідства, хоча самі по собі його ж викликають.\nНаприклад, причина пожежі - загоряння електропроводки, а умови - застарілість проводки, недоліки в системі протипожежної безпеки\nі т.д. Викликають хвороба хвороботворні мікроби, а умова їх активізації - ослаблення імунітету.\nВід поняття причини слід відрізняти поняття приводу, який не викликає безпосередньо слідства, а лише розв'язує дію причини, виступає в ролі пусковий причини, яка запускає процес.\nРозглянемо основні риси причинного зв'язку.\nПерша і найважливіша риса - об'єктивність. Всупереч поглядам Юма, Канта, махістів причинність існує не в свідомості суб'єкта у вигляді звички (Юм) або апріорних форм розуму (Кант), а в самому матеріальному світі як об'єктивна, яка не залежить від свідомості суб'єкта форма зв'язку явищ.\nДруга риса - загальність, універсальність. Це означає, що безпричинних явищ в світі немає. Подібні явища були б дивом, а чудес на світі не буває.\nНаступна риса - необхідний характер зв'язку причини і наслідки. Якщо є в наявності причина і відповідні умови, то наслідок настає невідворотно.\nЗ цією межею пов'язана наступна - однакові причини в рівних умовах завжди виробляють ідентичні слідства. Так, якщо ми строго дотримуємося вимог технології, то отримаємо знову і знову ідентичні екземпляри готової продукції.\nПричина передує слідству і, що не менш важливо, виробляє його. У зв'язку з цим неприпустимо змішувати просте проходження явищ в часі з причинного зв'язком. Подібне змішання нерідко живить і породжує\nНарешті, причинно-наслідковий зв'язок носить конкретний характер і виступає в різноманітних формах. Причинні зв'язку, їх своєрідність залежить від форм руху матерії, характер цих зв'язків різний в неживої і живої матерії, в природі і суспільстві, в макро- і мікросвіті матерії, одні і ті ж причини здатні породжувати різні наслідки, і навпаки.\nРізноманіття причинних зв'язків видно і в тому, що самі вони діляться на ряд класів: матеріальні і ідеальні; інформаційні та енергетичні; механічні, фізичні, хімічні, біологічні та соціальні; динамічні і статистичні.\nПричинність практично завжди пов'язана з перенесенням матерії і руху від причини до слідства, а в силу цього і відображенням структури причини на слідстві. Цим і пояснюється те, що однакові причини викликають однакові слідства.\nОскільки причина і наслідок лише ланка загального зв'язку, тому і самі вони взаємопов'язані. Перш за все причина готує наслідок і викликає його, в силу чого в ньому зберігається наслідок причини і тому слідство саме здатне надавати зворотний вплив на причину. Крім цього відбуваються постійні взаємопереходів - причина в даному процесі є наслідок в попередньому, а породжене нею наслідок - причина в подальшому процесі і т.д.\nДіалектику причинно-наслідкових зв'язків не бачив старий матеріалізм, який стояв на метафізичних позиціях. Він стабілізував механічну причинність, ототожнював причинні зв'язку з необхідними, заперечував об'єктивний характер випадковостей і приходив до фаталізму.\nДіалектико-матеріалістичний підхід не тільки визнає загальний характер причинності, але йде далі - стоїть на позиціях різноманіття причинних зв'язків, визнає взаємопереходів причин і наслідків, об'єктивного характеру випадковості. Тим самим детермінізм виявляється піднятим на новий, більш високий рівень.\nРазом з тим, детермінізм протистоїть різним напрямкам індетермінізму, зокрема, телеології (від грец. teleos - Мета). Прихильники телеології вважають, що все, що відбувається в світі визначається не причинами, а цілями. Зокрема, в релігійній телеології весь хід подій визначається планами та задумами бога. Інтедетермінізм в будь-яких його проявах веде вбік від наукового підходу до процесів і явищ. Можна з певністю сказати, що тільки на грунті детермінізму можливий науковий підхід до дійсності, її дослідженню. А без наукового аналізу причинних зв'язків неможлива ніяка успішна практична діяльність.\nНеобхідність і випадковість.Необхідність і випадковість - категорії, що виражають різні типи зв'язку явищ, різну ступінь їх детермінованості.\nНеобхідність висловлює переважно внутрішні стійкі повторювані загальні зв'язки і відносини дійсності. Найважливіша особливість необхідного зв'язку полягає в тому, що вона завжди має місце при наявності певних умов. Наприклад, зв'язок параметрів електричного струму, виражена в законі Ома, носить необхідний характер. Взагалі, необхідність є найважливішою рисою законів, закономірних зв'язків. К. Маркс справедливо підкреслював, що закони діють із залізною необхідністю.\nВипадковість, навпаки, висловлює переважно зовнішні, несуттєві, нестійкі, поодинокі зв'язку дійсності. Випадковість часто має місце на перехрещення незалежних, притому необхідних рядів причинних зв'язків.\nТак, відкриття Америки Колумбом стало подією саме на перетині подій двох рядів - розвитку цивілізації Америки і плавань європейських моряків епохи великих географічних відкриттів. Більш простий приклад: падіння з даху бурульки і травма (нещасний випадок), отримана громадянином, які поспішали по вулиці у службових справах.\nМетафізичний матеріалізм часто ототожнював випадкові зв'язки з безпричинними і на цій основі заперечував їх або стверджував, що випадкове є те, причин чого ми не знаємо.\nНасправді, випадковість, як і необхідність, мають свої причини. Різниця лише в тому, що необхідність викликається головними, регулярними причинами, характеризується суворої однозначністю, визначеністю, часто неминучістю.\nУ той же час випадковість викликається дією окремих незначних малих причин, характеризується неоднозначністю, невизначеністю їх протікання.\nВипадковість, на відміну від необхідності, це те, що може бути і не бути, може статися так, а може і інакше.\nТак, зміна пір року в наших широтах необхідне явище, наступає неминуче. А ось в який з днів осені випаде перший сніг - це явище іншого порядку, і чіткої відповіді на питання, коли це станеться, бути не може.\nОтже, і необхідність, і випадковість об'єктивні.\nМатеріалістична діалектика однаково несумісна і з абсолютизацією необхідності і з запереченням об'єктивного характеру випадковості, що було властиво метафізичному матеріалізму. Французький матеріаліст Поль Гольбах вважав, що все що спостерігається нами, необхідно або не може бути інакше, ніж воно є. Подібна позиція прямою дорогою веде до фаталізму.\nНеобхідні і випадкові зв'язки ділять на кілька груп. Розрізняють внутрішню і зовнішню необхідність, необхідність динамічну і статистичну. Поряд з цим необхідні зв'язки розрізняють і за ступенем спільності.\nУ свою чергу і випадковості поділяють на внутрішні і зовнішні, об'єктивні і суб'єктивні, нарешті, сприятливі і несприятливі.\nРазом з тим, випадковість і необхідність не існують окремо один від одного, так би мовити, в чистому вигляді. Випадковість є форма прояву і доповнення необхідності, з іншого боку - необхідність завжди в тій чи іншій мірі обтяжена випадковостями.\nДійсно, необхідність досить часто прокладає собі шлях через масу випадковостей. Так, закон вартості прокладає собі дорогу через численні коливання цін на ринку. У свою чергу закони термодинаміки є результат рухів і зіткнень великої маси частинок газу, «поведінку» кожної з яких в даний момент випадково.\nДо сказаного слід додати, що випадковість містить в собі момент необхідності. Так, поява на історичній арені саме даної людини в ролі видатної особистості в цілому випадково, але за цією випадковістю ховається необхідність - певна суспільна потреба.\nРазом з тим, випадковість як би доповнює необхідність, надає тим самим необхідного процесу певні індивідуалізують його риси. Досить сказати, що жолуді можуть бути зовні на одну особу, але виростають із них дуби в деталях будуть серйозно відрізнятися один від одного.\nБільш того, випадковість і необхідність не закріплені назавжди в цій своїй якості, тобто можуть перетворюватися один в одного. Наприклад, виконання довільного збільшення в організмі, якщо воно виявляється біологічно корисним, може закріпитися, стати видовою ознакою, тобто перетворитися на невід'ємну ознаку. І навпаки.\nВ цілому співвідношення випадкового і необхідного змінюється в залежності від рівня розвитку матеріальних систем. Роль випадковостей в процесах в мікросвіті більше, ніж в макросвіті, при переході від мінералів до живих систем роль випадковостей в природних процесах зростає, але з розвитком живих організмів поступово збільшується роль необхідності в їх функціонуванні та розвитку.\nПорівняно недавно у нас в ходу була формула: "Наука - ворог випадковостей". За цією зовні дзвінкою формулою ховається, проте, порожнеча. Перш за все, з тієї простої причини, що випадковості так само об'єктивні, як і необхідності, і їх моральні оцінки хоча б тому недоречні. Але до цього слід додати, що самі випадкові зв'язки в масі своїй підпорядковані певним, а саме статистичним законам, дослідження яких є однією з найважливіших задач науки, так само як і законів динамічних, дія яких поширюється як на все явища даного класу в їх сукупності, так і на кожне явище, що належить до цього класу окремо.\nНавпаки, статистичні закони незастосовні до кожного окремого явища даного класу окремо, можуть застосовуватися лише до маси явищ в їх сукупності. При цьому статистичні закономірності діють з певним ступенем імовірності. Простіше кажучи, дія цих законів носить імовірнісний характер.\nВсе це зайвий раз свідчить про неспроможність твердження, що наука нібито є ворогом випадковості.\nЯкі завдання пізнавального і практичного характеру, що випливають з аналізу діалектики розглянутих категорій?\nЗавдання науки, природно, полягає в тому, щоб, не ігноруючи випадковостей, орієнтуватися, перш за все, на розкриття необхідних як динамічних, так і статистичних закономірностей.\nІ ще: важливо по можливості обмежувати сферу дії несприятливих випадковостей, зокрема, входять в сферу дії МНС. Так само, можна було б тільки вітати вміле використання сприятливих випадковостей. Це має пряме відношення і до випадковостям в інженерної діяльності.\nМожливість і дійсність. Аналіз процесу розвитку, як уже показано вище, передбачає не тільки використання основних законів діалектики, а й парних категорій. Раніше розкрито зміст категорій причина і наслідок, необхідність і випадковість. З ними тісно пов'язані категорії можливість і дійсність. Ці категорії відображають найважливішу особливість процесу розвитку, яка полягає в тому, що при зміні одних, старих станів об'єктивного світу і пізнання іншими, кожен новий стан не виникає відразу в готовому вигляді, а спочатку існує в вигляді передумов в рамках існуючого, в формі зачатків майбутнього в сьогоденні. Іншими словами, коли мова йде про можливості і дійсності, ми розрізняємо в об'єкті його актуальне і можливе, потенційне буття. Так, актуальне буття, дійсність молодої людини, що навчається в технічному\nвузі - студент, а його потенційне буття, можливість - інженер.\nМожливість і дійсність - дві послідовні ступені розвитку явища, його руху від причини до слідства, два етапу формування предметів і явищ в природі і суспільстві.\nТаким чином, категорія можливості характеризує тенденції розвитку певного об'єкта, системи, наявність умов їх реалізації або, як мінімум, відсутність обставин, що перешкоджають цьому.\nДійсність же - це актуальне буття об'єкта в його конкретних якісних і кількісних характеристиках, в його зміні і розвитку. І разом з тим, дійсність - це об'єкт, який вже існує в якості реалізації деякої можливості. Зі сказаного вище випливає, що можливість і дійсність органічно пов'язані між собою. Будь-яка дійсність (коли мається на увазі не мир в цілому, а конкретний об'єкт) не вічна, вона свого часу виникла, а значить спочатку існувала у вигляді можливості в попередніх її появи станах матеріального світу. І в той же час дійсність, оскільки вона виступає як момент в процесі розвитку, завжди містить в собі певні тенденції, певні можливості, які при наявності відповідних умов реалізуються, що буде означати перетворення цієї реальності в нову, заперечення останньої. Говорячи іншими словами, кожна річ, кожен об'єкт постає як єдність протилежностей - дійсного і можливого.\nТак, студент, будучи випускником середньої школи, був студентом лише в можливості, яка потім перетворилася в дійсність. Остання в той же час містить можливість його перетворення в інженера. Можна сказати, що можливість - це майбутнє об'єкта в його теперішньому. Вона не існує окремо від дійсності, а є один з її моментів, певна тенденція зміни і розвитку об'єкта. У зв'язку з цим сама можливість внутрішньо суперечлива. З одного боку вона є щось існуюче, бо в цьому є передумови майбутнього. У той же час можливість - це щось неіснуюче, бо майбутнього в сьогоденні ще немає, воно ще тільки має прийти йому на зміну. Містить в собі при цьому, як правило, дана дійсність не одну, а ряд можливостей.\nЧим визначається набір можливостей, укладених в розвитку об'єкта? Очевидно, що цей набір не може бути будь-яким. Як же відмежовується можливе від неможливого, чи існує для цього певний критерій?\nТаким критерієм, який відмежовує набір можливостей є сукупність законів функціонування і розвитку об'єкта.\n"На противагу неможливого, - пише М. Н. Руткевич, - можливе - це те, що відповідає, допускається закономірностями природного і суспільного розвитку. Навпаки, неможливо то, що суперечить цим закономірностям, не відповідає їм" (Руткевич М. Н., Лойфман І. Я. Діалекіка і теорія пізнання. - М., 1994. - С.125).\nЧітке розрізнення можливого і неможливого має важливе значення для пізнання і практики, є протиотрутою порожнього прожектерства, релігійних вигадок, забобонів. При цьому в міру розвитку науки і суспільної практики межа між можливим і неможливим окреслюється дедалі чіткіше. Середньовічні алхіміки шукали шляхи штучного синтезу Гомункулюс, займалися пошуками "філософського каменю". Розвиток науки показало неспроможність цих пошуків, так само як і спроб побудувати вічний двигун і т.д.\nРазом з тим, виявлення реальних можливостей передбачає виявлення закономірностей функціонування і розвитку даного об'єкта, якими і визначається набір можливостей його розвитку. При цьому самі ці можливості нерівноцінні. Тим самим, ми підійшли до питання про класифікацію можливостей.\nСправа в тому, що дійсність є єдністю безлічі тенденцій і зв'язків, причому ці тенденції, а значить і виражають їх можливості, нерівноцінні. У процесі розвитку об'єкта відбувається своєрідний "вибір" можливостей з деякого безлічі, причому нереалізовані можливості після цього вибору зникають. Так, віяло можливостей перетворення дитини в представника певної професії або спеціальності гранично широкий, але реалізується з величезного набору можливостей найчастіше лише одна - він стає або інженером, або артистом, або вчителем хімії і т.д. Сам цей "вибір" залежить від багатьох факторів, як внутрішніх, так і зовнішніх по відношенню до об'єкта.\nТак, смола древніх хвойних лісів могла перетворитися в бурштин. Але для реалізації цієї можливості необхідні були певні умови, зокрема, такі, які склалися на узбережжі Балтики.\nСлід враховувати і те, що, як правило, можливість, навіть, якщо вона виражає об'єктивну і притому однозначну необхідну тенденцію розвитку об'єкта на певному конкретному етапі може і не реалізуватися, оскільки вона не є ще дійсність. Навпаки, здійснення можливостей, пов'язаних з випадковістю, не обов'язково, вони можуть реалізуватися, а можуть і не реалізуватися. Уже це показує, наскільки складно співвідношення можливості і дійсності. Ця складність видно і в тому, що, як уже зазначалося вище, можливості нерівноцінні, причому як в якісному, так і в кількісному відношенні. Зазвичай розрізняють можливості реальні і формальні, конкретні і абстрактні. Розглянемо ці поняття.\nРеальна можливість висловлює істотну тенденцію розвитку речі, вона може перетворитися в дійсність при наявності відповідних умов. Наприклад, реальною є в сучасних умовах можливість запобігання світової війни. Формальна можливість на відміну від реальної висловлює другорядні, несуттєві тенденції розвитку об'єкта, вона характеризує відсутність цілого ряду умов, що породжують деяке явище, але в той же час, і відсутність обставин, безумовно перешкоджають його виникненню.\nРазом з тим, формальна можливість не дорівнює неможливості. Вона зі зміною умов може перетворитися в реальну. Так, політ людини в космос, до певного моменту в розвитку техніки, був формальну можливість, з появою ракетної техніки ця можливість стала реальною, а потім перетворилася в дійсність. У той же час, реальна можливість може виступати у вигляді абстрактної або конкретної можливості.\nАбстрактна можливість - це такий різновид реальної можливості, для реалізації якої в даний момент немає всіх необхідних умов. Так, К. Маркс показав, що в межах простого товарного виробництва є в наявності можливість економічних криз. Однак це саме абстрактна можливість, оскільки для виникнення криз тут немає всього комплексу необхідних умов. Такі умови виникають лише при капіталізмі як вищу форму товарного виробництва. Ми, тим самим, підійшли до поняття конкретної можливості. Під конкретної можливістю ми розуміємо таку реальну можливість, яка може перетворитися в дійсність на основі існуючих умов. Ми вже бачили, що реальна можливість економічних криз стає конкретної в умовах капіталізму.\nУже класифікація можливостей по їх якості в певній мірі свідчить про наявність і кількісних відмінностей між ними.\nКожна можливість має об'єктивне підґрунтя, яким є зміст об'єкта і умови його буття.\nТому зі зміною самого об'єкта і зовнішніх умов підставу можливості також не залишається незмінним. Іншими словами, підстава можливості, а значить і вона сама, мають кількісну характеристику, свою міру. Цей захід можливості висловлює категорія ймовірності.\nКожна об'єктивна можливість має підставу за величиною відмінне від нуля, а значить і ймовірність її реалізації не дорівнює нулю, а варіюється від показників близьких до нуля до наближаються до одиниці, але не досягають цієї величини. Так, ймовірність випадання певного показника при киданні гральної кістки дорівнює одній шостій. Це і є міра можливості випадання, скажімо, шістки.\nЗрозуміло, що в складних системах визначення міри тієї чи іншої можливості виглядає набагато складніше. Це, зокрема, має пряме відношення до визначення поведінки складних технічних систем, перевирахованой надійності їх роботи в різних умовах, можливості виникнення несправностей в них і т.д. Для вирішення цих та подібних їм завдань все більше розширюється поле застосування ймовірнісно-статистичних методів при вивченні систем великої складності, де особливо необхідно виявити можливості і їх ймовірності.\nПри цьому, як уже зазначалося вище, підстави можливості можуть або зростати, або зменшуватися, а значить, може змінюватися і ймовірність реалізації тієї чи іншої можливості. Облік цього боку діалектики можливого і дійсного має велике теоретичне і практичне значення, зокрема, в практиці планування економічних і соціальних процесів і в управлінні ними.\nОтже, ми встановили, по-перше, що можливості мають якісну характеристику і виступають як реальні або формальні, конкретні або абстрактні, по-друге, можливості мають і свою кількісну сторону, яку характеризує категорія ймовірності як міра можливості.\nА тепер логічно перейти до питання про умови перетворення можливості в дійсність. Як випливає з попереднього викладу, перетворення можливості в дійсність відбувається при наявності зовнішніх і внутрішніх факторів, необхідних для того, щоб відбулися відповідні зміни в речі, в результаті яких вона перетворюється в іншу річ, скажімо, смола в бурштин, ікринки в рибу і т. д. При цьому закони функціонування і розвитку об'єкта визначають лише спектр допустимих можливостей, але не реалізацію саме цієї визначеної можливості. Останнє залежить від ряду зовнішніх і внутрішніх факторів. Ми вже бачили, що вуглець міг перетворитися, в залежності від умов, або в графіт, або в вугілля, або в алмази. Ікринка, в залежності від умов, може або перетворитися в рибу, або загинути.\nУ природі процес реалізації можливостей протікає стихійно. Тому, наприклад, пристосування видів до складних умов середовища з метою їх збереження пов'язано з масовістю зародків, скажімо, ікринок або насіння рослин. Уже при використанні природних процесів в ході трудової і виробничої діяльності дедалі більшу роль у перетворенні можливості в дійсність починає грати суб'єктивний фактор. Грунтуючись на знанні і використанні законів природи, люди реалізують все більш широкий спектр можливостей, закладених в природних процесах для створення різних технічних систем, технологічних процесів і т.д.\nЩе більшу роль свідома діяльність людей грає в перетворенні можливості в дійсність в ході суспільного розвитку. І в історії об'єктивні умови при перетворенні можливості в дійсність було б невірно ігнорувати, так як це веде до суб'єктивізму і волюнтаризму. Але реалізація можливостей, що виникають на основі дії об'єктивних законів розвитку суспільства, в більшій мірі залежить від суб'єктивного фактора, тобто свідомої діяльності людей, їх волі, енергії, політичної зрілості і організованості.\nПри цьому слід ще раз підкреслити, що суб'єктивний фактор тільки тоді здатний грати роль вирішального умови в перетворенні можливості в дійсність, коли він правильно відображає об'єктивні тенденції, закономірності суспільного розвитку, співвідношення об'єктивних і суб'єктивних факторів.\nАле саме тому в підході до процесу реалізації можливостей в суспільному житті однаково неспроможні як позиція волюнтаризму, що ігнорує об'єктивні умови, що не бажає рахуватися з об'єктивними законами історії, так і позиція прихильників теорії стихійності, принижують, або зовсім заперечують роль суб'єктивного фактора в цьому процесі.\nТаким чином, процес реалізації можливостей, їх перетворення в дійсність складний і багатогранний, він відрізняється рисами своєрідності в природі і суспільстві.\nПри цьому на закінчення слід підкреслити, що категорії можливість і дійсність виступають не тільки як засобу пізнання і перетворення світу, але і як ступені пізнання - від фіксації існуючого пізнання йде через проникнення в закони функціонування і розвитку об'єктів і процесів до визначення тенденцій їх розвитку, до виявлення закладених в дійсності можливостей з тим, щоб так чи інакше використовувати ці знання у практичній діяльності.\nСутність і глобальний характер екологічної проблеми | Шляхи вирішення екологічної проблеми. поняття ноосфери | Структура свідомості і його функції | Свідомість як вища форма відображення дійсності | Свідомість і мозок. Матеріальне та ідеальне | Від психіки тварин до свідомості людини. | Свідомість і мова. Природні і штучні мови | Діалектика як наука | З рухом і зміною | Поняття про закони і категорії діалектики |


Жарких М. І. Чого варті синодики як історичне джерело – Поширені помилки\nПошук по розділу сайта Поширені помилки\nВ цьому розділі будуть розглянути поширені в історичній науці думки відносно синодиків, і показано їх повну безпідставність, помилковість.\nУ синодиках не може бути вигаданих імен\nНеправда. Якраз можуть бути, і фактично є. І то в немалій кількості, так що треба бути доктором історичних наук, щоб цього не помітити.\nВигадані патріархи: 4 імені патріархів записані у ВС, орієнтовно у 1655 році (розділ 266, блок 2). Як я не дошукувався, хто вони такі – нічого не зміг придумати. Звертався навіть до Віри Ченцової, котра знає про патріархів 17 ст. абсолютно все – і вона не може нічого порадити. Підкреслюю, йдеться не про якісь неймовірні глибини давнини, а про середину 17 ст.\nВигадані митрополити: уже в Печерському синодику маємо небувалого митрополита Галактіона (запис орієнтовно 1483 р.). Також у Введенському синодику (в 1654 р.) додано одразу 12 (дванадцять, мої любі!) небувалих митрополитів. Але й на цьому не кінець. В Любецькому синодику (орієнтовно в 1754 р.) записано ще 5 (п’ять, не не помилка набору!) київських митрополитів, котрих наука не знає і невідомо, куди їх притулити.\nВигадані єпископи: наші переліки єпископів до 15 ст. включно страждають великою неповнотою, але починаючи від 16 ст. ситуація поліпшується. Менше з тим, у Любецькому синодику маємо аж двох невідомих науці чернігівських архієпископів, записаних між діячами 18 ст. Двох, мої любі! І це в той час, коли петербурзький Синод контролював усі переміщення усіх духовних осіб, і знав про єпископів більше, ніж вони самі про себе знали.\nНе знає наука єпископа Йосифа, вписаного до ВС орієнтовно в 1687 р. (ВС 1278-1), і так далі.\nВигадані царевичі: у ВС в 1654 р. записали небувалого царевича Іоана (розділ 39). Повторю: якби слава про поминання такого «надлишкового» царевича дійшла була до Москви, могла б вийти дуже неприємна політична справа, бо до самозванців там ставились із лютою серйозністю.\nЛюбителі синодиків пишуть: «Не могло бути свідомих помилок». Відповідаю: свідомо чи несвідомо робились помилки, але вони робились, і ми маємо те, що маємо – тексти, зіпсовані помилками. Гіпотетична відсутність свідомих помилок (знав, собака, як правильно, і все одно вписав неправильно) нічого нам у джерелознавстві не допомагає. До того ж щодо «Переліку князя Костянтина» можна бути цілком певним, що його автор трансформував історичних осіб цілком свідомо.\nУ синодиках не можуть повторятись ті самі імена\nНеправда. Якраз можуть повторюватись і фактично досить часто повторюються.\nНаприклад, у Печерському синодику князь Семен Олелькович згаданий 5 (п’ять, мої любі) разів, і кожного разу так, що немає ніякого сумніву: це – безперечно він. Князь Іван Гольшанський теж згаданий 5 разів – три рази безспірно і щодо двох випадків маю сумніви. Навіть маловідомий князь Фома Трубецькой – і той згаданий три рази.\nУ Введенському синодику три рази згадано московського великого князя Василя 3-го, і також три рази – царицю Анастасію (дружину царя Івана 4-го). Всі згадки – абсолютно безспірні.\nАле це все дрібниці у порівнянні із повторами цілих блоків імен. Так, блок 38 князівських імен із ПС 373 вписаний у ВС двічи – один раз у розділі 32 (князі Острозькі), а вдруге у розділі 50 (князі Вишневецькі).\nІ в інших місцях ВС маємо цілі продубльовані розділи: так, розділ ПС 259 вписано у ВС як розділ 134 і потім ще раз як розділ 253; розділ ПС 284 – як ВС 143 та ВС 254; розділ ПС 281 – як ВС 141 та ВС 255.\nБагато – то не шкодить, аби не було мало!\nЗаписи синодиків велись у хронологічному порядку\nВ такому загальному формулюванні це твердження невірне. А що вірне?\nВ поточній частині синодиків хронологічна послідовність від раніших записів до пізніших більш-менш зберігається, за винятком відзначених вище відскоків до значно давніших записів. Тому можна орієнтовно вважати, що тут має місце хронологічне упорядкування.\nДля історичної частини синодиків ніякого хронологічного упорядкування розділів немає й бути не може, бо вони упорядковані за чинами суспільної ієрархії. (І тут треба бути доктором історичних наук, щоб цього не помітити. От ніхто й не помітив.)\nЩо ж стосується упорядкування імен всередині одного розділу, то воно може бути, а може й не бути. Наприклад, перелік київських митрополитів у ВС має численні перебивки хронології:\nХронологія київських митрополитів за Введенським синодиком\nЩе гірше стоїть справа у Любецькому синодику. Там є перелік московських патріархів – повний але без ніякого натяку на хронологічне упорядкування. Навіть останній за часом правління патріарх Адріан потрапив у середину переліку, хоча від дня його смерті пройшло тільки півстоліття. Висновок простий: навіть у середині 18 ст. писарі синодиків не мали ніякого поняття про хронологію і переписували імена в тому порядку, в якому вони стояли в їх джерелах.\nОтже, у загальному випадку, коли ми не маємо твердих підстав для хронології, послідовність імен у розділах / блоках синодиків нам нічого не дає. Заперечувати це безглуздо, з цим треба змиритись і надалі рахуватись.\nСинодики містять інформацію з дуже давніх часів\nІ це твердження в такому загальному формулюванні невірне.\nПоточні частини синодиків, як ми бачили, типово мають глибину пам’яті не більше 25 років (у 50 % менше), а максимальна глибина пам’яті сягає 100 – 120 років.\nВ історичній частині можуть бути розділи, які сягають навіть 4 ст. (глибина пам’яті близько 1300 років, як у переліку константинопольських патріархів у ВС), але це – наслідок використання письмових джерел. Синодики не є й не могли бути тут першоджерелом, і такі розділи становлять інтерес виключно з точки зору історіографії: як писар синодика упорався із переписуванням своїх джерел, чи намагався його редагувати / доповнювати і т. д.\nНайдавніші українські синодики походять з кінця 15 ст. (окрім дослідженого мною Печерського синодика, це Городищенський синодик, розпочатий в 1484 р. [Pomianyk of Horodysche : 1484. – Winnipeg : 1962. – 54 p. На жаль, там подано факсимільну копію тільки початкових сторінок, а 9 / 10 обсягу ще чекають, поки ним хтось зацікавиться]). В цих синодиках немає жодного князя з часів Київської Русі (окрім святого князя Володимира, про існування якого неважко було довідатись із місяцеслова, Пролога чи Мінеї).\nПісля цього історія (за Печерським синодиком) починається заново – з Ольгерда, якого, повторюся, вписано як буцімто-православного – «оплошно и не справясь с делом».\nНіяких давніших князів ні один синодик просто не знає, і ми навіть нині не маємо ніяких позитивних даних, що в давньоруський час синодики взагалі існували. Більше того, велика різниця у способі ведення синодиків українських і білоруських, з одного боку, і великоруських – з другого, показує дуже виразно, що ці традиції формувались незалежно, а не були слідуванням якомусь усталеному давньому зразку.\nЗаписи князів (власне, правителів) 11 – 15 ст. у Введенському синодику мають джерелом московські генеалогічні записи, котрі, у свою чергу, є скороченням відомих нам літописів і загалом не викликають заперечень. Але такі записи – повторюся – з’являються в синодиках там і тоді, де й коли з’являються оці списки з офіційного московського джерела.\nЗаписи синодиків велись\nу порядку генеалогічного старшинства, або\nСинодики – важливе генеалогічне джерело\nНеправда. Нічого корисного для генеалогії синодики не містять.\nОкрім уже відзначених переліків правителів з офіційного московського джерела, жоден інший розділ, який піддається хоч трохи розшифровці, не показує ніякого генеалогічного упорядкування – ані від предків до нащадків, ані від нащадків до предків.\nПисарі синодиків просто не розуміли, що таке генеалогічне упорядкування і навіщо воно їм (і богу як слухачу поминальних записів) потрібно. Не розуміли цього і самі князі, до яких власне ми можемо прикладати поняття «генеалогія». Перший «наш» (власне, білоруський) генеалогічний запис належить князям Одинцевичам і походить в 1519 року. З нього можна побудувати генеалогічне дерево, але в Печерським синодик потрапили тільки його уламки (і то за умови, що будуть прийняті мої гіпотетичні ототожнення). Але навіть якщо ці припущення прийняти, ми бачимо в ПС чистий хаос:\nНаступні генеалогії «наших» князів походить із 17 ст., не раніше, і виникли під католицьким впливом, коли новоявлені ренегати православія потребували «легітимації» свого становища серед католиків. Ніякі синодики тут їм допомогти не могли, і для побудови оцих генеалогій не використовувались.\nМожна сказати й гірше: «генеалогічна інформація» із синодиків здатна дезорієнтувати дослідників. Так, у Введенському синодику ми маємо приписки невідомою рукою до переліку князів Острозьких (ВС 32-37 і далі). Приписки подають генеалогічне відношення названих у ВС князів до князя К. І. Острозького (дід, брат, дядько і т. д.). Із 6 приписок тільки 2 правильних, а 4 помилкових: К. І. Острозький не мав брата Іоана (32-46), ані дядька Федора (32-55), ані діда Олексія (32-41; такого імені в роду Острозьких взагалі не було). І прадіда Данила (32-37) – теж не мав.\nТепер маємо дві можливості: або довіритись синодику і додати до генеалогічного древа оцих князів, невідомих з інших джерел, або відкинути ці приписки як некомпетентні. Але вигадувати зайвих князів без видимої потреби нам заборонив ще Вільям Оккам у далекому 14 столітті, тому залишається відкинути вказівки синодика як помилкові й не обізнані зі справою.\nСинодики містять унікальну генеалогічну інформацію\nНеправда. Те, що у синодиках є генеалогічного – не унікальне, а те, що є унікального – не генеалогічне.\nВ усіх спробах ототожнення князів із синодиків я керувався довідником Юзефа Вольфа [Wolff J. Kniaziowie litewsko-ruscy od końca 14 w. – Warszawa: 1895. – 698 s.], пильнуючи тільки, щоб не попастись на «інформацію», котра сама походить із досліджуваного синодика. В усіх успішних спробах ототожнення князів рух йшов тільки в одному напрямку: від довідника (основаного на документальних даних) до синодика, і ніколи – навпаки.\nЖодного разу жоден синодик не допоміг з ототожненням осіб – з тієї простої причини, що потрібна нам «паспортна інформація» писарів синодиків не цікавила, а те, що цікавило і було записано – і так відомо з документів, більше і надійніше, ніж із синодиків.\nОтак стоїть справа із генеалогічними даними – вони не унікальні і нічим в генеалогії допомогти не можуть.\nЩе виразніше стоїть справа із унікальними даними. В ПС ми маємо, як уже згадано, 769 князів, із них тільки 101 ім’я можна вважати упевнено ототожненим, а ще 46 імен потребують припущень (більше або менше вірогідних). 622 імені залишаються неототожненими:\nРозподіл князів Печерського синодика за класами інформативності\nОтже, маємо 600 із гаком князівських імен – справді унікальних, бо не можемо зв’язати їх з повідомленнями інших джерел. Сумніватись в їх реальності не випадає, бо всі вони походить з поточної частини ПС, і справді неясно, навіщо б ініціаторам записів і писарям синодика їх вигадувати. Але куди їх тепер притулити? До якої генеалогії, до яких родів? «Кто они, куда их гонят?»\nВідповідь дуже проста: ці унікальні дані не надаються до генеалогічної інтерпретації, і дослідники їх проминають мовчки. Так, Л. В. Войтович, розглядаючи Печерський синодик, включив тільки 325 князів, або 42 % [Войтович Л. В. Князівські династії східної Європи (кінець IX — початок XVI ст.). – Льв.: 2000 р., «Києво-Печерський пом’яник. Спроба ідентифікації князівських імен»]. Моя перевірка його припущень показала, що у значному числі вони безпідставні, але щодо 58 % князів він не зробив навіть таких припущень.\nСеред цих зайвих, нікому не потрібних князів трапився і князь Юрій Чернігівський, записаний до ПС орієнтовно у 1490 – 1491 рр. (ПС 42-2-1). На кілька десятків вигаданих «чернігівських» князів у «Переліку князя Костянтина» прийшовся один реальний князь – і з тим невідомо що робити.\nЄдиний виняток (на 30 тисяч імен, ще й з гаком) – запис княжни Марії (ПС 416-199), зроблений в 1530- роках. У приписці на полі вона названа дочкою князя Костянтина Острозького, і якщо покладатись на цю приписку, її місце в генеалогії цілком ясне. Можна думати, що вона померла маленькою (принаймні – безспірно незаміжньою), тому про неї не лишилось інших згадок.\nСинодики подають точну генеалогічну інформацію\nНеправда. Часто ця інформація зазнає великих викривлень.\nДетальний перелік усіх спостережених викривлень тексту Печерського синодика при його переписування до Введенського синодика зібрано в розділі «Джерела» моєї роботи про Введенський синодик. Відзначу тут коротко:\n1, при переписуванні пропускаються деякі імена князів.\n2, при переписуванні може губитись титул князь і навпаки, цей титул може приписуватись нетитулованим особам. Рідко, але буває, і це надзвичайно прикро. Подібне трапляється і з панами: у ВС деякі роди названі панськими, котрі не мали цього титулу у ПС.\n3, при переписуванні нерідко скорочуються і ті скупі біографічні дані, котрі все ж були у джерелі.\nСинодики точно відображають склад записаних родів, або\nУ синодиках не може бути\nавторських реконструкцій складу родів\nНеправда. Якраз можуть бути «реконструкції», і фактично вони є.\nПро це говориться в процитованому вище розділі «Джерела Введенського синодика», ту подаю тези:\n1, кілька окремих записів одного князівського роду можуть об’єднуватись в один запис, із перекомпоновкою послідовності імен. При цій перекомпоновці пізніші князі можуть заскакувати перед ранішими князями, бо писар не мав уявлення про час їх життя і взагалі на нього не вважав (навіть якби знав).\n2, князі невідомих родів можуть підшиватись під заголовки князівських родів, зазначені вище по тексту.\n3, князі з відомих родів (виділених окремими заголовками) також можуть підшиватись до інших родів, не зважаючи на заголовки.\nОтже, застереження С. Веселовського повністю підтверджуються, і ми, розглядаючи історичні частини синодиків, переважно не знаємо, що й наскільки там викривлено. Ясно тільки, що почувався при переписуванні досить вільно і давав джерельному матеріалу такий лад, який відповідав його уявленню про синодик. Звичайно, уявити собі вигляд первісної будівлі, маючи нову будівлю з тих самих цеглин, досить важко.\nУ синодиках обов’язково записані\nбатьки ініціаторів записів\nВ такій категоричній формі це неправда. Записи синодиків можуть містити імена батьків, а можуть і не містити їх.\nРясний матеріал для цього дає Введенський синодик, у заголовках розділів якого часто ініціатори записів часто названі по-батькові. І оцього імені батька ми часто не бачимо в поминальному переліку.\nНайбільш показовий випадок – запис князя Федора Федоровича Волконського (ВС 78), зроблений в 1654 р. В ньому ми не бачимо імені батька – князя Федора Петрович волконського, який помер у 1630 році. У поминальному записі взагалі немає жодного князя Федора! Тобто нема навіть підстав для припущень – це «той» Федір чи «не той».\nЧому з’являлись такі записи – я не знаю, але їх наявність ясно показує, що ми погано розуміємо мотиви, котрими керувались ініціатори записів при формуванні переліків імен. І тому апріорні припущення – «в поминальному записі повинні бути такі особи» або «в поминальному записі не може бути таких осіб» – є дуже слабкими, і краще обходитись без них.\nУ синодиках записували тільки померлих\nВ такій категоричній формі це неправда. Записані особи можуть бути померлими, а можуть бути і живими на момент внесення запису до синодика.\nУ Введенському синодику трапляються записи імен батьків «і чад їх» або «і всіх родичів їх» – серед яких можуть бути і живі. Нарешті, трапилась і формула «о здравии» (ВС 871-2).\nНайбільш виразний приклад дає запис Дмитра Туптала (майбутнього ростовського митрополита, ВС 1312), зроблений 17 червня 1688 року (пряма дата в тексті, зауважу, котра до того ж узгоджується з часом перебування Дмитра в Києво-Печерській лаврі). Там записані імена Сави, Марії та Олександри, котрі співпадають з іменами його батька, матері і старшої сестри. Всі вони на момент запису були живі і мешкали в Києві, тобто Дмитро про це знав.\nЯк же тепер зрозуміти цей запис? Може, тут згадані якісь інший Сава, інша Марія та інша Олександра – не ті його найближчі родичі, котрих ми знаємо з інших джерел? Бритва Оккама вимагає відкинути це припущення. Залишається допустити, що до синодика вписано поминання живих людей. І при цьому формула запису ніяк не відрізняється від традиційного поминання померлих, та й запис зробила людина освічена, письменна, до того ж ігумен монастиря, тобто людина, котра знала, кого личить, а кого не личить записувати до синодика. Тут уже згадувати оповідання А. П. Чехова «» не випадає.\nЗвичайно, переважна частина вписаних до синодиків імен належала людям, уже покійним на момент запису, але ця статистична перевага нічого не допомагає у випадку, коли ми розглядаємо одне конкретне ім’я. А між тим на аксіомі «записаний до синодика = померлий» будується вся хронологія синодиків!\nУ синодиках записували тільки православних\nНеправда. Могли записувати католиків, і фактично записували.\nНаприклад, у Печерському синодику вписано католика – великого князя Вітовта (ПС 9-3). Правда, пізніше це ім’я вишкрябали, але для нас це не має значення. Поруч записано ім’я язичника Ольгерда, якому задля благопристойності вигадали «християнське ім’я». Чи це фальсифікація свідома, чи несвідома – не має значення, бо це – фальсифікація.\nУ Введенському синодику записано князя Ієремію Михайловича Вишневецького (ВС 70-7) – не просто собі католика, але ренегата православія, зрадника вірі батьків і запеклого ненависника усіх православних. Немало там й інших католиків.\nТому з одного тільки факту запису до православного синодика ми не можемо робити категоричного висновку про православну віру записаної особи – потрібні додаткові свідчення за або проти.\nЗа запис до синодика обов’язково\nробились внески на монастир, або\nВедення синодиків було\nджерелом прибутків монастиря\nВ такій категоричній формі це неправда.\nТут треба розрізняти синодики великоруські, для яких подекуди є супровідний матеріал у вигляді «вкладних» та «кормових» книг, і українські та білоруські синодики, де такі додаткові книги не велися.\nПрактика розподілу записів між синодиками, вкладними та кормовими книгами була затверджена Стоглавим собором 1551 р., але навіть в Московській державі вона не була запроваджена повністю – ані територіально, ані по суті. Мабуть, така складна система була по плечу тільки найбільшим монастирям і столичним соборам.\nАле для православних земель під владою Литви і Польщі ці рішення не мали сили, і не видно ніяких слідів їх використання.\nЗаписи матеріальних внесків на монастир у наших синодиках вкрай рідкісні, тому, залишаючись на грунті позитивних фактів, мусимо визнати, що такі внески робились вряди-годи, чисто випадково. Не треба уявляти собі, що цей запис супроводжувався чимось на зразок сучасного державного мита при оформленні нотаріального акту.\nБільше того – ті внески, які записані в синодиках, переважно невеликі (за абсолютною вартістю, не за їх вагою для жертводавця – пригадаємо євангельську «лепту вдовиці») і зроблені переважно людьми нетитулованими, невідомими в історії. А от пожертв від людей заможних – князів та панів – якраз і не видно. Це знову змушує замислитись – у яких конкретних формах здійснювалась підтримка православної церкви з боку вищих шарів суспільства (в умовах іноземного та інославного панування).\nЩо ж стосується синодика як джерела доходів монастиря, то мені взагалі не ясно, на яких конкретних фактах оперто цей погляд. Ось доходи Михайлівського Золотоверхого монастиря:\nСтруктура доходів Михайлівського Золотоверхого монастиря за 1864 р.\nЯк бачимо, доходу від синодика тут взагалі немає – хіба би він ховався у статті «Пожертвування», котра становила менше 2 % (тому й не показана на діаграмі). Так чи інакше, окремим рядком у структурі доходів синодик не виділено, і ми не маємо позитивних даних говорити, що колись було інакше.\nМикола Жарких – Жарких М. І. Чого варті синодики як історичне джерело – Поширені помилки


МВФ залишив Україну без траншу: у Зеленського розповіли, що тепер буде. Politeka\nМВФ залишив Україну без траншу: у Зеленського розповіли, що тепер буде\nМВФ не виділить Україні $ 1,3 млрд кредитних коштів найближчим часом\nГрошей не буде не дивлячись на те, що в умови для продовження фінансування Київ в основному виконав. Причин кілька. Перш за все – виключення з Кримінального кодексу за рішенням Конституційного суду статті про відповідальність за незаконне збагачення. У МВФ дуже обурені були таким рішенням. Також у фонді не бачать ніякої стабільності в Україні – глава уряду Володимир Гройсман подав у відставку, а парламент очікують позачергові вибори.Також в МВФ не знають, яку тактику буде вести Володимир Зеленський. Саме ця невизначеність не дає можливості отримати України черговий транш за програмою stand by, яку Україна уклала в грудні 2018 року. Це 4-місячна програма обсягом $ 3,9 млрд.\nТеги: кредитировние МВФ транш


Післяпологові труднощі для мами | Наша мама | Все для молодих мам і батьків\nПісляпологові труднощі для мами\n23:55, 31.01.2013 | Категорія: Вагітність та пологи\nНародження дитини – це найпрекрасніша і найбільш очікувана мить для кожної жінки. Але це і велика відповідальність.\nДоки породілля ще перебуває у пологовому відділені під наглядом лікарів, санітарок медсестер, вона відчуває себе значно впевненішими. Завжди поруч є спеціаліст, який все розкаже, все покаже, навколо метушня, біганина.\nОт цей урочистий момент, коли вас під на порозі зустрічає щасливий татусь, уся родина. Фотографії, відео зйомки, вітання... Гордість!\nТа приходить той момент, коли всі розійшлися, коханий увімкнув телевізор, кидаючи час від часу погляд на вас з малюком. І ви усвідомлюєте, що залишися наодинці з великою відповідальністю, великою кількістю нових для вас, хоч і приємних, але ж клопотів. Новий режим сну, харчування… Якщо про такий взагалі можна говорити.\nБагато породіль у цей період впадає у післяпологову депресію. Давайте розберемося з «Нашою мамою», що відбувається з жінкою в цей час.\nУ післяпологовому періоді, твій організм ще не до кінця відновив звичний гормональний фон і нестабільність психіки і перепади настрою для цього часу ще цілком характерні. Хронічне недосипання і неможливість приділити собі достатньо часу, призводять до того, що ти відчуваєш себе недоглянутою і не бажаною. Навіть коли з'являється вільний час, то хочеться лише спати. Тому просто необхідно щоб поруч був хтось, хто може взяти на себе частину турбот про дитину, що б ти могла привести себе в порядок, та й просто виспатися. Дуже важливо щоб після пологів у тебе була можливість кому-небудь виговоритися і бути почутою і зрозумілою. Добре, якщо цією людиною буде чоловік або мати.\nЗайва вага, набрана під час виношування і вигодовування малюка - часта причина депресії молодої мами. Тут дуже важлива роль чоловіка, він повинен проявляти максимум лояльності, любові і турботи про жінку, що б у неї не виникало сумнівів, що вона кохана і бажана. Але не потрібно забувати і про свою фізичну форму. Миттєво схуднути, звичайно, не вийде, крім того, період грудного вигодовування - зовсім не час для дієт, але поступовими щоденними зусиллями тобі прекрасно вдасться згодом повернути себе в колишню форму.\nЦінні вказівки від родичів\nЩе одним вагомим чинником, що провокує післяпологові труднощі, є постійні спроби з боку старших нав'язати свою думку про догляд та виховання дитини. Трапляється, що тебе просто повально з усіх боків засипають цінними вказівками мами, тата, бабусі і т.д., які, звичайно ж, всі знають краще тебе. Від цього виникають сварки з близькими людьми, адже їхня підтримка потрібна зараз як ніколи. З появою на світ немовляти, у тебе можуть виникнути проблеми у стосунках з чоловіком. Буває, що чоловік відчуває себе кинутим і забутим, тому що все твоє увагу забирає дитина. Але, як би це не було важко, потрібно приділяти увагу і дарувати тепло і ласку і чоловікові теж, тоді він набагато охочіше увіллється в процес догляду за малюком. Часто розбіжності і сварки у молодих батьків виникають на ґрунті сексу, але тут все індивідуально і вам обом потрібно проявити розуміння і лояльність.\nПри відсутності протипоказань, жінка може повернутися до статевого життя вже через місяць після пологів, але якщо гормональний фон ще не відновився, то вона може не хотіти близькості до півроку. Післяпологовий період - складне випробування для всіх членів сім'ї, особливо це складний період для молодої матері. Тому, чим тепліше буде атмосфера в сім'ї, чим більше розуміння і турботи її члени будуть проявляти один до одного, тим швидше у вас вийде подолати цей нелегкий час. Навіть якщо тобі дуже важко, згадай великі слова «і це теж мине ...», і дійсно, труднощів з часом буде менше, життя налагодиться, і залишаться тільки найкращі спогади про те, як у вашому житті з'явився малюк.\nТеги: мама, дипресія, Секс після пологів


КРАСНОПІРКА - Wobler\nДодому Прісноводні риби України КРАСНОПІРКА\nКРАСНОПІРКА / СПОСОБИ ЛОВУ КРАСНОПІРКИ\nЛАТИНСЬКА НАЗВА: Scardinius erythrophthalmus\nАРЕАЛ ПРОЖИВАННЯ КРАСНОПІРКИ В УКРАЇНІ\nЯк і карпо, краснопірка з’явилася у водах України, спочатку в річках, що впадають у Чорне і Азовське море. Пізніше, ця риба заселила і штучні ставки. У багатьох країнах світу вона вважається шкідливим видом, витісняють аборигенів. Ось і в Україні, тепер вона поширена повсюдно. Лябимые місця проживання — прибережна рослинність. Краснопірки, дуже люблять нависають над водою очерети, дерева і мости. Мешкає у так званій траві ялинці, від весни до зими. Дуже любить тінь і на відкриті ділянки намагається не виходити.\nМіжнародне ихтиологическое назву вона отримала в 1758 році. Як і більшість коропових, вона любить теплу і рідку воду. Живе в природі до 20 років (офіційно зареєстрована тривалість життя — 19 років), сягає 50 сантиметрів довжини (максимум 61,7 сантиметрів) і може важити більше двох кілограмів. Краснопірка відрізняється від плотви і тарані, ротом, зверненим вгору. Росте повільно. Нерест відбувається навесні, при температурі води 15 градусів Цельсія.\nЦе постійний клієнт опадів рибалок, дуже поширена у водоймах нашої країни. Риба, що мешкає в поверхневому шарі, у місцях зі слабкою течією або без нього, любить ховатися під нависаючими над водою деревами, в коряжнику, часто харчується комахами, що падають у воду. Вона досить цікава як об’єкт спортивної риболовлі. Ловиться, що називається в пів води. Великі особини мають потужний опір. По своїй поведінці на гачку нагадує щуку і головня. Не рідко, краснопірка ловиться на штучні наживки як справжній хижак, хоча і не має зубів. Найбільш успішна у рибалок ловля краснопірки на махову вудку. Воліє, з наживок, різних комах і личинок, а так само хробака, опаришів, мотиль, манку, тісто, хліб і перловку. Великі особини — клюнют на кукурудзу. Головне, що потрібно з усього цього запам’ятати, що краще всього ловити червоноперку поплавковою вудкою, у вікнах рослинності, на невеликій глибині.\nВиділити можна лише весну і літо. З настанням осені і взимку краснопірка не харчується. Дрібні особини до весни ховаються в прибережній рослинності, а великі зимують на глибині. Гіпотетично, з умовною натяжкою можна виділити посленерестовый жор. Але клює краснопірка більш менш рівномірно, з кінця квітня по вересень. Так само, краснопірка майже не харчується в темний час доби.\nТеплий, тихий літній вечір або таке ж ранку. Головне, щоб вода була вище двадцяти градусів цельсія.\nЦя красива рибка отримала свою назву за колір плавників. Вони у неї яскраво-червоні. Тіло ж її , має ідеальні «акваріумні» форми і забарвлення під стать. Рот у краснопірки звернений вгору і їй, просто не зручно брати їжу з дна.\nУ гастронгомическом плані краснопірка досить смачна риба, але на жаль, не у всіх водоймах її м’ясо таке. Часто українські рибалки скаржаться, що від неї сильно пахне тванню. Це так, подекуди, позначається на смакових якостях спосіб її життя.\nВ якості орієнтира наведу вам спійману рибу Стівом Поттом, у Великобританії. Важила особина 1,8 кілограма\nнаступна статтяКАРАСЬ СРІБНИЙ


Power Pro Gainer, 1 кг - в Києві та Україні, найнижчі ціни | Sport-Atlet\nКод товару: CN78-1\nБанан Шоколад Ваниль Ягода\nОпис Power Pro Gainer, 1 кг\nPower Pro Gainer - високоефективний гейнер від популярної на спортивному ринку української компанії. Він дозволяє займатися спортом з максимальною користю для організму. Вже через пару тижнів буде видно результат: м'язи стануть великими і пружними, а тіло знайде бажану рельєфність.\nКупити Power Pro Gainer ви можете прямо зараз в нашому інтернет-магазині за найнижчою ціною. Так що не зволікайте ні хвилини, додайте товар в корзину, вибирайте його кількість і оформляйте замовлення, м'язи самі по собі рости не почнуть, потрібно зробити правильний крок!\nПризначення Power Pro Gainer:\nнормалізація балансу азоту в м'язових волокнах;\nсприяння активному росту м'язів;\nзаповнення дефіциту глікогену в м'язах для стабільної їх роботи;\nзбільшення рівня тестостерону в крові;\nАктивні компоненти Power Pro Gainer:\nЦей гейнер за своєю природою багатофункціональний, тому що в компанії Power Pro завжди намагаються створити практичну і корисну річ. Тому в силу свого складу може використовуватися також як спортивний джерело амінокислот, вітамінів і мінералів для організму. Також він насичений рослинними екстрактами:\nГуарана грає головну роль в спалюванні жиру, поліпшення загального тонусу організму. Науково доведено, що, коли гуарана засвоюється організмом, то процес відновлення м'язів і зв'язок проходить значно швидше, також вона блокує втому і підвищує витривалість в рази. Встановлено, що вона покращує розумову діяльність, і здатна зарядити енергією на цілий тренування.\nТрибулус Террестріс регулює рівень холестерину в крові, підвищує викид чоловічого статевого гормону.\nЖеньшаень прискорює метаболізм, покращує розщеплення цукрів, відновлює пошкоджені тканини печінки, стимулює виділення шлункового соку і покращує роботу серцево-судинної системи.\nТакож з компонентів слід зазначити левокарнітіна, який перешкоджає катаболізму і виводить надлишки холестерину з крові. Глютамин в свою чергу активно бере участь в синтезі білка, покращує розумову роботу, стабілізує кислотно-лужний баланс. Таурин поліпшує перетравлювання жирів, є антиоксидантом.\nЯк застосовувати Power Pro Gainer:\nВчені, які працюють в компанії Power Pro, розробили універсальну рекомендацію по застосуванню препарату. Таким чином, для того щоб досягти оптимального результату, Power Pro Gainer варто приймати два / три рази в день (в залежності від складності передбачуваних фізичних навантажень). Один раз варто прийняти через 30 після кінця тренування, а один або два інших в будь-який інший час (найкраще в першій половині дня).\nХарактеристики Power Pro Gainer, 1 кг\nВиробник Power Pro\nФасовка від 1 кг до 3 кг\nКількість порцій 25\nЗміст порції 40 грамм\nВміст білків 25%\nВміст вуглеводів 67%\nДобавки Вітаміни, Рослинні компоненти, Амінокислоти, Трибулус террестрис\nСклад Power Pro Gainer, 1 кг\nКалории\t 156 ккал\nБелок\t 12 г\nУглеводы\t 26,96 г\nЭкстракт трибулус террестрис\t 120 мг\nЭкстракт гуараны\t 80 мг\nЭкстракт корня женьшеня\t 12 мг\nАльфа липоевая кислота\t 4 мг\nВитамин С\t 2,4 мг\nВитамин Е\t 0,4 г\nВитамин В1\t 0,056 г\nВитамин В2\t 0,064 г\nВитамин В3\t 0,72 мг\nВитамин В5\t 0,24 г\nВитамин В6\t 0,08 г\nВитамин В7\t 6 мкг\nВитамин В9\t 8 мкг\nВитамин В12\t 0,04 мкг\nАланин\t 0,536 г\nАргинин\t 0,216 г\nАспарагиновая кислота\t 1,336 г\nВалин\t 0,616 г\nГистидин\t 0,269 г\nГлицин\t 0,216 г\nГлютамин\t 2,136 г\nИзолейцин\t 0,584 г\nЛейцин\t 1,44 г\nЛизин\t 1,2 г\nМетионин\t 0,264 г\nОрнитин\t 0,32 г\nПролин\t 0,664 г\nСерин\t 0,4 г\nТирозин\t 0,4 г\nТреонин\t 0,5884 г\nТриптофан\t 0,24 г\nФенилаланин\t 0,4 г\nЦистеин\t 0,12 г\nЦистин\t 0,32 г\nВідгуки Power Pro Gainer, 1 кг\nGNC Zinc 50 mg, 90 таблеток\nOlimp MCT Oil, 400 мл\nOstroVit A-AKG Shot, 24*80 мл\nOstroVit Vit&Min Forte, 90 таблеток\nUZspace 500 мл, зелена\nNordic Naturals Prenatal DHA Vegan, 60 капсул\nSolgar Folate 666 mcg (Metafolin 400 mcg), 100 таблеток\nSyntrax Micellar Creme, 908 грам\nGNC 5-HTP 100 mg, 30 капсул\nOlimp Ferti Lady, 15 пакетиків\nOlimp TRI-Mag B6, 30 таблеток


Імітація на державному рівні - ЗНАЮ.org • Чим живуть Прилуки\nГоловна → Політика → Імітація на державному рівні\n16 квітня 2021 - Серафим Наждак\nТа насправді вже не перше десятиліття я бачу, що це не так.\nОсь зараз у нас весна. То що ж у нас не так із владою навесні?\nКожної осені та весни владні органи починають імітувати шалену активність у захисті екосистеми України. Чому ж імітувати? Ну самі посудіть...\nДесь із середини 1970-х років минулого століття у нас розпочалася газифікація, зокрема, переведення жител людей на опалення газом. Це було як на ті часи досить дешево і вигідно як не подивись. Ну наприклад, якщо людина опалювала свою хату дровами, торфом, вугіллям чи відходами вугільної та нафтової промисловості - так званими брикетами, - то для цього треба було заздалегідь купити ці дрова, торф, вугілля чи брикети. А вони коштували недешево. Потім треба було привезти все те до двору, потім ту вантажівку розвантажити перед двором. За тим, якщо це дрова, ті дрова треба було попиляти ручною пилкою (електричних та бензинових пилок у ті часи у містах та селах просто не було), поколоти сокирою, поскладати та занести у сараї. Торф, вугілля та брикети теж треба було занести у сарай - для опалення печі воно повинне бути сухе. Потім, якщо треба протопити у хаті, треба було занести те паливо відром із сараю у хату, розтопити піч і постійно за нею наглядати, щоб вчасно підкинути паливо і щоб у хату не пішов чадний газ. Наступного дня треба було піч вичистити, жужелицю що не згоріла (вугільний перегар) відром винести просто на грунтову дорогу перед двором - таким чином укріплювалась частина вулиці, де їздили автомобілі. А дров'яний попіл виносився тим же відром на город, бо це - хороше добриво.\nДо того ж кожного року треба було чистити димоходи від сажі щоб не влаштувати пожежу!\nІз появою газу все спростилося до смішного - просто запалив котел і маєш у хаті тепло. Ніякі труби не коптять небо, та й після нічого не треба чистити й виносити з хати, бо при згорянні газу утворюється водяна пара та вуглекислий газ.\nПро ціну всього того я тут не буду згадувати, щоб не наганяти на людей сум.\nВід звичайного пічного опалення з початком холодного сезону над містами й селами України стояв такий специфічний «зимовий дух» печей і диму від згорілих дров, торфу та вугілля.\nЗ приходом «великої газифікації» той дух поступово зник - нічому було диміти.\nТак було до тих пір, поки хитромудрі "дяді", яких ми сьогодні називаємо олігархами, не вирішили, що можна ж всенародне добро, тобто газ, який належить всьому народові України, а не тільки виключно олігархам, прибрати до липких рук!\nІ вони це зробили - газ став неймовірно дорого коштувати! Добувають його у нас практично під ногами, а платимо ми за нього чомусь так, начебто ми його придбали десь у Роттердамі - сумнозвісна схема збагачення «Ротердам +», тобто - ціна на біржі в Ротердамі ПЛЮС нібито доставка з Німеччини в Україну. (Правда з приходом "слуг народу" в Україні піднявся галас (по-сучасному - хайп) що ось-ось запровадять формулу «Ротердам -», але щось до діла не дійшло.) Хоча, якщо би була справедлива ціна, то вона би вираховувалась із суми всіх витрат на конкретній свердловині (а це постійно у режимі реального часу підраховує бухгалтерія будь-якого газовидобувного підприємства) плюс націнка рентабельності. Очевидно, що ця ціна була би в рази меншою - і відповідала би дійсності!\nОтже... ціну на газ загнали за хмари. Українці почали міркувати, як же все ж таки отримати тепло у хатах? І їм ті ж самі підприємливі "дяді" підказали - твердопаливні котли! Правда ніхто не попередив, що із збільшенням попиту на тверде паливо, ціна на нього полізе теж за хмари! А підприємлива сволота почне вирізати «нічийні» лісосмуги на полях, які в основному складаються із акації. І то теж не додає екологічності у наше життя.\nЛюди поступово почали переходити на таке опалення - повертатися у 1970-ті роки! Але ціна на тверде паливо у 1970-ті роки не повернулася! То що ж робити, якщо ти вже встановив дома такий котел?! Як казав мій хороший товариш, він встановив такий котел, натомість отримав шалену ціну за дрова, яких треба на зиму дві вантажівки, потім ті кубометри дров порізати-поколоти, скласти у сарай, занести-винести...та ще й на додачу - куди дівати попіл із котла (бо ж дороги зараз здебільшого асфальтовані) та як чистити димохід!\nА над містом знову з'явився той «зимовий дух», який мені особисто нагадав про дитинство.\nОтже весь опалювальний сезон значна частина міста опалюється дровами, вугіллям, торфом та... куди правди діти - різним сміттям і відходами! А кожна піч має димаря. Поруч з деякими такими димарями пройти неможливо - смердить так, що сльози на очі навертаються! Цікаво - що вони там палять?!\nОтже, із середини жовтня до середини квітня значна частина міста кожен день по декілька годин димить і смердить на всі боки! І нікого це не зачіпає! Ніяку комунальну варту чи поліцію, чи екологів.\nЗапам'ятаємо цю думку!\nЗ приходом весни люди починають прибирати біля дворів і хат. І все, що згребли на вулиці та у городах палять, бо контейнери для сміття є далеко не у всіх закутках міста! Декілька днів над містом висить дим від спаленого сміття і торішнього листя.\nІ от саме у цей час влада починає свою щорічну ІМІТАЦІЮ турботи про чистоту природи і навколишнього середовища! Такі собі вгодовані хлопці, яких ми звемо поліцією або ж комунальною вартою (у різних містах по різному), ходять по дворах і хапають дідусів та бабусь за віники і граблі - НІЗЗЯ! Як це ви палите сміття й листя? Ви ж забруднюєте нашу атмосферу! При цьому вони можуть показово залити відром води вже напівзгорілу купу листя, а також у гіршому випадку - виписати штраф.\nЗапам'ятаємо й цей момент!\nА тепер ось така думка. Порівняємо цілий сезон, коли півміста смачно димить і смердить трубами у холодне небо і декілька днів, коли люди згрібають на обійстях листя та сміття - яка із цих двох дій людини більш шкідлива для навколишнього середовища? Декілька днів диму від листя, чи декілька місяців диму від печей, де палиться що завгодно?\nНіхто не буде заперечувати, що й те й інше - шкідливе для екосистеми. Шкідливе, ще й як! Якби ж то ми мали можливість купити той газ і не чадіти трубами у небо півроку, а то й більше? Тоді і боротьба за «чисте повітря» восени і навесні була би логічною і не виглядала так смішно (хоча іноді - дуже сумно)!\nАле... із бабусями та дідусями на городах вгодовані хлопці-поліцаї готові боротися, а от боротися із олігархами та навести лад у цінах на газ для всієї України, щоб вона змогла таки його сама ж у себе купувати - ніхто просто не хоче! Ні наші «слуги» - депутати, бо вони стоять на захисті інтересів олігархів, ні поліція, бо вона стоїть на захисті інтересів власних кишень. Про нашу «судову систему» я взагалі промовчу!\nОтже і надалі ми будемо кожної осені та кожної весни спостерігати за ІМІТАЦІЄЮ бурхливої державної діяльності під виглядом турботи про захист екосистеми України.\nРейтинг: 0 Голосов: 0 7464 перегляду\nСашко # 25 жовтня 2021 в 20:36 0\nЗнову осінь.. Знову - стара пісня про те, що палить листя не можна!!! Але вже місяць, як раннім ранком вийти на вулицю, то над містом висит смог, який тхне згорілими дровами та вугіллям! І то для зеленських всякого штибу - нормально...