Крим, Бахчисарай. Відпочинок у Бахчисараю - Ради автотуристам\nГОЛОВНА • ВІДКЛИКАННЯ ТУРИСТІВ • ПОШУК RU BY ES FR UA DE EN\nвідпочинок у БАХЧИСАРАЮ\nЧаир - лісовий сад\nМангуп і Эски-кермен\nВеликий каньйон Криму\nОгляд пляжів. Натуризм\nКалендар основних подій\nСкелі і печери\nКарта Ханського Палацу\nПансіонат 'У Лукомор'я'\nБаза відпочинку 'Іскра'\nБаза 'Орлиний Залет'\nТуристська база 'Привал'\nДОТ 'Им. Казакевича'\nПередгірний Крим - найменш відомий, але самий цікавий район для маршрутного автотуризму.\nВесна в Передгір'я приємніше, ніж на Південному березі, і вуж тим більше - краще, ніж на узбережжя степової зони. Немає сирих пронизуючих вітрів з моря, численні гірські озера швидко прогріваються, усюди цвітіння, зелень і простір. Ну а осінь гарна достатком фруктів і винограду і їх возбуждающе низкою ціною.\nОхоронювані автостоянки є при всіх готелях, а також поруч із пришляховими ресторанами, багато хто з яких вже облаштувалися номерами і саунами або будують це прямо зараз. Усі шосе від Сімферополя до Севастополя і від Бахчисарая до Ялти буяють відмінними закладами крымкотатарской, української, вірменської і європейської кухні різного рівня - від простих мангалів до VіP-заведений. Самі по собі дороги дуже мальовничі, а відвідати можна печерні міста і монастирі, руїни древніх храмів і діючі монастирі, сучасні культові місця всякого роду екстрасенсів і неформалів, печери, водоспади, пам'ятники природи. Місцеві жителі їздять на риболовлю, полювання, збір лікарських трав, грибів, ягід, диких плодів. Утім, багато чого з цього продається прямо в шосе, поруч зі знаменитими тутешніми джерелами.\nТак що навіть якщо ви відправляєтеся до моря, не поспішаєте проскакивать Передгір'я на повному ходу.\nУ долинах рік Бельбек, Кача, Бодрак і Альма прокладені непогані асфальтові дороги. Між річковими долинами існує густа мережа древніх в'ючних стежок, по яких їздять джиперы.\nНайбільш популярні для екскурсій: Ханський палац, Успенськ монастир і печерне місто Чуфут-кале у Бахчисарая. Між монастирем і міськими воротами Чуфут-кале недавно з'явився окремий екскурсійний об'єкт - облоговий колодязь із сотнями метрів підземних ходів. Тут скрізь у туристичний сезон паркування платна. Кемпінгів немає.\nНа південний захід від Бахчисарая можна проїхати до печерного монастиря Качи-кальон, обриви якого з декількома сотнями печерних келій нависають прямо над шосе.\nСлавиться на всю округу древній джерело Таш-Аир. Паркування безкоштовна, дуже приємними і недороге кримськотатарське кафе зі столиками прямо серед скель і гірського лісу.\nНагору за течією Качи, у села Кудрино дорога звертає на північ до Тепе-Кермен, тут нараховується до 250 печер. Піднятися в місто можна лише пішки, а до його підніжжя (де є джерело й обладнане великий стіл з ослонами) можна на автомобілі по досить крутій і складній ґрунтовій дорозі.\nДоліна ріки Бодрак на схід від Бахчисарая примітна печерним містом Бакла, древнім центром виноробства. Чудове місце для мотоциклістів і джипперов. Нижче в красивейших лісах обладнане місце відпочинку в древнього джерела Афинис.\nПопулярним місцем навчальних екскурсій є Кримська астрофизична обсерваторія у верхів'ях долини, сама велика в Європі. Шосе серпантином, але з гарним асфальтом. Сюди треба прибувати надвечір . Є охоронювана автостоянка і готель.\nОдне із самих популярних місць до півдня від Бахчисарая - печерне місто Мангуп. Перед Мангупом на виході в Каралезскую долину балки з татарським селом Ходжі-сала знаходиться велика галявина і симпатичне штучне озеро. Тут улаштована автостоянка, туристський притулок, кафе, торговельні крапки, двоповерховий ресторан з номерами.\nУ моря автотуристів приймають численні приватні пансіонати і просто сільські будинки в селах. Є безліч стихійних наметових таборів, але в них досить грязновато. Утім, усі в руках самих автотуристів.\nУ Ялту основна маса туристів прибуває через Сімферополь і Алушту. Ця дорога, безумовно, красива, але дуже загачена транспортом. Для аматорів гірських доріг дуже цікавий шлях через плато Ай-Петрі: від Сімферополя треба їхати на Бахчисарай, а потім через село Танкове і селище Куйбышево повз Великий каньйон Криму асфальтовий серпантин піднімає вас на кілометрову висоту Ай-Петринской яйли. Сама по собі вона досить простора і цікава, щоб покататися там пари годин.\nНабагато простіше маршрут через Бахчисарай і Танкове, але з поворотом на село Червоний Мак - повз печерне місто Мангуп і села Тернівка ви попадаєте на трасу Севастопол-Ялта. Тут можна потрапити до західної частини Великої Ялти двома шляхами - однаково мальовничими і цікавими. Але один з них ледве посложнее - це шосе XІ століття через Байдарскую долину, тут більше набір висоти. Другий варіант - сучасне шосе над бухтою Ласпи. Воно має чудову видову площадку на скелі Гарін-Михайлівського. Сюди обов'язково приїжджають усі севастопольські молодятї. Автотуристів чекають і національні ресторанчики, і сувеніри, і новий красивий будинок православної каплиці.\nБухта Ласпи, хоча адміністративно відноситься до Севастополя, у природному відношенні - сьогодення Южнобережье. І одне з деяких місць, де можна відпочити в моря з наметами. З'їжджаючи вниз до бухти, треба випливати по покажчику "Пансіонат Смарагд". Неподалік від пансіонату є місця для установки наметів.\nАвтозаправки "Лукойл-Крым" (+підкачування шин, автотовары, кафе швидкого обслуговування):\nАЗС №4, с. Приємне Побачення (траса Сімферополь-Бахчисарай) - (06554) 4-16-96\nАЗС № 5, с. Новопавлівка (траса Сімферополь-Бахчисарай) - (06554) 7-28-43\nБахчисарайський райвідділ автоінспекції (06554) 2-69-57\n© bakhchisaray.com 2004-2009. При передруці матеріалів із сайту, гіперпосилання на bakhchisaray.com обов'язкове


Жодних капітальних об’єктів перед фасадом обласної бібліотеки не буде | Тернопільські гарячі новини\nЖодних капітальних об’єктів перед фасадом обласної бібліотеки не буде\n18:25 | 29 грудня 2014\nРеконструкцію площі «Героїв Євромайдану» потрібно починати з благоустрою території.\nНа цьому наголосив архітектор Олег Головчак під час чергового засідання робочої групи з вивчення питання реконструкції площі, яке відбулося 26 грудня.\nУчасть у ньому взяли архітектори, представники департаменту архітектури, будівництва, житлово-комунального господарства та енергозбереження облдержадміністрації, управління технічного нагляду Тернопільської міської ради.\n«Споруджувати пам’ятник на площі в такому вигляді, як зараз, було б злочином по відношенню до тих, кого ми вшановуємо, – акцентував увагу архітектор. – Тому маємо подбати, щоб територія площі мала сучасний європейський вигляд».\nЗа словами архітектора Ігоря Гордія, центральним об’єктом на площі буде обласна бібліотека. Також буде облаштовано підземний паркінг на 100 паркомісць. Заїзд до нього буде зі сторони музею.\n«Конструкції паркінгу будуть розроблені з врахуванням великого навантаження – 100 тонн, – зауважив архітектор Ігор Гордій. – Якщо продовжуватиметься будівництво бібліотеки, підземна парковка витримає розміщення кранів та іншої будівельної техніки».\nПокращить вигляд площі і сучасний діловий центр. Ніяких торгових кіосків на площі не буде.\n«Жодних капітальних об’єктів перед фасадом бібліотеки не може бути, – наголосив заступник голови Тернопільської обласної державної адміністрації Леонід Бицюра. – Тут будуть місця для прогулянок та відпочинку».\nРеконструкція майдану повинна охопити і будинки, які виходять на нього, вважають автори проекту.


Прощавай, космосе: Найвідоміший російський космонавт не пройшов медкомісію\nнеділя, 15 вересень 2019, 13:29\nФедір Юрчихин зробив п'ять космічних польотів, загальна тривалість всіх польотів космонавта становить 672 діб і 21 годину.\nУ Росії через стан здоров'я від роботи відсторонили 60-річного космонавта Федора Юрчихина, передають Патріоти України з посиланням на росЗМІ.\nРішення про відсторонення прийняли на засіданні в Центрі підготовки космонавтів після медичної комісії. Командир загону Олег Кононенко підтвердив, що Юрчихина виключать з команди і це рішення остаточне.\nФедір Юрчихин зробив п'ять космічних польотів, один з них - на американському кораблі "Атлантіс". Загальна тривалість всіх польотів космонавта становить 672 діб і 21 годину. Юрчихин дев'ять разів виходив у відкритий космос і провів там в цілому 60 годин.


Огляд Казино Чемпіон від РеЗаКа ᐉ Champion Casino Відгуки, Бонса, Ігрові слоти\nby admin 15.10.2020 0 comment\nКазино Чемпіон: офіційний сайт\nУвірвавшись на ринок азартних послуг у 2018 році, Казино Чемпіон швидко здобуло прихильників серед азартної аудиторії всього світу. На сьогодні ігрова платформа Казино Чемпіон — це не лише молодий і перспективний азартний заклад, але й самодостатній гравець у галузі азартних ігор. Ретельний аналіз ігрового ринку дозволив казино сформувати чудову пропозицію, особливістю якої є асортимент слотів і настільних ігор, щедрі бонусні програми, грандіозні джекпоти, швидкі виплати й максимальні гарантії безпеки.\nОфіційний сайт ресурсу відразу приверне увагу гравців простотою та зручністю. Відсутність зайвих розділів і варіативний пошук ігор значно полегшує навігацію сайтом. Багаті ігрові пропозиції казино поділені на декілька основних розділів:\nРядок «Пошук» сприяє швидкому знаходженню необхідних слотів або ігор, а за допомогою фільтру можна здійснити пошук за провайдером. Ураховуючи, що Казино Чемпіон розраховано на азартну аудиторію Росії та країн СНД, мовою інтерфейсу була встановлена російська.\nОнлайн-казино Чемпіон визнано ліцензованим ігровим закладом, який здійснює діяльність відповідно до правових документів, оформлених на Кюрасао. Наявність ліцензії дозволяє гравцям грати онлайн у безпечних умовах, не піклуючись про збереження персональної та фінансової інформації.\nІгрові автомати Чемпіон Казино: головні особливості\nВ ігровому наборі казино зібрані найкращі продукти азартної пропозиції. Найбільшу популярність мають ігрові автомати, запропоновані на сайті в широкому асортименті. В ігорному закладі Казино Чемпіон можна побачити слоти від всесвітньо відомих виробників ігрового софту (NetEnt, Endorphina, Evolution Gaming, Amatic, Ezugi тощо).\nНа більшості автоматів казино розігруються великі джекпоти, здатні значно збагатити клієнта в лічені секунди.\nТакож відвідувач зможе чудово провести час у казино за іншими популярними азартними розвагами. Грати онлайн можна в такі популярні продукти:\nНовачкам закладу рекомендується використовувати безкоштовні версії ігрових автоматів (демо-гра), тобто грати безкоштовно на віртуальні одиниці. Champion Casino безкоштовний режим гри — це можливість краще вивчити правила й особливості тих або інших азартних ігор і слотів, що в подальшому дозволить вдало грати на гроші.\nОсобливу популярність має віртуальна ігрова зала «живого» казино. Використання передових технологій дозволило Казино Чемпіон створити неймовірно комфортні умови гри в лайв-казино з атмосферою реальної ігрової зали. Гру в лайв-казино ведуть професійні дилери, що підтримують бесіду з гравцями під час ігрового процесу. Найбільш популярними іграми в «живому» казино вважаються:\nПотрапивши до віртуальної зали лайв-казино, гравець отримає яскраві емоції як від атмосфери закладу, так і від великих виграшів.\nChampion Casino: реєстрація на сайті, відкриття рахунку\nЗареєструватися в казино можна двома способами:\nВ обох випадках реєстрації гравцеві необхідно вказати актуальний e-mail або номер телефону, пароль і промокод (якщо є). Підтвердивши дію натисненням на кнопку «Зареєструватися», клієнт завершує створення акаунта та готовий грати онлайн.\nВажливо! Користувачеві рекомендується після входу в «Особистий кабінет» доповнити персональну інформацію, підтвердивши номер мобільного телефону/електронну пошту. Проходження верифікації дозволить гравцеві отримати повний доступ до ігрових ресурсів казино.\nБагато держав блокують доступ до ігрових ресурсів, виходячи з внутрішнього законодавства. Потрапити на улюблений сайт Чемпіон можна за допомогою дзеркальних посилань. Дзеркало є видозміненим посиланням на ігровий ресурс, за яким користувач отримає доступ в обхід блокувань.\nВажливо використовувати тільки перевірені дзеркала, адже від якості посилання залежить безпека особистих і фінансових даних гравця. Знайти актуальні дзеркала можна на сайті онлайн-казино Чемпіон, у SMS та e-mail розсилці грального закладу, а також на його сторінках в соціальних мережах.\nБонуси від Чемпіон Казино\nЧемпіон онлайн-казино розробило чудову заохочувальну бонусну програму, що дозволяє отримати акційні кошти в 5 етапів:\n100 % бонус на перший депозит — поповнення ігрового рахунку на суму від 1000 RUB принесе гравцеві подвоєння депозиту. Вейджер за відіграшем — х35, а максимальний бонус — 60 000 RUB.\n75 % бонус на другий депозит — потрібно внести на баланс від 1125 RUB. Вейджер за відіграшем — х40, а максимальний бонус — 30 000 RUB.\n50 % бонус на третій депозит — необхідно поповнити рахунок на суму від 750 RUB. Вейджер за відіграшем — х30, а максимальний бонус — 70 000 RUB.\n30 % бонус на четвертий депозит — винагороду принесе вкладення на суму від 300 RUB. Вейджер за відіграшем — х40, а максимальний бонус — 20 000 RUB.\n25 % бонус на п’ятий депозит — треба покласти депозит на суму від 250 RUB. Вейджер за відіграшем — х40, а максимальний бонус — 20 000 RUB.\nДруга приємна акція — щотижневий кешбек до 20 % зі зниженим відіграшем. Раз на тиждень казино повертає гравцям частину коштів, програних за 7 попередніх днів. Мінімальна сума кешбеку — 100 RUB, а його розмір безпосередньо залежить від рівня користувача. На ігровому ресурсі Казино Чемпіон існує така градація клієнтських рівнів:\nНовачок — кешбек 3 %.\nЮніор — кешбек 5 % + 100 RUB і 10 фріспінів по 10 RUB.\nЛюбитель — кешбек 7 % + 300 RUB, 10 фріспінів (по 20 RUB) і сюрприз.\nРозрахунки за кешбеком здійснюються щопонеділка.\nАктивувати Champion Casino бонуси можна в розділі «Каса».\nФінансові транзакції здійснюються в Казино Чемпіон багатьма методами, основними з яких вважаються:\nбаланси мобільних операторів.\nМінімальний депозит — 500 RUB, максимально доступна сума виведення — 15 000 RUB на банківські картки та до 60 000 RUB іншими методами виведення. Місячні обмеження на зняття коштів не встановлені.\nВажливо! Для створення заявок на зняття гравцеві знадобиться пройти процедуру верифікації, під час якої знадобиться завантаження додаткових документів (скан паспорта або водійських прав), а при роботі з банківськими картками — лицьове й оборотне фото картки.\nChampion Casino: відгуки гравців\nВідмінний ігровий ресурс із багатим вибором ігор. Особливо вразило лайв-казино.\nПотішив той факт, що спілкуватися з технічною підтримкою можна по Вайберу та в Телеграмі.\nБезумовно, радує бонусна політика казино. Багато пропозицій та адекватні умови відіграшу створюють реальні шанси на успіх.\nВисновки від стримера РеЗаКа\nChampion Casino — чудовий гральний заклад для жителів Росії та країн СНД. Казино заслуговує на високі місця в різних рейтингах, відрізняючись широким вибором ігрової пропозиції, ультрасучасним лайв-казино, прогресивними джекпотами й чудовою програмою привітальних бонусів.\nЛіцензійне Казино Чемпіон — це шанс здобути великі перемоги за рахунок закладу.


Вентилятор Домовент 230 ВВР у Черкасах | ТОВ Майстерклімат\nГоловнаВентиляціяПобутові вентиляториВентилятор Домовент 230 ВВР\nРеверсивний вентилятор Домовент 230 ВВР призначений для загальнообмінної вентиляції побутових або адміністративних приміщень. Встановлюється у вікно або в отвір в стіні. Вентилятор може працювати як в режимі припливу повітря в приміщення, так і в режимі видалення повітря з приміщення. Включення режимів здійснюється зовнішнім вимикачем(у комплект постачання не входить).\n290 / 455\nмм 237 295 74 85\nВентилятор Вентс(Домовент) ВВР працює\nВентилятори ВВР обладнані реверсивним двигуном для можливості зміни напряму потоку повітря – приплив чи витяг\nПризначений для безперервної роботи, не вимагає обслуговування.\nВиробник гарантує нормальну роботу вентилятора на протязі 60 місяців(5 років) з дня продажу за умови виконання правил монтажу і эксплуатаци, зберігання і транспортування.\nАртикул: 230 ВВР Категорія: Побутові вентилятори


Репери Young Fathers взяли Mercury Prize\nЛауреатами 2014-го року став шотландський хіп-хоп колектив Young Fathers. Тріо з Единбурга мало найменші ставки на отримання нагороди у букмекерів, однак у підсумку обійшло десяток більш розкручених конкурентів.\nДебютного альбому групи «Dead» вдалося обійти роботи Деймон Албарн (Damon Albarn), Bombay Bicycle Club, Ніка Малви, рокерів Royal Blood, Кейт Темпест, Ганни Калве і фаворитки критиків FKA Twigs.\n«Для нас це великий прорив, - відреагував на премію учасник Young Fathers Грем Хастінгс. - Ми завжди хотіли стати чимось більшим, ніж «місцева група».\nYoung Fathers почали свою діяльність у 2008-му році і через два роки потрапили в список найбільш перспективних новачків BBC. Дебютна платівка гурту «Dead» вийшла у світ у лютому 2014-го і пройшла майже непоміченою публікою: продалося всього близько двох тисяч копій альбому. Можна не сумніватися, що після перемоги на Mercury тиражі альбому злетять до небес - таке відбувається практично з усіма кандидатами.\nНинішня церемонія вручення Mercury Prize відбулася 29 жовтня в лондонському Roadhouse.\nНагадаємо, премією Mercury Music Prize щорічно відзначаються кращі в художньому плані музичні альбоми в Британії та Ірландії. Переможці отримують грошовий еквівалент у розмірі 20 тисяч фунтів стерлінгів «на розвиток».\nМинулого року володарем нагороди став Джеймс Блейк (James Blake). У різні роки лауреатами ставали Alt-J, The xx, PJ Harvey і ін. Остання, до речі, є єдиним артистом, удостоєним Mercury Prize двічі за кар'єру.


Вчені розповіли, як стати розумнішими - Наука та IT - TCH.ua\nРівень інтелекту не є постійною величиною\nНаука та IT 31 жовтня 2011, 03:30\nКількість переглядів 8382\nСпеціалісти з'ясували, що розвиток людського інтелекту триває все життя і свої розумові здібності можна значно поліпшити.\nВчені з центру нейровізуалізації при Лондонському університетському коледжі з'ясували, що розвиток людського інтелекту триває все життя і свої розумові здібності можна значно поліпшити. Для цього необхідно постійно тренувати мозок.\nВЧЕНІ ПЕРЕДБАЧИЛИ КІНЕЦЬ ЕВОЛЮЦІЇ - ЛЮДСЬКИЙ МОЗОК ДСЯГ МЕЖІ РОЗВИТКУ\nДослідження британських вчених, опубліковане в журналі Nature, вперше показало, що рівень інтелекту не є постійною величиною, а змінюється протягом життя. В ході експерименту вони досліджували 33 підлітки у віці від 12 до 16 років.\nПерше обстеження було проведене у 2004р. Чотири роки тому вчені знову зустрілися з молодими людьми. Дослідники оцінювали їх інтелект, пропонуючи пройти різні тести, а також за допомогою магнітно-резонансної томографії з'ясовували як змінилася структура мозку учасників експерименту.\nВчені виявили у тих підлітків, які в ході тестів на IQ показали хороші результати, і позитивні зміни в мозковій структурі - кількість нервових клітин, що регулюють розумовий процес, значно зросла.\nТаким чином, підлітки в ході постійних розумових тренувань, якими є навчання в школі, натренували свій мозок. Якщо вони продовжать займатися розумовою працею, їхній інтелект буде тільки поліпшуватися, стверджують вчені. Що ж стосується підлітків, які в ході тестів IQ показали не дуже добрі результати, то вони можливо, просто не досягли піку свого розвитку. Як заявила керівник проекту професор Кеті Прайс, провалений тест на IQ - ще не привід записуватися у невдахи.\nВчені з'ясували, що мозок оптимістів некоректно обробляє сигнали\nКишкові бактерії можуть впливати на роботу мозку і настрій


Британцям знову дозволили обійматися, ходити в паби і подорожувати. - Mind.ua\n12:35 , 17 травня 2021\nБританцям знову дозволили обійматися, ходити в паби і подорожувати.\nВідсьогодні в Англії, Уельсі і більшій частині Шотландії знову дозволяється вільно обніматися, зустрічатися в пабах, обідати в ресторанах та відвідувати театри та кіно після чотиримісячної ізоляції через COVID-19.\nЯк повідомляє Reuters, британцям дозволено зустрічатися в приміщеннях і відвідувати ресторани, паби і бари в групах до шести осіб або двох домогосподарств. Відновлюють роботу музеї, галереї, театри, кінотеатри, готелі, стадіони і низка інших закладів. Також відсьогодні знято заборону на міжнародні поїздки.\nПрем’єр-міністр Борис Джонсон порадив людям обніматися обережно і повідомив про те, що поширення «індійського» штаму коронавірусу означає, що повне відновлення економіки в Великобританії в червні може бути відкладено.\nБританські наукові консультанти не виключають, що штам B.1.617.2 може стати домінуючим в країні, потіснивши «британський» штам (B.1.1.7).\nВ Північній Ірландії обмеження будуть пом'якшені трохи пізніше.\nЗа даними Університету Джона Хопкінса, офіційне число загиблих від COVID-19 у Великій Британії становить 127 679 осіб – це найвищий показник в Європі і п'яте місце у світі після США, Бразилії, Індії та Мексики.\nЯк відомо, британська економіка торік пережила найгірший спад за три століття, коли уряд витратив сотні мільярдів фунтів на збереження робочих місць і компаній, а Банк Англії подвоїв свою програму купівлі облігацій.\nЗірки світової опери знову співали на Софійській площі. Експерти пояснили, який оптимальний час між введенням двох уколів при вакцинації. Компанія Джеффа Безоса продала квиток у космос на аукціоні за $28 млн. Байден виступив проти спільної прес-конференції з Путіним після зустрічі. Telegram можуть оштрафувати в Німеччині на $55 млн


Owl і Besra поділилися стрімом нових альбомів — Noizr\nOwl і Besra поділилися стрімом нових альбомів\nНімецькі дум-металісти Owl поділилися повним стрімом нового третього альбому "Nights in Distortion". Реліз відбувся 7 вересня на шведському лейблі Temple of Torturous Records.\nЗгідно з прес-релізом, новий альбом гурту міг так ніколи і не побачити світло через смерть басиста колективу Рене Маркіза. Переживши цю трагедію, Owl після 4 років роботи над лонгплеєм, нарешті, представили його світу.\nЗасновник і головний автор пісень гурту Крістіан Кольф, який також є учасником метал-колективу Valborg (Prophecy Productions) і засновником лейблу Zeitgeister, створив Owl у середині 2000-х років для втілення своїх творчих експериментів. Те, що починалося як дез-метал-проект, у подальшому після багатьох років розвитку під впливом музичних інтересів Кольфа призвело до змішання стилів дезу і дума, викликаючи тепер асоціації з такими групами, як Type O Negative, Jesu, Neurosis, Anathema, Meshuggah та іншими.\n"Маю сказати, що цей альбом мені як і раніше важко переслуховувати, — каже Кольф. "З цим релізом пов'язано багато сумних спогадів, головний з яких — смерть мого друга Рене Маркіза, який пішов із життя кілька місяців тому і який записав партії баса для цього альбому. Він був дійсно хорошим хлопцем. Ми могли годинами базікати з ним про музику та інструменти. Він надзвичайно заряджав нас і був неймовірно цінним учасником нашої команди. Іноді я думав: "Чому я повинен це робити, це нерозумно, потрібно просто розслабитися і зайнятися музикою, коли настануть кращі часи", тому що я знав, що це забере багато сил. Але Рене завжди говорив "зроби це". Було чудово мати компаньйона, з якими я міг працювати над цим альбомом, обговорити його і ділитися ним".\nЗа посиланням дивіться відео гурту на трек "Anamnesis", створене румунським художником Костіном Чіореану (Arch Enemy, At the Gates, Enslaved, Ivar Bjørnson & Einar Selvik).\nНа честь виходу дебютного альбому "Anhedonia" фінський авангардний прог-метал-гурт Besra також поділився повним стрімом лонгплею. Реліз платівки відбувся 7 вересня на шведському лейблі Temple of Torturous Records.\nBesra — гурт із міста Турку, Фінляндія, заснований у 2011 році гітаристом і колишнім учасником пост-метал-команди Callisto Йоханнесом Найгардом. Колектив, до складу якого також входять Віллі Кайсла (барабани), Віллі Куянсуу (гітара), Пекка Сеппяля (бас) і Ханнес Хіетарінта (вокал/клавішні), випустила спліт із групою Atlases на початку цього року, а тепер готує до вересневого випуску свій довгоочікуваний дебютний альбом "Anhedonia". Майбутній лонгплей був записаний на студії Audiamond у Ніінікоскі, Фінляндія, з Юккою Саловаарою з гурту Sole Remedy. За мастеринг відповідав Мелл Деттмер (Earth, Wolves In The Throne Room, (Sunn O))).\n"Anhedonia" — це збірка історій, розказаних групою Besra. Тематично альбом пов'язаний із проблемами та особливостями сучасного суспільства і тим, як вони впливають на життя простих людей, їх мислення і відносини з іншими. Історії також відображають дуже особисті сторони музикантів — самотність, зокрема емоційну самотність, і зловживання забороненими речовинами. Теми пісень були зібрані з особистого і професійного досвіду, який накопичився протягом життя кожного учасника гурту. Ретельно збалансована суміш люті і похмурої витриманої атмосфери проведе слухача через історії, що розповідаються словами, співом, скрімом та інструментальної драмою.\nДивіться також 11-хвилинний короткометражний фільм на пісню "Pariah", в якому Besra торкнулися теми психологічного насильства і зловживання речовинами.\nЗа посиланнями слухайте також інші дум-метал-альбоми з рецензією від Noizr Zine: "Mirror Reaper" Bell Witch і "The Incubus of Karma" Mournful Congregation.


Niaj denasklingvaj inklinoj / Про все інше / Форум - lernu.net\nвід StefKo, 17 лютого 2020 р.\nStefKo (Переглянути профіль) 17 лютого 2020 р. 20:50:40\nMefito (Переглянути профіль) 21 лютого 2020 р. 22:55:32\nStefKo (Переглянути профіль) 23 лютого 2020 р. 20:22:42\nZam_franca (Переглянути профіль) 23 лютого 2020 р. 23:25:08\nMefito (Переглянути профіль) 24 лютого 2020 р. 00:06:32\nStefKo (Переглянути профіль) 24 лютого 2020 р. 09:09:19\nMefito (Переглянути профіль) 24 лютого 2020 р. 12:22:42\nlevseverov (Переглянути профіль) 2 квітня 2020 р. 19:20:42\nJxusteno (Переглянути профіль) 2 квітня 2020 р. 19:33:40\nZam_franca (Переглянути профіль) 2 квітня 2020 р. 20:17:33


Голова тергромади на Закарпатті, де 2% щеплених, назвав винуватців ситуації | Голос Карпат\nГолова тергромади на Закарпатті, де 2% щеплених, назвав винуватців ситуації\n14.11.2021 04:39 Кримінал\nКаже, що сімейні лікарі та Московський патріархат проводять антивакцинальну кампанію\nГолова Горінчівської об'єднаної територіальної громади (ОТГ), що на Закарпатті, Михайло Калинич вважає, що несуттєва кількість щеплених від коронавірусу у громаді – усього 2% з 12,8 тис. людей – є насамперед відповідальністю медичних працівників, що обслуговують місцевих мешканців. Про це йдеться у матеріалі «Главкома» – «Готові йти на смерть, але не вакцинуватися. Що кажуть голови ОТГ, де найменше щеплених».\n«Основним локомотивом здійснення вакцинації мають бути сімейні лікарі, які підписують декларації з пацієнтами. У нашій громаді таких семеро, з них четверо пенсійного віку. Якраз вони проводять антивакцинальну кампанію. Лікарі зазвичай не зацікавлені, тобто немає жодних методів їх стимулювання, виконання планів з вакцинації. Вони просто не діють», – пояснив він.\nЩе однією причиною провалу кампанії з вакцинації в ОТГ є церква, оскільки 99% мешканців громади – це віряни Московського патріархату, який проводить кампанію проти вакцинації.\nТретім фактором впливу на темпи вакцинації Михайло Калинич вважає соціальну мережу Facebook, у якій міститься велика кількість антивакцинаторських матеріалів.\n«На мій погляд, держава повинна блокувати ресурси, які розповсюджують неправдиву інформацію. Інформація в соцмережах – чи не головна проблема. Якщо держава вестиме жорсткішу політику щодо необхідності вакцинуватися, це може змінити ситуацію», – впевнений голова ОТГ.\nДо того ж, за словами Михайла Калинича, найактивніша частина громади перебуває за межами області, країни. Багато людей вакцинуються за кордоном, але ця інформація в українській базі даних не відображається.\nГлава Горінчівської ОТГ запевняє, що місцеве самоврядування докладає усіх можливих зусиль для пропагування вакцинації, інформування населення із цього приводу.\n«Навіть якщо хтось у селі помер від «ковіду», стараються казати, що то не від коронавірусу. Люди принципово не хочуть вірити у небезпеку інфекції. Але помирають молоді люди, 40-50 років. Я би дуже хотів вплинути на ситуацію, але від мене мало що залежить, свою свідомість людям не вставиш» – обурюється керівник.\nГорінчівська ОТГ, Закарпатська область\nНаселення: 12,8 тис.\nСклад громади: села Березово, Гонцош, Горінчово, Ділок, Кутлаш, Медвежий, Монастирець, Нижній Бистрий, Облаз, Посіч, Поточок, Противень, Ряпідь, Сюрюк, Тополин, Широке\nЧитайте на ГК:Розшукуване Інтерполом авто виявили на кордоні з Угорщиною на Закарпатті (ФОТО)\nЧитайте на ГК:На Рахівщині водій-контрабандист втік, покинувши свою автівку (ФОТО)\nЧитайте на ГК:Екзотика вдома: на Виноградівщині фермери вивели морозостійкі сорти хурми та ківі (ВІДЕО)\nНа Закарпатті істотно збільшилось вакцинованих від COVID-19\nЗакарпаття отримає від Угорщини чергову партію вакцин проти поліомієліту та інших хвороб\nВідома одна із основних причин, в зв'язку із якою майже чверть українців не мають наміру вакцинуватись від COVID-19


Вбивство Шеремета: журналісти шоковані висновками слідства\nВбивство Шеремета: журналісти шоковані висновками слідства\nКолеги журналіста Павла Шеремета, якого вбили 20 липня 2016 року в Києві, кажуть, що шоковані результатами слідства у справі.\nТак, 12 грудня головна редакторка «Української правди» Севгіль Мусаєва опублікувала в Facebook відповдіну заяву.\nt1.ua публікує її в скороченому обсязі:\n«Ми із великою надією дивилися сьогоднішній брифінг щодо розслідування справи нашого колеги, журналіста “Української правди” Павла Шеремета.\nЗ моменту його вбивства минуло вже більше трьох років, і за весь цей час ми не знали про перебіг розслідування майже нічого. Справа була фактично засекречена ще восени 2017 року, а коментарі правоохоронців зводилися до того, що публікація будь-якої інформації може нашкодити слідству.\nМи позитивно сприймаємо той факт, що слідство триває, та про цю справу не забули. Зізнаємося чесно, озвучена версія слідства нас шокувала. Зараз ми ставимося до викладеної інформації обережно.\nУ нас виникло декілька запитань, відповідей на які ми не почули під час брифінгу:\n1. Хто може бути замовником цього вбивства? Версія про те, що такий злочин могла самостійно організувати група волонтерів задля дестабілізації ситуації, викликає багато питань.\n3. Хто був зацікавлений у дестабілізації ситуації в країні на той час? Навіщо волонтерам, що підтримували армію у складні часи, потрібна дестабілізація ситуації всередині країни? Чи в такому випадку слідство припускає, що група волонтерів могла діяти в інтересах Росії?\nРедакція “Української правди” ретельно та детально проаналізує факти, що були озвучені слідчою групою. Ми не хочемо, щоби у цій справі мали місце будь-які маніпуляції. Тому звертаємося до всіх: якщо вам відомі додаткові факти про людей, прізвища яких були сьогодні озвучені у якості підозрюваних, просимо надати їх нашій редакції. Ми зробимо усе можливе аби встановити істину».\nНагадаємо, 12 грудня поліція назвала фігурантів справи, яких підозрює у вбивстві журналіста.\nМедсестра, хірург і музикант – що відомо про звинувачених у вбивстві Шеремета\nЯк волиняни реагують на заяву Авакова про причетність волонтерів і атовців до вбивства Шеремета\nВсе про: вбивство, змі, поліція\nВисокопосадовець поліції Херсонщини скоїв самогубство після російського полону\nУ Дніпрі чоловік кинув гранату з вікна багатоповерхівки: постраждала дитина\nУ Чернівецькій області чоловік жорстоко вбив павича: що його чекає\nНадійне джерело інформації, або…Ти його знаєш?\n«Мародерила разом з окупантами»: мешканка Ірпіня наводила рашистів на багаті сім’ї\nНа Волині зник підліток\nУ Києві чоловік створив 20 проросійських ЗМІ на замовлення рф\nЗ Київського водосховища дістали гелікоптер окупантів (відео)


Росія збільшить транзит нафти через Україну - Korrespondent.net\nКорреспондент.net, 23 листопада 2006, 13:13\nКиїв і Москва домовилися про збільшення транзиту російської нафти територією України.\nЦю домовленість було досягнуто під час сьогоднішніх переговорів міністра палива та енергетики України Юрія Бойка з головою правління ВАТ "Транснефть" Семеном Вайнштоком у Москві.\nПід час переговорів Юрій Бойко зазначив, що рівень стратегічного партнерства між Україною і Росією принесе вигоду економікам обох країн.\nУ свою чергу голова правління ВАТ "Укртранснафта" Ігор Кірюшин підкреслив, що в результаті двомісячних переговорів сторони домовилися про значне збільшення транзиту нафти, зокрема, основною магістраллю "Укртранснафти" - нафтопроводом "Дружба", а також напрямками Мозир-Броди-Одеса і Мічурін-Кременчуг-порт Південний.\nЗа його словами, сторони також реанімували угоду, укладену в 2004 році між "Укртранснафтою" і ТНК ВР, згідно з якою прокачування нафти нафтопроводом Одеса-Броди в напрямку морського нафтотерміналу "Південний" передбачалося в обсязі 9 млн. тонн на рік. При цьому він додав, що зараз нафтопроводом Одеса-Броди прокачується тільки 3,7 млн. тонн нафти на рік. З 1 січня 2007 року сторони домовилися про збільшення транспортування нафти по Одеса-Броди в обсязі 9 млн. тонн на рік.\n"Від конфронтації дві сторони взялися до нормальної роботи", - сказав Ігор Кірюшин. Також він додав, що в результаті збільшення транспортування російської нафти територією України в 2007 році Україна додатково одержить понад 100 млн. грн. доходу.\nТакож Кірюшин повідомив, що найближчим часом досягнуті сторонами домовленості про збільшення транзиту нафти будуть підкріплені конкретними угодами на рівні господарюючих суб’єктів.\nЯк повідомлялося за даними Держкомстату, транзит нафти нафтопровідною системою України в січні-жовтні збільшився на 6,2%, порівняно з аналогічним періодом 2005 року. Транзит природного газу територією України в січні-жовтні скоротився на 3,8%, порівняно з аналогічним періодом 2005 року.\nТранспортування нафти нафтопровідною системою України в січні-жовтні скоротилося на 4,8%, а газу - на 4,4%.\nУ 2005 році транспортування нафти нафтопровідною системою України скоротилося на 14,9%, або на 8199,8 тис. тонн, порівняно з 2004 роком, до 46698,0 тис. тонн.\nГазотранспортна система України знаходиться в експлуатації ДК "Укртрансгаз" НАК "Нафтогаз України, а нафтотранспортна система - в управлінні ВАТ "Укртранснафта".


У Тернополі провели «вибори» начальника ДАІ | Новини\nУ Тернополі провели «вибори» начальника ДАІ\n“Вибори” начальника провели у обласній ДАІ. На цю подію запросили пресу, були присутніми і представники громадськості.\nПитання голосування за керівника виникло через те, що рішенням Львівського апеляційного суду повернуто на роботу начальника обласної ДАІ Андрія Матрифайла.\n- Його відсторонили від цієї посади у жовтні минулого року за неналежне виконання службових обов’язків, – пояснює начальник сектору моніторингу та юридичного забезпечення обласної ДАІ Євген Бобецький. – Весь цей період він судився. А тимчасово виконувачем обов’язків начальника обласної ДАІ був Сергій Марафієвич, якого прислали до нас з Києва.\nПроте частина особового складу проти того, щоб Андрій Матрифайло очолював ДАІ. Тому тут провели своєрідні вибори, які показали справжню картину настроїв працівників, пише 20хвилин. Для цього усім співробітникам роздали листочки, де вони мали вказати кандидатуру кого із керівників вони підтримують. Із 90 присутніх пана Марафієвича підтримали 75 чоловік, 14 проти, один працівник не підтримав жодного кандидата.\n#Тернопіль #ДАІ #вибори


Скільки живуть британські коти в домашніх умовах? - Все про кішок\nВ принципі життя кожної живої істоти залежить від багатьох чинників і обставин. Те ж справа і йде з британської породою кішок.\nЯкщо тварина мало боліло, що не переносило операцій, стресів і живе в хороших умовах, то воно зможе дожити і до 30-33 років (при дотриманні нижче перелічених факторів). Однак такі цифри в їх віці зустрічаються дуже рідко.\nФактори, що впливають на вік кота\nВсі знають, що британський кіт дуже красивий. В основному таких вихованців використовують для виведення нового потомства або ж для участі в виставках. Це абсолютно домашні і ніжні тварини, які не здатні виживати в суворих умовах вулиці.\nІснує ряд факторів, які здатні значно вплинути на тривалість життя британця.\nгенетичні особливості і захворювання;\nперенесені кішкою стреси.\nНезалежно від того, що за своєю природою у британських котів добре розвинений імунітет, все ж вони здатні піддаватися різним захворюванням. Багато з них можуть передаватися від інших тварин і навіть від людей.\nЯкщо ж такий вихованець буде жити на вулиці, то його життя значно скоротиться. Під впливом стресів, інфекцій, бійок і поганого харчування кошеня може прожити, як мінімум, п'ять років.\nОскільки британський блакитний кіт менш піддається раковим і онкологічних захворювань, то в домашніх умовах здатний доживати до 15-и років свого життя.\nЩо ще впливає на тривалість життя кота?\nНайбільш поширеним і смішним фактором є те, що надмірна любов власників британця, може вплинути на його тривалість життя. Те, що кожен господар з любові намагається нагодувати свого чотирилапими одного різними вкусняшками, а також надмірно оберігає його від будь-яких зовнішніх факторів, здатне скоротити йому життя.\nПо-перше, переїдання і надмірна вага нікому не може принести гарне здоров'я, по-друге, надмірне оберігання кошеня від зовнішнього світу, здатне знижувати його імунітет, що і почне приводити його до різних захворювань. Див. Вага британської кішки за віком в таблиці.\nРепродуктивні функції у кожної тварини закладені самим Богом, тому якщо втручатися в цю роботу організму, то природно, все це вплине на життя британця. Тому кастровані і стерилізовані тварини живуть набагато менше, ніж ті, яким не проводилася операція (приблизно 15 — 18 років). Дивіться скільки років живуть кішки.\nІ як вже згадувалося, харчування — воно грає величезну роль в житті кожної живої істоти!\nБагато господарів, які, звичайно ж, люблять свого пухнастого друга, можуть допомогти йому забезпечити довге і щасливе життя.\nЯкщо ви цього хочете, то дотримуйтеся деяких наведених нижче правил:\nсвіже повітря потрібне всім! Тому періодично вигулюйте вихованця, випускайте його на веранду або балкон;\nбританцям необхідна трава, вітаміни і різні добавки до їжі;\nактивне життя! Найчастіше грайте зі своєю твариною, давайте йому можливість побігати і пострибати, на стільки — скільки йому захочеться;\nякісне харчування повинно бути на першому місці! Для таких породистих котів обов'язково купуйте дорогі корми преміум класу.\nОтже, давайте по докладніше. Щоб ваш кошеня міг мати насичену і довге життя, йому необхідне свіже повітря. Його імунітет буде зміцнюватися, коли він зможе дихати свіжим киснем.\nАктивна діяльність також добре позначається на житті тварин. Тому господарям і всім домочадцям варто було б грати зі своїм британським котом. У цьому вам допоможуть м'ячики, мотузочки, лазер і інші предмети. Можна спорудити біля стіни полички, які допоможуть вихованцеві підніматися на висоти в вашому домі.\nЯкісна свіжа вода і їжа сприяє тривалості життя кішки. Тому слід часто мити і міняти миски, купувати свіжі і якісні продукти. Якщо господарі вирішили годувати британську породу кішок натуральною їжею, то варто купувати нежирне м'ясо.\nДля їх раціону, краще всього підійде курка або яловичина. Якщо ж власники кошеня хочуть годувати його сухими кормами, то слід купувати саме розроблені для британської породи. Зазвичай такі якісні корми йдуть трохи менші за розмірами, ніж інші.\nІ це пов'язано з тим, що у такої породи приплюснуті і маленькі щелепи, тому дрібний корм їм легше розгризати. Або ж ви можете купувати вологі корми для даної породи тварин.\nОднак пам'ятайте, що такий корм повинен бути дорогим і перевіреної фірми, тому що тільки в таких кормах містяться вітаміни, мінерали та м'ясо, які так необхідні для здорового організму.\nДля вихованців також важливо отримувати різні вітаміни. Існує безліч їх різновидів, наприклад, для кастрованих котів, для поліпшення вовни, для міцних кісток і зубів і так далі. Тому ви можете консультуватися з фахівцем в зоомагазині або ж з досвідченим ветеринаром, щоб підібрати вашим кошенятам все найкраще і необхідне.\nДотримуючись вищенаведеним вказівкам і дбайливо піклуючись про своє британському кота, ви зможете допомогти прожити йому довге і щасливе життя!\nСкільки живуть донські сфінкси? — Все про кішок


СХИЛІТЬ ГОЛОВИ… В Україні офіційно пoхoвaнo 4 тис. учасників АТО. А скільки непораховано добробатів? А скільки тіл ще не знайдено? | | MY WORLD\nСХИЛІТЬ ГОЛОВИ… В Україні офіційно пoхoвaнo 4 тис. учасників АТО. А скільки непораховано добробатів? А скільки тіл ще не знайдено?\n16.06.2018 admin\t0 Комментариев ато, Україна\n← Холодницький вирішив врятувати голову ЦВК, якого НАБУ розслідувало по «чорній бухгалтерії Януковича» перед майбутніми Президентськими виборами.\nУ Києві поліція жорстоко розігнала активістів, які вийшли на протест проти гей-параду: понад 50 затриманих →


Безмежність (Юрій Покальчук) читати онлайн – UkrBooks.com\n— Ти куди? — хрипло запитав Миколка.\nЦе був він. За рік він дуже підріс, хоч і худорлявий, майже з мене зростом, світловолосий, але темноокий і темнобровий, і коли усміхався, то показував у приємній усмішці міцні гарні зуби.\nТа зараз погляд його був ворожий, чужий.\n— Ти куди? — знову запитав він.\n— А ти що? — отямився я. — Чого тут крутишся, а ну марш спати!\n— Це ти йди спати, і не назирай за ким тобі не треба, і де не треба. Твій намет не тут. А от ти куди зараз зібрався?\nАх ти ж щеня, в мене все й так кипіло всередині, і я таки справді розлютився!\n— Сказав — забирайся звідси, шмаркачу, чуєш! I не твоє діло! — я схопив його за комір сорочки, так, що ледве не тріснула сорочка. Граблі у мене дай боже кожному, я знаю.\nАле малий схопив і мене за грудки. Ну, ви бачили таке!\n— Ти що, здурів? Зараз як заціджу, то завтра цілий день будеш зуби один за одним шукати... Ану геть звідси! — я штовхнув його, він поточився, але не випустив з рук мого кітеля...\n— Ех ти, командире! Я-то думав, ти справді re¬port, чоловік споміж усіх найміцніший, а ти... Шпигуєш за ними... I взагалі — це моя мати, і моя справа! А ти в це не мішайся, зрозуміло тобі? Це моя справа!\nТакого звороту я не чекав, звичайно, але стало мені так важко і сумно на душі, ніби посадили мене одного у глибокий колодязь і ні до кого мені не докликатися і не дістатися.\nРаптом моя повсякденна самотність знов висвітлила мені свої далекі німі обрії, і я в них загубився, і враз ніби опинився десь далеко звідси, на безлюдному голому сніговому полі, і я вже нікого не бачив, я був сам-один, і враз ущух.\nВідпустив я раптом Миколку, розуміючи вже до гіркого болю і щему серця, що я і його втрачаю зараз у своїх диких, тупих, примітивних ревнощах, загубивши брід до себе самого через велику людську ріку, і пішов геть, навіть не озираючись на того, хто лишився позаду, зайшов у свій намет, ліг і лежав не роздягаючись горілиць, втупившись у стелю, замулений туманом важких роздумів-марень, аж доки не заснув десь під ранок.\nМинуло кілька днів, я уникав поглядів і розмов з усіма ними трьома, і якось велося так, що я почував себе дуже важко, а головне, що я був винний у цьому непорозумінні, але поза тим, я не хотів їх бачити, бо в них із Степаном розгорілась любов, і малий їх охороняв, а отже і він мене зрадив, і ті обоє, всі, і я не хотів їх бачити, жодного з них, як би мені це не боліло. Але дивитись на них було важче.\nАж тут закликав мене командир і наказав приймати окрему групу, а точніше невеликий загін у нашому партизанському з'єднанні, на той час ми вже виросли в численності, мали свої гармати, одне слово, лісова армія...\nНачальником розвідки лишили замість мене Степана Ковальчука, ну а Миколка теж... Лишився з ними.\nЩе тиждень тому це здалося б мені неможливим, я думав, що насправді його дуже люблю, a зараз навпаки — мені важко було на нього дивитись, в моїй фупі він бути вже не міг. Це було прикро і навіть дуже, все було прикро, ще й погляд Тетяни, в якому була, я-почував, настроеність на самозахист і водночас відчуття провини, в якій вона ніби й не була винна. Любов зла, полюбиш і козла. Але позірно її погляд був, як завжди, чіткий, суворий і певний себе і того, що за нею. Вона вже своє мала, вона мала свою радість, своє маленьке щастя, і готова була його обороняти.\nТа біда приходить неочікувано і тоді, коли чекаєш її найменше. Щойно подумаєш, як все добре, — і ось біда. Такий дурний закон цього світу, кажуть, щось тут з енергією всесвітньою, з добром і злом, з Божою волею, усе переплетено і одне поглинається іншим і разом виходить нуль, великий круглий нуль, якесь дурне нічого, ніщо, ніяк, нізвідки. Власне до того, як я побачив кохання Тетяни і Степана, я почував себе майже щасливим з Миколкою і Тетяниним теплим поглядом, який, мені здавалось, обіцяв багато чого попереду. Я думав, що з часом все стане на свої місця, я починав відтаювати, як лід по весні, і почувати, що шукаю зустрічі з нею, що мені потрібен її погляд, тепло її слів, і такий близький мені, як рідний, її хлопчик.\nЗадовго чекав, і загубив, не знайшовши. He cyдилось.\nI от одного дня розвідники вернулися з важкими втратами, наткнулись на засідку, кілька чоловік загинуло, відступали в ліс з боєм, а Ковальчук, поранений в ногу, здається, потрапив у полон.\nНаступного дня стало відомо що він, тут неподалік у Колках, в лікарні, ногу поклали йому в гіпс, видно, хочуть як слід допитувати, довкола лікарні чергують німці. Але там серед українських поліцаїв є один наш, засланий туди бандерівець. Він і передав відомості про Степана.\nСлава про мене, як про розвідника, йшла неабияка, чого тут придурюватись, я знав, як про мене говорять і як на мене дивляться. По правді, щастило мені, ось і все. Однак я добре продумував військові операції, і провадив їх доволі холоднокровно, і зараз... Як я повинен був вчинити зараз?.. Я бачив перед собою очі, які ніби не дивились у мій бік ці дні, але вочевидь невідступно були зі мною — це очі Тетяни і очі Миколки, і навіть очі маленької Зіни, я відчував на собі їхні погляди і знав, що хоч і важкі обставини склались, але не спробувати не можна.\nА Степан?.. Такий чудовий хлопець, відважний, той концтабір позаду, а тепер — закатують. Hi!\nЯ викликався на спробу звільнити його. Зараз маю ще дві години на відпочинок, і будемо виходити. Чому ж я не можу спочити? Чому не можу зосередитися? Думаю, як вони поставляться до цього? Як розцінять? А чи насправді думаю я зараз про них? He знаю. I взагалі — про що мова, я йду рятувати хлопця, свого товариша, і це вище за усілякі ревнощі. Я вирішив і мушу вчинити так, попри всі можливі і неможливі думки...\nУявіть собі, що вам чотирнадцять років, і ви опиняєтесь в біді, яка прийшла на Волинь у тридцять дев'ятому, коли всі сподівались звільнення від польського тиску на українців. Із совєтами прийшло щось набагато гірше, заарештували, а потім розстріляли батька. 3 приходом німців можна було хоч знайти його тіло у фортеці Любарта, де за день до з'яви німців у Луцьку розстріляли совєтські кулеметники усіх заарештованих.\nТреба було оте все пережити, передумати, переплакати, і врешті, коли й німці почали заарештовувати українських патріотів, мама втікла з нами до УПА в ліс.\nБуло і страшно й цікаво. Я не дуже-то добре вчився в школі при совєтах, все було якесь інакше, ввели вчити російську мову, а польську відмінили, почали розповідати нам про Лєніна і Сталі-на, і я тікав з уроків, і мене хотіли виключити зі школи, а я знав, що тато заарештований, і не хотів у цій школі вчитися, бо мій тато був вчитель і нічого нікому поганого не зробив. Був активістом «Просвіти», їздив по селах, агітував людей за українську мову і культуру... Його заарештували за націоналізм, яким у Польщі тверезий ідейний українець мав би пишатися.\nЯ наслухався вдома від тата і мами всякого і знав, що таке Україна, що таке Польща і що таке Радянський Союз.\nОтак, з початком війни, у її вирі і бурях, уявіть собі, ви раптом потрапляєте в надзвичайні обставини життя, коли стаєш мало не відразу дорослим, та ще й зустрічаєте когось такого, яким ви якраз і мріяли усі свої, скажімо, чотирнадцять років, стати, коли виростете.\nЛьоня Кацап був для мене живим героєм, ну, ось таким я завжди мріяв бути. Високим, сильним, гнучким, впевненим, гарним зовні і відважним командиром. Одне слово, усе на світі було у нього якраз те, що мені подобалось. Найдивніше. що й він якось уподобав мене, взяв у свій загін, зробив із мене розвідника.\nА як він грав на гітарі вечорами, і як співав! Я всі його пісні вивчив напам'ять відразу ж!\nДавай підіймем келих знов,\nЗа вірність, честь і за любов,\nЗа сонце в нашому вікні,\nЗа вільний край без москалів.\nЗа Україну в цій війні,\nМи ворогам сказали «ні»,\nI коли час здолає нас,\nЗгадайте наші імена.\nЯкщо може на війні бути щастя, то в той час, майже рік, я був власне щасливий.\nЯ вписався у лісове життя швидко і легко, якось зразу тут прижився. I заборонив собі переживати за минуле і будь-коли скиглити, як щось не так. Бо мама в нас така. Батько наш загинув несподівано, в перші дні війни, ми все ще сподівались, що його випустять, і ми ще й не збагнули, що лишились самі, коли війна розгорілась насправді.\nМама наша — людина надзвичай вольова і рішуча. Потрапили ми в окупацію і не зогледілись, але вона нам сказала одразу — діти, це не надовго, наші однаково переможуть, а ми гідно маємо пережити лихо, гідно, чуєте?\nМи чули, але не минуло й року, як мама сказала, що днями тікаємо з дому геть, бо, здається, вона під підозрою (а що була зв'язана з українським підпіллям, то нічого нам не казала, але я й так розумів, що вся та метушня в неї — люди, розмови, пізні гостювання — то не просто так), і ми виїжджаємо.\nЩо ми могли взяти з собою? Ледве-ледве щось, аби вдягтися, ну й фото родинні, та ще щось мама повіддавала сусідам на схов.\nА потім ми опинилися в лісі, в партизанському загоні, і мама згодом вже командувала всією госпчастиною загону, а я... А я потрапив у розвідку до Льоні Кацапа...\nОтак воно було...\nМама підсміювалась, що я у всьому його копіюю, що схожий на мавпеня, чи на папугу, розмовляю його фразами, і це виглядає смішно, кумедно. Я дратувався, сердився на неї за це, але десь не так вже й неприємно було мені знати, що я хоч трішки, але схожий на Льоню.\nВін часом подовгу розмовляв з мамою, pas-no-pas заходив до нас у землянку, але тримався з мамою трохи відсторонено, як гість.\nТа ось з'явився у нас в загоні Степан Ковальчук — балакун і жартівник, такий що, мамо ховайся, бо за слівцем у кишеню він не ліз. Він утік з німецького концтабору. Коли розвідники його знайшли, то схожий був просто на тінь від людини, страшно схудлий, з гнійною раною, ледве дихає, а туди ж — жартує. Утік, каже, то Божа воля, випадок, просто пощастило, що врятувався, бо думав, каже, здохну, то хоч, як чоловік, а не якась шкапа рагульська. Як розповідає про оту свою втечу, то все у нього й там ніби із смішками і жартами відбувалось. Отак собі тихенько надурив німаків, чкурнув, куди очі дивляться, жерти хотів, що аж млів, а потім аж перехотів, в очах вже сіріло, a коли на нього упівська засідка наскочила, то спершу подумав, що то німаки, і вже вмирати був готовий, але перед тим хотів їх послати до їхньої тої мами, а почув українську мову, і тут в очах потьмарилося і впав.\nОтаке розповість, а за тими його жартами інколи гей би мороз прозирає, аж моторошно. Враз жахаєшся усього, що відбулося у тій прірві, про яку Степан говорить. А він знову жартує! Отакий Степан! I почав він до нас у гості навідуватися частенько.\nЯ, щоправда, у себе в землянці чи у мами в господарці рідко коли бував, то в осередку нашої розвідгрупи, то на завданні десь, то на навчанні, a то й просто у Льоні в землянці просиджував увесь свій вільний час. Навіть коли його не було, мені подобалось там бути, просто сидіти у нього, так би мовити, вдома.\nКоли Льоня не був зайнятий, ми з ним розмовляли подовгу, цікаво було з ним.\nАле ж мама наша молода і красива була, і не диво, що Степан її уподобав, отой кучерявий веселун Степан. Нам із Зіною він теж подобався. Та що там, я вже не маленький, розумів, що з ними відбувається... Я все розумів, але змиритися з цим не міг ніяк. Це ж моя мама, вона повинна бути мамою і все, а тут... Якийсь сторонній чоловік її обіймає, цілує і... оце навіть вимовити важко, але він її трахає, вони трахаються і обоє від цього щасливі і в цьому щасливі. Мама завжди вранці після цього така лагідна і привітна, що мені й дивитись на неї не хочеться. Швидше б із землянки втекти, аби її не бачити.\nЯ намагаюсь її зрозуміти, врешті і свої відчуття в мене отам на кінці. Коли я прокинувся одного разу від надзвичайної приємності у всьому тілі і з білуватим слизом у себе на животі, який вочевидь вийшов з мого пуцька, то я і здивувався і злякався, і засоромився, але ще ж я і загордився — в мене вже є чоловіче насіння, я вже чоловік, а не хлопчик.\nПевна річ, про таке всі мої однолітки говорять, щойно зберуться разом.\nА одного разу всі повтікали з уроків, це вже за німців було, і пішли на Стир, а наша ж школа поруч з річкою, і вирішили всі разом дрочити собі, щоб ніколи ніхто іншому не дорікав — ти вже дрочиш чи ні, і так далі.\nШкола в нас була чоловіча, і в класі нас було тоді двадцять один. Надворі був теплий вересень, і я собі зараз уявляю, як то виглядало — двадцять один хлопчак, усі — тринадцяти-чотирнадцяти років, полягали в рядок над річкою, повитягали свої пуцьки — і вперед. Двадцять один витриск сперми на березі річки Стир. Все сталося за якихось п'ятнадцять хвилин. Були всі такі веселі і збуджені, a тут посумнішали, зповажніли і побрели до школи, хтось курити, хтось просто сидів на березі і дивився у воду. Компанія, щойно весела і шумна, раптом зів'яла і розпалась.\nЯ запам'ятав це назавжди. I якщо і вдався інколи до своєї нечастої суходрочки, то завжди тільки перед тим, як спати, або, знаючи, що ні з ким спілкуватись не буду, просто буду щось читати.\nАле мої задоволення самотні — я вже мріяв про ту дівчину чи жінку, яка відкриє мені своє лоно, — ніяк не в'язались в моїй уяві з образом мами. Я хотів трахати якусь жінку, вставити їй свого пуцька в піхву і ганяти його зі всіх сил стільки, скільки стачить сил і бажання.\nАле це я, молодий і спроможний, в мене ще ціле життя попереду. Але мама вже є мама. В неї діти — я і Зіна! Що їй ще треба? Куди їй ще трахатися, навіщо?\nЩо казати? А якби на місті Степана був Льоня, то як би я себе почував? Чи я був би з цього щасливий? I так, і ні! Але не мені ж вибирати, це справа мамина, а тепер вже їхня, приватна! Я розумів, я все розумів головою, але як подумаю, що той Степан трахається з моєю мамою, то мені аж млосно стає в грудях від якогось суму і бриду. I чого той Льоня так довго чекав? Я подеколи просто не міг збагнути значення Льоніного погляду на маму і його настроїв. Я знав, що в нього загинула родина десь у Донбасі, але що йому бачилося тут, я не втинав, а спитати про це не наважувався. Та й як?\nСловом, я прийняв отой зв'язок Степана з мамою, бо що було робити, і вона знала це з мовчазної нашої згоди, знала, що я знаю і приймаю, і цього було досить. Ну, а Зінка ще мала, та і їй Степан до вподоби був, його взагалі всі любили...\nА от коли Льоня на зборах розвідгрупи сказав, щоб полишили залицяння і думали про боротьбу з ворогом, а не про спідниці, я одразу збагнув, про що він, і Степан утяв, і стало нам важко. Усім нам стало важко, і я зараз не розумів, що хоче Льоня, чому він так? Він бо сам не робив ніяких ближчих кроків до мами. А Степан зробив і отримав своє.\nТого злощасного вечора, коли Степан знову прийшов до мами, але не заходив у нашу землянку, а лише гукнув її неголосно, вона накинула хустку на плечі й вийшла, і хоч то вже було не вперше, я відчував себе вкрай неспокійно, як на розвідці, назираючи десь за ворожими машинами чи ешелонами, коли все може трапитись...\nЛише мить я перечекав і вийшов слідом за нею, я бачив, як вони із Степаном подалися за дерева, і хвиля неприязні, дурної, невиразної, тупої навіть, але такої, що враз переростала майже у ворожість і злість, вже не просто неприязнь, раптом ворухнулась у мені і заполонила мене всього. Я раптом відчув, що в цю мить ненавиджу Степана, і маму також, яка„. яка... яка зраджує мене і... все... і Льоню... і Зіну... вона не повинна цього робити... Ой, хоч би швидше це закінчилось, бо я просто не витримаю...\nАле ж то була моя мама, моя настраждана мама, завжди зібрана, завжди все розуміюча, але ж і їй треба було жити, треба було і можна було мати когось, крім нас, це було сумно, але правда, я знав це, вже відтоді, коли вперше, а тепер мені вже минуло чотирнадцять й уже і п'ятнадцять ось-ось, я багато думав про це. I знав — так має бути.\nАле настрій цей ледве міг подолати і просто тупо чекав, коли вона вернеться в землянку, бо до того я однаково заснути не зможу.\nЯ встав йому на дорозі в цю мить, як ворогові щастя моєї матері, яку я так любив, я встав йому на дорозі і втратив його для себе.\nЯк багато я потім думав про це, як я плакав ночами за ним, за тим, що ми вже не разом і ніколи не будемо разом, я часами ненавидів Степана, який спричинився до цього, і питав себе — от якби я тоді не став Льоні на дорозі, що би було далі, він би застав їх на гарячому, пішов би туди, де вони трахались, і що?\nА якби він їх убив?\nТа що говорити — я так вирішив, так відчув і так вчинив! Я врешті захищав свою маму!\nЯкою злістю палахнули тоді його очі! Я просто відчув його зненависть до них, до матері і Степана! А як він дивився на мене в ту мить! Також із ненавистю, але ще й з презирством. Hi, скоріш, як на щось таке дрібне й непотрібне, шмаркате мале гівно, ніщо, одне слово!..\nЯ хотів був йому щось пояснити, але він і не думав мене слухати.\nЯкесь отаке засране ніщо стало йому на дорозі!\nВін хотів відкинути мене геть і переступити, чинячи, як забажалось, і тут я йому не дав, я схопив його сам за грудки, аж сорочка мало не тріснула, цього вже й він не чекав, та і я теж. Тоді він раптом побачив мене, а може, й себе, але відштовхнув мене і пішов геть, а я дивився йому вслід, і вже сльози лилися у мене з очей, а потім я пішов у землянку назад і плакав так, як давно вже не плакав, мовчки у подушку, аби не почула мама, коли прийде, аби ніхто не почув, ніхто, бо ніхто у цілому світі не міг би мене. зараз зрозуміти, не було в мене жодної живої душі, яка б стояла так близько, щоб я довірився їй, нікого, нікого, і я мусив виплакатися і мовчати...\nЯ ще сподівався, що, може, якось наступного дня... Але Льоня вже не дивився навіть у мій бік. Hi разу не глянув, і на Степана також. Мама все розуміла, не знаючи, в чім суть справи, не питаючи ні про що, але розуміла, і, думаю, не без її участі розформували нашу велику розвідгрупу на дві, в яких Льоня Кацап став командиром диверсійної групи, а розвідку очолив Степан Ковальчук...\nЯ лишився зі Степаном.\nТа глибинна неприязнь, яку я відчув до нього, коли перестрів Льоню, аби він не перешкодив зустрічі Степана з моєю матір'ю, не полишила мене, хоч я й розумів її безглуздість.\nСтепан був такий самий, як і раніше, навіть кращий він став у чомусь, зосередженіший, чіткіший, а жарти лишились, і у нас у землянці він тепер часто бував, частіше, ніж до того, але я вже не тішився його жартами, не сприймав його витівок. I взагалі якось уникав ситуацій, коли можна було опинитись з ним самому віч-на-віч.\nВідверто кажучи, я й сам на себе за це гнівався, але щось всередині мене вело мене отак, то було дурне, але нікому не шкодило, і врешті-решт, мав же я право дозволити собі ставитись до когось, як хочу.\nВідколи помер наш тато, я враз відчув, як враз на мене лягло вдома щось важкою тінню, немов би років мені додало і змусило замислитись над собою і над тим, що довкола.\nНад тим, як ми живемо далі, далі що буде зі мною, із Зінкою, як житиме мама.\nTo все ніби не моя була справа, мама приділяла нам стільки уваги, що десь аж занадто. Якби то було раніше, я завив би вже, так мені часом бракувало волі. Але тепер ми всі справді трималися разом, горе нас з'єднало в родину, і ми з Зіною намагались в усьому мамі допомогти.\nУ школі, власне в отій совєтській, з якогось часу на мене почали інакше дивитись, а Василь Остафійчук, мій найближчий товариш по школі, бо справді близьких друзів у мене там не було, сказав якось: «Що ти з себе строїш, Миколо, ніби ти такий один серед нас дорослий, усе знаєш... Геть від приятелів одірвався, все вдома сидиш! 3 тобою якось важко дружити, ти ніби не вмієш з людьми говорити... Усе в якихось химерах в тебе голова, ти ніби у хмарах десь літаєш! А ти спустись із хмар на землю, тут люди, а в тебе лиш дім та книжки...»\nЗачепило то мене дуже болісно, ой як зачепило!.. Що би не трапилось, а кожному із нас, підростаючих у дорослість, хочеться мати авторитет у класі якнайбільший.\nНіхто не наважився, а я виліз і пішов собі просто, а внизу було до води не менш як десять метрів, і квітень був надворі — не літо. Всі мовчали напружено, поки я йшов, і коли зістрибнув укінці на землю, Славко сказав — ну, ти точно псих якийсь ненормальний, а якби впав на тверде, то вбився би зразу, або хребта би зламав, якби погано у воду, впав, і втонув би враз, як камінь пішов би на дно. I навіщо це...\nАле всі розуміли, що йому слабо отак зробити, і тому він мене й під'юджує.\nЯ розповів Льоні і про ту розмову з Остафійчуком, і багато чого він пояснив мені. Я важко спромагався осмислити своє відношення до світу і його відношення до себе. Це не мої слова були, а Льоніни, і я запам'ятав їх і зрозумів, і не раз про них думав. Хто я, що я роблю, як я живу, як хочу жити, що взагалі означають бажання людини, її любові й нелюбові, що то може означати. Але про те, що стосувалося чоловіка і жінки, про статеві зносини, я з Льонею говорити не наважувався, хоч і дуже хотів, бо так багато хотілося розпитати, та якось не виходило, отже тут я був сам і мусив думати.\nЯ собі скільки разів казав — все, більше не буду. Але то завжди після, коли вже скінчив і охолов. А тут пройде день-другий і раптом тебе як прихопить, що аж між ногами десь у глибині свербить, майже болить, так хочеться виплеснутись, що хоч на поміч волай, ну і не витримую, і виплескуюсь черговий раз. Отож, кому таке от розкажеш, хто тебе зрозуміє і не зневажить, не засоромить, не засміє...\nЧотирнадцять років стали для мене якраз початком періоду замислення, бо саме підійшов мій день народження, кінець травня, невдовзі мали початись канікули, хто знав, що за місяць почнеться війна...\nЯ поставив собі жити так, аби не шкодувати за кожним наступним кроком, аби не картати себе потім, що мав би повести себе так, але зробив інакше — ось якби тоді я отак учинив, то...\n— А ти справді, Миколо, як дорослий іноді говориш. Ти таке десь у книзі, певно, вичитав, та й повторюєш, а ось спробуй, доведи, що саме так живеш. Сказати кожен може...\n— А ти? — спитав я. — Ти, Василю, хоч у чомусь таки теж мусиш бути переконаний...\n— Ну, звичайно, я люблю свою батьківщину, ну, хочу щоб народи всього світу звільнились від ярма нерівності й експлуатації...\nОсь це то вже з радіо та з газет, Василю, не своїми словами ти заговорив...\nВін, звичайно, обурився, і ми посварились. Хоч казав він правду, і я казав правду, і коли почалася війна, то мали ми змогу довести на ділі, хто в чому і як переконаний, і доводимо, і мені здається, що слова свої я довів уже цілком і повністю, хоч інколи думаю, що на моєму місці багато хто чинив би те ж саме, та й чинить, просто у мене обставини так склалися. Мама в нас така, що й ми з нею опинилися у партизанах, і вже не загоном нашим колишнім посуваємось ми, цілим партизанським з'єднанням далі на Захід. Хоч поки ще йдемо Україною, але ще трохи — і виженемо гітлерівців з нашої країни, і буде мир, буде спокій і тиша, буде звичайне, нормальне життя, де теж треба буде стверджувати свою переконаність, тільки в інший спосіб, усе це буде, але ж зараз...\nКоли розвідники повернулись із одного свого походу вчотирьох, замість десяти, в загоні запала тиша, я скажу — жалобна тиша. Бо смерть наших товаришів, щоденна тривога шугала над нашими головами, ми всі ризикували, але правда, доконана правда завжди ставала страшною явою, як примара смерті над загоном, як помах коси небуття...\nЛьоніна група вирушила наступної ночі, а перед тим нашому поліцаєві передали каністру самогону. Він мав охороняти госпіталь разом із іншими поліцаями. Під час свого чергування він організував іменини, поліцаї на гулянці впилися, цей товариш передав ключа від вхідних дверей Льоні, який вже чекав під вікном кімнати, в якій гуляли поліцаї, і майже непритомного Ковальчука винесли вночі з госпіталю на носилках. Маневичі — містечко невелике, за лікарнею був маленький гайок, а далі вузенька вуличка, поросла деревами і кущами, по ній партизани вибігли на луки, а там вже, при дорозі, чекав їх віз з парою коней — на нього, і тільки й бачили їх.\nЯк радісно зустрічали цих героїв у нашому таборі, важко навіть описати. Але от Льоня Кацап від людей, як завжди в таких випадках, ховався, відсиджувався у себе в землянці. He любив ні хвалитися, ні хизуватися.\n— Так було треба, — сказав він. — Ну й пощастило нам, от і все! Тут наш товариш «поліцай» був за головну скрипку, якби не він — нічого б нам не вдалося...\nМама підходила до нього, дякувала, і я підійшов, і сказав, що він — герой, молодець і взагалі велика людина.\nА він лиш позирнув на мене, посміхнувся трохи в бік і каже:\n— Та що там, Микольцю! Треба було так, от і все! Пощастило нам! Ну й слава богу, як кажуть, врятували Степана, чудовий він хлопець... I все!\nТе саме, що всім казав, те саме і мені.\nHe вийшло розмови, не повернулося те, що було, і стало мені гірко-гірко, що втратив я дружбу такого чудового товариша, як Льоня Кацап, і тепер ніколи вже її не повернути, і хоч разом з усіма радів я поверненню Степана, і маминій радості, і вдалій операції, а не погідно було в мене на душі, ніби я й склав якийсь екзамен, але ледь-ледь, хоч як старався...\nПотім ми раз-по-раз перемовлялись з Льонею кількома словами, але все вже було не так, як колись. Видно було, що і йому не по собі від таких взаємин, але знаю я його: як склалося — так склалося, значить так треба — от і все. Раніше він з отим своїм «треба» часом мене навіть дратував, але тоді сам усе чітко пояснював. Тепер-то я усе розумів і без його прояснень, але що з того...\nТа ось впала на нас знову біда, і мені зараз вона здається найстрашнішою з усіх.\nТепер Льоню схопили фашисти.\nЙого група мала підірвати склад боєприпасів на околиці села Тростянець. I як завжди, у групі Льоні Кацапа все було точно розраховано і продумано. Вартових зняли, склад замінували, і вже відходили, коли він несподівано вибухнув. Десь, очевидно, здетонувало гранату, і склад злетів у повітря за півгодини до розрахованого часу. Вибуховою хвилею хлопців відкинуло неушкоджених, а Льоня був найближче до місця вибуху і впав непритомний. Одразу ж після вибуху фашисти відкрили вогонь, і партизани відходили з села з боєм. Думали, що Льоню вбито. Однак його лиш контузило. Фашисти підібрали його непритомного. Він прийшов до тями, і тоді його посадили у саморобну сільську в'язницю, отут же в Тростянці, а завтра мали відвозити в Луцьк.\nВесь загін наш гудів — треба його виручити, треба відбити. Зараз готували групу, яка мала виходити на Тростянець, аби спробувати визволити Льоню.\nНімців там було доволі, але вирішено було вийти двома групами: одна мала відволікти увагу німців на околиці села, а друга — безпосередньо напасти на оту «в'язницю». Як не добивався я, мене категорично не брали у ці групи, і ось стояв я на чатах і перебирав усе, що і як зі мною було, аби так не тугувати за Льонею, аби хвиля жаху, якогось глибинного, внутрішнього, не заливала мене, коли я думав, що його можуть вбити під час нападу партизанів фашисти...\nМені пригадалось, як у Луцьку, перед нашим відбуттям у партизани, якось переходив я вулицю, а на перехресті саме стояв великий німець, «фельдполіцай». Я ж переходив в метрах десяти від перехрестя.\n«Фельдполіцай» покликав мене, і коли я підійшов, зацідив в обличчя так, що я покотився по тротуару на бруківку, побивши коліна, вдарившись головою, з розсічених губів моїх юшила кров... Ледве я підвівся, як поліцай всадив мені такого копняка, що я знову летів кілька метрів поперед себе, все ще відчуваючи у себе на заді його кований чобіт. Мені було боляче, я заплакав і від болю, і від образи, але не підводив погляду, боячись, що зраджу свої почуття. Мама бо мені наказувала — ніколи не дивись фашистові в очі, завжди опускай голову, бо мало того, що сам ти довгий та худющій, а погляд у тебе часом такий, що мов гвіздок забиває! За один такий погляд тебе застрелити можуть, зрозумів?\nПоліцай знову підкликав мене, і я, очікуючи нового удару, весь зіщулився, а він узяв мене за носа, і показав на перехід:\nЯ ствердно хитнув головою, а він за носа так і штовхнув мене, я спершу пішов, а потім уже побіг додому.\nA то ж були тільки дрібниці.\nЩе одне згадав я. Це його були слова, Льоні Кацапа, коли він ще вчив мене і багато розмовляв зі мною.\nЯкось сказав він:\n— Ти ось не намагайсь мене копіювати, Миколко, і не ображайся, а подумай — розумна людина шукає те, що є в ній самій, а звичайна простіша — шукає те, що в інших. Це у всьому так, і в зовнішності, і в словах, у поведінці, у думках навіть. Гадаю, що багато чого мені б не вдавалось, якби я шукав у інших, а я шукаю спочатку і насамперед у собі, а потім уже — як там хтось інший.\nЯ завжди багато думав над його словами, а надто зараз, коли відчув, що ніколи не було в мене такого близького друга, як Льоня Кацап, нехай і виникло оте непорозуміння, але в глибині душі я завжди сподівався, що однаково — колись та поверне в наших взаєминах знову на краще, лід розтопиться, і ми знову подружимо, як раніше, і буде все гаразд, все, все...\nА зараз... Зараз Льоня ув'язнений, мабуть, били його там, знущались, і раптом я відчув себе справді ще малим у порівнянні з тим, що довелося у житті побачити йому, моєму дорослому другові. I розумів, що не вмів я себе поводити, що намагався дорівнятися йому і часто позував, кидав словами, а насправді все було зовсім інакше, він тримався зі мною як з дорослим, доки...\nЯ усе зараз віддав би, навіть своє життя, аби тільки врятувати його!..\n...Здавалось, впаду і засну вмить, а от улігся — і сон не йде, хоч і біль не стихає зовсім, лише м'якший став після лікарського втручання. А тіло гуде від страшенної втоми після того шаленого нічного бігу упродовж п'яти годин, і врешті — після першого гамування нервів починає потрохи ще судомно відходити. Бо ж вдалося, неймовірно, але вдалося і на цей раз. Недаремно наші хлопці часто кажуть — неймовірно, що він виробляє, і як йому то все вдається! Таки справді вдається все, поки що вдається...\nА може й тому, що, коли підходив я до нашого табору, знаними мені партизанськими стежками, і йшов вже спокійніше й впевненіше, бо знав, що ось-ось наштовхнусь на партизанський дозор, pan-том вчув серед лісової тиші, де лиш мої кроки було чутно, як клацнув затвор і хрипкуватий юначий голос скомандував: «Ану стій! Руки вгору! Швидко». Я підвів руки вгору і став, знаючи партизанські закони, а потім до збитої моєї свідомості дійшло, чому мені цей голос такий знайомий, і сказав тихо, але здалося мені — весь ліс чує мої слова:\n— Здоров був, Микольцю! Це я, Льоня Кацап!\nЯк він вилетів з-за дерев, як кинувся до мене, вже не перевіряючи, не сумніваючись, бо ж є люди, голос яких пізнаєш скрізь і завжди, незважаючи на час і обставини, що можуть розділяти їх, коли та людина чомусь западає тобі в душу одного разу і вже залишається там довіку.\nВисокий, худющий, він уже й за мене став вищий в останні півроку, тільки що худий страшенно, Колька кинув автомат, підбігши до мене, схопив мене в обійми і кинувся цілувати, плачучи і примовляючи: «Льоню, ти живий, ти повернувся живий! Яке щастя, Льоню, яке щастя, що ти тут, що ти живий, яке щастя!»\nI я відчув раптом справді, яке це щастя, що я тут, живий, вільний, що є на світі оцей нескладний підліток, що так зустрів мене, мабуть, кумедним здався би він комусь у цивільні часи у валянках і фуфайці, у великій кудлатій шапці, все йому хотілось виглядати хвацьким бійцем, а виглядав здебільшого ще гидким каченям, але ж і душі в ньому, скільки в ньому душі і людяності, і якоїсь вищої віри, живого тепла, яке в ту мить так зігріло мене, що стало мені навіть дивно: як це могла пройти ота чорна кішка між нами, безглузде, короткочасне і не варте уваги наше розходження. Тепло його щоки біля моєї серед цієї морозної ночі, і враз тупий біль в обпечених своїх, а потім змерзлих руках, і втома мене пройняла раптом і майже млость, усе вже було позаду, і я сказав, тримаючи ще його в обіймах, але раптом уже майже втрачаючи свідомість і осідаючи на нього усією своєю вагою:\n— Миколко, друже мій, в мене руки...\nВін тоді лиш глянув на мої руки, зойкнув і готовий був уже нести мене в табір, але я таки пішов сам, я ще міг йти, обпираючись на нього, трохи похитуючись, уже до другого дозору, а Миколці одразу ж наказав:\n— Ти вартовий! Йди на місце! Я попрошу, щоби тебе замінили зараз, а поки що — стій! А раптом за мною якісь гості...\nЯ знав, що нема за мною гостей, не могло бути, зараз у цьому лісі я знав чи не кожне дерево, я йшов від Тростянця колом, зробив дві вісьмірки стежками, як і завжди, коли вертався із завдання з групою, доки попростував до табору, що ж, порядок мав бути скрізь і завжди, а надто у війську. Ми ж таки армія, хоч і партизанська...\nНапевне, він би залюбки бачив на місці Степана мене, а може... Хто його зна, може в тій ситуації теж були б якісь непорозуміння, тільки іншого характеру... Але зараз він переміг себе, і встав за те, в правоті чого був переконаний, хоч йому в цю мить не надто було легко, проти того, кого любив, а хто виступив зараз із недоброго, неправильного боку.\n— Льоню, як ти думаєш, а люди будуть колись літати туди, на зорі? Я часом дивлюся у ночі на зоряне небо, і мені здається, що більшої краси більше ніде немає, а інколи вдивляюсь на якусь квітку, навесні особливо, ось у незабудку вдивляюсь, вдивляюсь, і раптом бачу таку ж красу, як і в зоряному небі. Ніби заглиблююсь у щось... А інколи можу побачити таке у крилах метелика, або в дереві засніженому серед лісової тиші... Тоді все в мені раптом якось застигає і щось водночас ніби відкривається, огорнуте таємницею, яка, здається, ось-ось розкриється мені... Чому це? У тебе такого не буває? He трапляється такого?\nЦі питання мене спочатку захоплювали несподівано, я губився, бентежився, не знаходив відповідних слів, особливо на початку, а потім довго над ними думав. Здавалось, виконував якусь розумову роботу, ніби задачі розв'язував, аби відшукати відповіді, і щоразу відкривав щось нове у собі самому, ніби робив крок на якусь сходинку. Я зазирав у глибини свої, у те, що гніздилося усередині мене, і мусив простувати назад довгими часовими стежками, вертаючи аж до Миколчиного віку, і ще раніше — до себе зовсім малого, відшукуючи ці питання, які неодмінно також ставали колись переді мною, мабуть, як перед кожним, але з тих чи інших причин, я не занедбав їх, згодом вирішивши, що то пусте, дитячі забавки, такі собі минулі настрої, що перейшли, коли я пішов у ФЗУ, а потім захопився Уляною, потім армія, одружився, син народився, і так пішло, десь усе те відступило на задній, дальший план, на те, щоби зовсім зникло, але вже у такій формі я не ставив собі самому цих питань більше ніколи...\nЩо я відповідаю йому? Спочатку простими слонами, так і казав, що ставив колись і собі такі питання, що виріс у далекому Донецькому містечку біля лісу, і тому ліс для мене близький і зрозумілий, а коли людина ближче до природи, то й питань такого типу задає вона собі дуже багато, що був у мене дід, матері моєї батько, який збирав у лісі трави і лікував людей, мав удома пасіку і саме від нього до мене й прийшло розуміння того, про що говорив зараз Миколка...\nСаме дід Герасим казав колись (я був тоді ще малий, а нині дід давно вже помер), що добро і краса творять у всьому світі, а найперш у природі, протистояння злу, що все у природі злагоджене, узгоджене і відповідає одне одному, людина лиш, буває, неспроможна того помітити, бо поспішає, здається їй, що добробут її душі — в кількості надбаного, досягнутого, бо хтось інший те має. А насправді щастя можна знайти де завгодно, бо воно у тобі самому найперш, у самій людині, ось де слід шукати, і все навколишнє, природа уся, підказує це їй, а людина часто сліпа, не бачить...\nУ десять років я запам'ятав це. Мені сповнилось дванадцять, коли дід помер, і з часом сказане тоді ніби відійшло десь далі, закотилося, вкрилося пилом часу, а насправді виявилось — живуть у мені дідові слова і пробудив їх до життя оцей Колька, який міг спитати:\n— Льоню, скажи, а тебе не захоплює слово «безмежність»? Я якось замислився і зрозумів, що безмежне усе. I простори Всесвіту, і глибини землі, знання, людські почуття, і життя на землі і...\n— Тільки людське життя кінечне, Миколко, і в цьому його цінність. Ми не цінували б свого часу, аби жили нескінченно, не були б людьми. Це теж дід мені казав, здається, тільки то звучало так: все має своє закінчення — овоч і плід достигає, потім дає насіння і сам зникає, рослини дають нові пагони, самі з часом відходять, тварини полишають життя, коли воно у них загасає, отож і людина має цінувати свій час, і коли настає її пора — спокійно відходити, знаючи, що зробила в цьому житті все, що змогла, залишивши після себе дітей, онуків, і плоди праці... Знаєш, Микольцю, мені тоді на мої дванадцять здавалось це старечим шамотінням, немовби дід виправдовує для себе більше, ніж для мене, свій відхід із життя, котрий уже був у нього на видноколі... А зараз, отут я згадую ці слова зовсім інакше...\n— Hi, не читав. He довелося...\n— Мама мене завжди лаила, що я захоплююся тільки фантастикою та пригодами. Ось Жуль Верна я усього перечитав, що в нас було, але то все по-польськи, також і Конан-Дойля, Дюма...\nЯ не читав стільки, як ти, Колю, хоч і соромне признатися зараз, але в нас тих книжок на селі не було, у ФЗУ, коли вчився, жив у гуртожитку і працював. Читав усякі книжки, але знаєш... ну, ніхто мені не міг підказати тоді, що читати і як. А самотужки воно дуже довга дорога... Тобі тут пощастило більше...\n— Найбільше мені пощастило, що я зустрівся з тобою...\nІноді я почував себе навіть трохи ніяково від його слів. Надто щиро і відверто говорив він, аж мені не по собі якось ставало. Ніби несподівано хтось переді мною ставав оголений, от так ось ні сіло, ні впало, зовсім не соромлячись. Воно ж і нічого, ніби нехай собі, але якось ніяково. I за звичкою у таких випадках людина очі відвертає, аби не бентежити іншого. А тут хлопець душу свою розкрив так, що аж жахно було зазирнути в неї, як в бездонне провалля, в оту його «безмежність». Але я розумів, що в час дозрівання, становлення, зростання я не повинен його образити чи злякати ненароком якимось неоковирним словом. Часом я трохи втомлювався від таких розмов, але швидко збагнув, що й мене це збагачує, як не дивно. Я почав замислюватись над тим, що приваблює мене у красі квітів чи у співі птаха. Мабуть, те, що є в мені самому, що відгукується, або відлунює в мені, а я врешті теж — частина природи...\nПросто ніби, але, думаю, тому і живий, і зараз отут, в партизанському таборі, у себе в землянці засипаю, а не чекаю допиту у в'язниці в Тростянці.\nЯ завжди вірив насамперед у власні сили, в те, що вирішив, у лінію, яку в житті обрав і оцінив. I ніщо мене з дороги не могло збити ніколи і не зіб'є.\nОсь лиш думати мені довелося тепер більше, бо життя доводить, що часом надто вже пряма моя лінія. Може й схибити, і як це не дивно, саме через свою прямоту. Як ось із Тетяною й Миколкою.\nДесь має бути загальніша прямота, переконаність у більшому, у глибшому, в тому, що є основою, а те, що у щоденні, так, — це має собі повторити, те, що у щоденні, — слід бачити з різних боків, гнучкіше, не довірятись лише собі самому, бо може виявитись несподівано, що хтось інший має рацію більш за тебе.\nДумаю, вцілів я цього разу і завдяки собі, і завдяки отим розмовам з Миколкою, бо за кілька місяців нашого розриву раз-по-раз спадали мені на думку ті інші теми з наших розмов, і я западав у такі думки в найрізноманітніших місцях.\nHe пощастило мені через власну необачність, звик, що все мені минає, не поспішав відійти від складу після мінування, ось і шибонуло чимось по голові, чи не тріскою навіть якоюсь. Одне слово, свідомість втратив, а ран й немає, тільки ґуля здоровенна, певно-таки поліном приліпило. Ну, та що робити? Отямився я зв'язаний, привезли мене на санках у село, а тоді з'ясували, що не поранений, і добряче побили мене.\nЕх, воля би мені, я їм там би показав усім. Але розумів, почну відбиватися, застрілять.\nЯк вліпили мені перший раз в обличчя, а тоді ще раз, і ще раз, аж я заюшився, а тоді під дихалку, та ногами, коли я вже впав, а тоді один каже — залишмо, одвеземо завтра в місто, нехай розбираються. A то ще заб'ємо насмерть. Ходімо краще назад...\nHe знаю, що там було раніше, в тій хаті, де мене тримали, мабуть якась бухгалтерія сільська, може, зарплату там давали, чи щось таке, тільки на вікнах в одній кімнаті були ґрати, німці винесли все звідти, геть усе, кімнатка маленька, метрів з п'ять — шість квадратних, і замкнули двері на ключ та й засіли у сусідній кімнаті гуляти.\nПеред тим як бити, мене розв'язали, а тепер, побитого, просто кинули в ту кімнату, на підлогу, аби очунював до ранку. Чув я їхні голоси, вечеряли вони, випивали, реготали з чогось, а потім поволі все затихло, полягали спати.\nЯ підвівся і почав оглядати кімнату, замок на дверях був добрячій, двері оббиті залізом, тут усе ясно — ніякого толку. До вікна. Вікно звичайне, як у сільських хатах, але ґрати на ньому щільні, сталеві, не виламати, не зігнути. Ніяк. Біда.\nЯ справді таки трохи очуняв, і почав ходити по кімнатці своїй в'язничній, колами, ламаючи голову, що ж робити, і добре усвідомлюючи — лишилося мого життя ще оцих кілька годин до ранку, a там далі невідомо, що буде. Але що в місті буде гірше, то напевне.\nПогляд мій упав на вмонтовану у стіні пічку, обмазану глиною, яка мала, напевне, зігрівати водночас і цю кімнатку, де зараз був я, і щось на зразок приймальні перед нею. Поліцаї ж були якраз у тій кімнаті — приймальні, обік моєї, так що на вулицю приміщення, де був ув'язнений я, виходили тільки однією стіною, де було вікно.\nДверцята пічки були в моїй кімнаті.\nУ печі тріщало і палахкотіло, її набили вщерть перед тим, видно, як мене сюди кинули, бо надворі стояв п'ятнадцятиградусний мороз, а німаки хотіли тепла.\nДверцята маленькі, а я великий, у трубу тут не вилізеш. Я знову підійшов до вікна. Крізь шибу у темряві проступали контури засніжених дерев, мабуть сад, далі пліт, далі поле... I там — воля, там шлях до лісу, до побратимів.\nЯ схопив за фати і струснув вікно. Вікно поворухнулось трішечки, але не ґрати, а все разом, бо так щільно були вбиті в сталеві прутки, в деревину рамки, що здавалося, що вийняти їх звідси неможливо.\nЯ знову пішов колами по кімнаті і чомусь подумав про нескінченність усього і конечність людського життя, про безмежність заглиблення у будь-що... Дерево, залізо, людина... Різні предмети, явища природи, одного може завтра не стати. Повітря, вогонь...\nВогонь. Можна влаштувати тут пожежу... Вискочать поліцаї, загасять її, і якби навіть відбивався, або поб'ють, або просто застрелять... Hi, вогонь, аби підпалити щось... Дерево... Підлогу? Hi. Стіни? Hi. Двері? Так, але ж залізом оббиті! Hi. Ґрати? Hi... Чекай, а раму! Це ж дерево! А ну-но...\nЯ відчинив дверцята пічки, і на мене дихнуло гарячим подихом розпечене вугілля...\nВогонь, дерево, людина...\nЯ палив ту раму вічність, безмежну кількість часу, бо ще ж додавався і жагучий біль у руках, бо вуглини пекли не лише деревину віконної рами, але з іншого боку й руки людини, що тримала їх.\nЯ здер з себе сорочку, загортаючи їх у шмаття, але вуглини швидко пропікали тканину і дуже поволі — деревину рами...\nДуже поволі... Але пропікали-таки.\nI десь уже під ранок, коли засіріло небо, я у відчаї вже схопився перепеченими руками за ту раму і з усіх сил шарпонув її, і раптом вона піддалась, зі скрипом, з гуркотом піддалася, пішла на мене, і я ледве втримав її, аби вікно не впало на мене разом із ґратами та рамою.\nЯ витяг вікно з рамою і поставив біля стіни. А потім ледь трохи віддихався, застібнув фуфайку, визирнув крізь отвір, і вискочив у засніжений сад, і побіг ним, потім перескочив через паркан і погнав полем туди, де вдалині чорнів привабливий сутінок лісу, рідний, теплий, приязний, прихисний наш, партизанський ліс.\nКілька годин біг, а потім брів лісом, потім знову біг, знову біг, і хиталися переді мною понічне зоряне небо і тіні повитих у сніг дерев, і здавалося — це і є безмежність, нескінченність, оцей вічний біг, ця шалена втома, ця знемога і біль у руках, пекучій біль в обох обпечених руках і морозяна ніч... Хотілося зупинитися, сісти десь під деревом і спочити, відсапатись, перевести подих... Hi, я знав, що ні, бо інакше нинішня нескінченність обернеться кінечністю мого життя, ще безглуздіше, я просто замерзну в лісі, я, сибіряк, знав, що таке мороз у лісі, ні, казав я собі, ні, і чув раптом десь в середині себе Микольчин голос: «Що ти думаєш про зорі, Льоню, а чи тебе не захоплює слово "безмежність"?» Може, я вже марив, може, втрачав притомність, вперто, однак, просуваючись уперед, дорогу я знав, а зупинитися я... Просто не мав права, оце і є безмежність, оця переконаність у своїй правоті, в силі своїй, у тому, що однаково ти виграєш, а якщо навіть і ні, то зробив ти усе до кінця, виклав себе до останнього подиху, а тоді нехай виграє навіть хтось інший... Оце і є безмежність...\nГула земля від вибухів артилерійських снарядів, здригалась від невмовкаючої стрілянини автоматних і кулеметних черг, вибухів гранат, горіли дерева, іржали, хрипіли коні, кричали поранені, бій тривав незупинно упродовж багатьох годин, важкий, величезний бій, і падали мертвими люди, текла кров і багряніло небо, хоч день лиш котився на захід, та небо багряніло від пролитої крові.\nЛісова армія народних месників потрапила в кліщі і зараз важко відходила з боєм, прориваючи вогняне кільце ворожого оточення.\nПрорвали-таки й відходили потроху з боєм, звужуючи прохід, аби обози пройшли першими, a потім одна за одною групи і загони. Кілька груп тримали фланги з боків проходу, прикриваючи товаришів, і вже зовсім мало лишилося партизанам відходити, як в одній з груп відрізали фашисти групу з кількох чоловік за невеличким пригорком, з розлогими кущами і повели на них вогонь зусібіч.\nДовго строчив кулемет, випльовуючи смертоносні слова у ворога, але й він замовк, один за одним захлинались у зливі ворожих куль автомати партизанів, і раптом підхопилися партизани, вони уп'ятьох в повен зріст і кинулись кинджально з автоматами на прорив. На чолі їх один у шкірянці кричав: «Уперед, хлопці!» — і пробили вони вороже кільце! Та раптом скошений кулею упав один, самий юний. На мить зупинився той, у шкірянці, підхоплюючи юного товариша свого, аж пропекли і його ворожі кулі, упав праворуч.\n...Ой, весно, ти ж весно моя остання, не дожитий мій шістнадцятий рік, заливає мене гаряча кров, поки ще трохи свідомості, ще стріляю, але де вже ті сили, та й набої кінчаються, ой весно, ти ж весно моя остання, прощавай...\nТой, у шкірянці, підвівся на лікті і відстрілювався, тримаючи фашистів на відстані, почав розстібати на юнакові однією рукою сорочку, а тоді облишив, ще стріляючи раз-по-раз, поліз лівою рукою у сумку на боці — а тоді перестав стріляти...\n— Зберися, Миколо, мій брате! Підводься! Загинемо стоячи! — казав він, ледве підіймаючись з землі сам, але з останніх сил підтримуючи непростріленою рукою юнака, і той таки раптом прийшов до тями, десь знайшлися залишки сил, і дивився зараз уперед, раптом відчувши, що поруч надійна до безмежності людина, поруч те, що і є опертям і сенсом буття, і в якусь мить відчувши це вповні, враз випростався, вже й сам ніби підтримуючи пораненого старшого друга.\nВони стояли на пригоркові під кущами мовчки, відчуваючи тепло плеча поруч, стояли прихилившись один до одного, бо зараз кожен окремо не мав би сил встояти, стояли, не стріляючи, і фашисти, здивовані, припинили стрілянину й собі і підходили ближче і ближче, вже можна було вирізнити їхні обличчя, фашисти вирішили, що двоє партизанів-упівців здаються у полон, і йшли вже, опустивши зброю, забирати їх, в'язати, бити, гнати, долати, нищити, як усю цю ницю слов'янську гілку, таку безнадійно непіддатливу ходові світової історїї, вищості германської раси, вони йшли, водночас зневажаючи і побоюючись цих двох, а ці двоє виростали в пам'ятник, у вічність, у двох велетнів, що на тлі багряного неба стояли як сила і краса слов'янського краю, і коли кільце фашистів зімкнулось, і руки їх потяглися до живого пам'ятника, старший повернув голову й у саме вухо юнакові сказав: «Прощавай, брате», «Прощавай, брате», — відгукнувся молодший самими губами, і слова їхні чули вже небеса і рознесли по всьому партизанському краєві, коли вибухнули дві протитанкові гранати, що прив'язав до себе старший і рознесли в шмаття кілька десятків ворожих солдатів, які стовпилися біля них, дивуючись партизанам, що здаються у полон, і вознесли імена двох побратимів у вічну і нетлінну історію України.\nУже відбило і третю ночі, а розмова у хатинці на околиці Дилятина ледве наблизилась до кінця.\nЯкусь мить усі мовчали, а потім господар неголосно промовив:\n— Вижили ми, але я думаю, загинули кращі з нас, пристрасніші, глибокі і чисті люди. Льонці Кацапу і Микольці ми взагалі пам'ятник хочемо зробити! Ну, не тільки їм, звичайно, всім, хто загинув в УПА за нашу Україну, але вони удвох будуть в граніті — живими завжди! А скільки я можу ще назвати тих, кому годилось би жити і жити в новому нашому суспільстві, творити його і радіти сонцю і вітру, перемозі над ворогом, якій вони й життя своє молоде віддали! А ми, хто пережив десятки літ сталінських таборів, заслання, важке відчуття поразки, нехай тимчасової, але поразки, ми мовчали, але ми трималися нашої віри, і лише з незалежністю України ми відчули, що життя наші не минули марно. Ми вірили, ми завжди вірили, ми віддавали свої життя Україні, і наша віра перемогла.\nОсь тобі, Лукаше, й відповідь на твоє питання: що допомагає триматись нашому поколінню — теперішніх семи-, а то й восьмидесятирічних — у такій моральній і етичній силі... переконаність. Вона об'єднує нас із тими, хто загинув на війні. Просто безмежна переконаність у тому, що робиш, як і задля чого живеш. Ось і все.


Невыездные волки Путина: Посла Польщі викликали в МЗС РФ через заборону в'їзду путінським байкерам (29.04.16 17:28) « За кордоном | Цензор.НЕТ\nВсе про:байкери (30) МЗС РФ (415) Польща (1439) посол (437) Росія (9650)\n29.04.16 17:28 29.04.16 17:28\nПосла Польщі в Росії Катажину Пелчіньську-Наленч викликали в російський МЗС через відмову Польщі дозволити в'їзд у країну учасникам мотопробігу, організованого клубом "Нічні вовки".\nЛідер мотоклубу "Нічні вовки" Олександр Залдостанов на прізвисько Хірург відомий як прихильник президента Росії Володимира Путіна й один із лідерів провладного руху "Антимайдан". Влада країн Європи, США та деяких інших держав внесла його до "чорного списку" - йому, зокрема, заборонено в'їзд до цих країн.\nКолона байкерів, за планами організаторів, повинна була стартувати в п'ятницю з Москви, проїхати по території Білорусії, Польщі, Словаччини, Австрії, Чехії та завершити пробіг у Берліні 9 травня. Торік "Нічні вовки" провели мотопробіг за аналогічним маршрутом.\nЄвропейська влада несхвально сприймає ініціативи російських провладних активістів провести автопробіги на території ЄС, розцінюючи такі дії як провокацію.\nУ 2015 році Польща відмовилася пропустити на свою територію "Нічних вовків", а на території Німеччини з'ясувалося, що Берлін анулював візи деяким із них.\nЦензор.НЕТ › Новини › За кордоном › Посла Польщі викликали в МЗС РФ через заборону в'їзду путінським байкерам


Еволюція та сучасний стан гендерних відносин: економічний аспект - Реферат Безплатно скачать реферат, курсову, дипломну роботу\nГоловна → Економіка (різне) → Еволюція та сучасний стан гендерних відносин: економічний аспект - Реферат\nЕволюція та сучасний стан гендерних відносин: економічний аспект - Реферат\nУ всесвітній історії людства проблеми визнання жінки як рівноправного члена суспільства практично ніколи не розглядалися. Тільки останнім часом, у другій половині ХХ століття, почали відбуватися певні зміни. В усіх цивілізованих країнах жінка поступово довела, що вона має право на економічну, правову та побутову рівноправність. Шлях до цього був довгим і багатостраждальним, але ця боротьба має велике значення не тільки для жінок, а й для цивілізаційного розвитку суспільства.\nГендерні питання в першу чергу асоціюються з незбалансованістю міжстатевих відносин у державній і соціально-політичній сферах, економіці та домашньому господарстві. Участь жінки у виробництві, проблеми поєднання ними сімейних і виробничих функцій достатньо активно досліджувалися соціологами та економістами різних країн світу.\nГендерні відносини є ключовим елементом людського розвитку, оскільки жінки і чоловіки нероздільно пов'язані одне з одним і суспільством через родинні зв'язки, відносини, ролі та відповідальність. Проте гендерні відносини, створені суспільством, постійно змінюються.\nЗараз гендерні дослідження, як правило, розглядають становище жінки в новий час, коли проблему жіночої рівноправності сприйняли як значиму й актуальну. Однак звернення до досвіду попередніх епох, що передують новому часові, може істотно доповнити наявну картину.\nПочинаючи з доісторичних часів, роль жінки базувалася на догляді за дітьми, її постійна участь була вузька і обмежена власним існуванням. Перший розподіл праці виник тоді, коли вона створювала житло для себе і своєї дитини. Жінка вже тоді стала все більш осілою, а чоловік, життя якого проходило в боротьбі і полюванні, зовсім скоро почав дивитися на житло жінки як на місце, де він зміг би знайти тимчасовий відпочинок [8, c. 13].\nТаким чином, першопочаткова відмінність статей за господарськими причинами виникла ще за часів первіснообщинного ладу. Однак необхідно зазначити, що вона не тільки не передбачала привілейованого положення жінок, але й зумовила формулювання думки, що сфера застосування жіночої праці повинна бути обмежена домашнім господарством.\nРазом з розвитком ремесла жінка ставала все більше і більше необхідна чоловікові, на її долю випало ведення домашнього господарства. Перехід до шлюбних відносин, що мав таке величезне значення в історії людства, для жінки був тільки етапом на її тернистому шляху. Вона стала необмеженою власністю чоловіка і стояла на одній сходинці з рабом тому, щодо їй було заборонено мати власне майно. Законами того часу було прийнято, що все, що було здобуте дружиною, є власністю чоловіка, "якому вона належить!". Починаючи від народження і аж до смерті, жінки перебуває в залежності: дівчина від батька, жінка - від чоловіка, вдова - від своїх синів чи родичів.\nНегативне ставлення до жінки мало місце і в стародавній Греції. Відомі мислителі Платон і Аристотель, хоч і усвідомлювали, що положення жінки є недостойним, все ж вважали, що вона має безліч недоліків і є засобом задоволення чоловічого щастя на Землі. Проте Платон зробив велику послугу жінці, вказавши на її значення, як матері, і на обов'язок держави подбати про те, щоб вона була гідною свого природного призначення [9, c. 251].\nРоль жінки змінюється в епоху Ренесансу та Реформації. Вона стає об'єктом естетичного поклоніння. Жіноча врода оспівується поетами та зображується на полотнах відомих художників, але, незважаючи на це, жінка зберігає своє принизливе становище.\nСтавлення до жінок не змінилось і в буржуазному суспільстві, яке породило багато псевдотеорій щодо їх неповноцінності. Ще наприкінці ХІХ століття відомий німецький філософ А. Шопенгауер твердив: "Жінці за її натурою потрібен господар, оскільки навіть найблискучіші представники цієї статі ніколи не виробили нічого істинно великого та самобутнього" [10, c. 138, 156]. Ця думка знайшла продовження в працях Ф. Ніцше, який підкреслював в роботі "По ту сторону добра і зла", що жінки не мають ні таланту, ні розуму: "Якби жінка була мислячою істотою, то в кінці кінців, будучи кухаркою протягом тисячоліть, вона повинна була б відкрити величезні фізіологічні факти, а отже, освоїти мистецтво лікування. Дякуючи дурним кухаркам та повної відсутності розуму на кухні розвиток людства було затримано..." [7, c. 690]. Але необхідно зазначити, що Ф. Ніцше був філософом, на працях якого зародилася ідеологія фашизму, тому іншого ставлення до жінок в його книзі бути не могло.\nПринципово нове ставлення до жінки започаткували соціалісти-утопісти у ХІХ ст., особливо Ш. Фур'є. Останній писав: "...прагнення зробити всіх жінок домашніми господарками свідчить про хибність соціального механізму". Значно пізніше, вагомий внесок у цю проблему вніс А. Бебель. У своїй книзі "Жінка і соціалізм" він дав глибокий аналіз шляхів соціального визволення жінки, необхідності їй займатися творчою діяльністю. А. Бебель стверджував, що жінка досягне повної досконалості, коли стане рівноправним членом суспільства, нарівні з чоловіком матиме можливість розвиватися фізично і розумово, доб'ється визнання своїх прав [3, c. 299].\nОтже, саме на цьому етапі розвитку людства відбулася докорінна зміна поглядів щодо гендерних відносин у суспільстві, яка в подальшому спричинила активну участь жінки у Великій Французькій революції та виникнення нового суспільного явища - фемінізму, як руху на захист політичних і громадських прав жінок.\nДещо іншою була думка Карла Маркса. Основна його ідея полягала в тому, що капіталістична економіка багатіє завдяки жорсткому статевому поділу праці в сім'ї, ґрунтуючись на тому, що неоплачувана жіноча праця в сім'ї нічого не коштує. Жінки безкоштовно обслуговують членів сім'ї, чим сприяють зростанню прибутку капіталістичної економіки. За Марксом, домогосподарки та матері формують резервну армію праці, яку капіталістична економіка використовує в періоди криз та економічного піднесення. Ця резервна армія праці є залишковою до постійно зайнятої чоловічої робочої сили й у випадку їх незайнятості та безробіття може пояснюватися природним місцем жінки та її поверненням до лона сім'ї . Як бачимо, погляди Карла Маркса дещо відрізняються від його попередників. Він перший у своїй праці "О женском вопросе" звернув увагу на зайнятість жінок та її значення у розвитку капіталістичної економіки.\nУ 20-х роках ХХ століття питання щодо рівності або нерівності чоловіка та жінки набуло політичного змісту. Внаслідок цього в багатьох країнах напередодні Другої світової війни жінки здобули виборче право.\nСьогодні на рубежі третього тисячоліття прослідковується значне зміцнення позицій жінок у системі суспільних відносин. Американські економісти Р. Петерсон і К. Вермейер назвали це феноменом "тихої революції у світовому масштабі". Підтверджуючи і розвиваючи дане визначення, А. Бебель дав цьому явищу назву "єдина революція, що перемогла в цьому столітті і яка пройшла крізь всікраїни і континенти".\nМіжнародний досвід сьогодення з питань гендерної рівності дає широкий спектр гендерного законодавства, що прийняте в багатьох країнах світу. Гендерна рівність розглядається як одна з головних умов розвитку демократії, оскільки створення нового суспільства, побудованого на принципах справедливості й розвитку, можливе за справедливого підходу до місця і ролі особистості жінки і чоловіка як рівних у правах, свободах, обов'язках, можливостях і відповідальності.\nПо-іншому гендерні відносини розвивалися в Україні. У традиційній українській культурі жінка мала більше прав, ніж у західноєвропейській. Це пояснювалось тим, що Україна - традиційно аграрна країна, а в аграрній сфері жінка відіграє важливу роль, тоді як в економіці Західної Європи ремесло (і пізніше - промисловість) мали більш значну вагу. Певним чином на цьому позначилися традиції матріархату, що залишилися від язичницької культури.\nЖінка-українка впродовж багатьох віків історії нашого народу поряд із чоловіком виступала учасницею уcix суспільно-політичних процесів. Її ініціатива не обмежувалася тільки домашнім господарством i вихованням дітей, як це було,