заруба | Файловый клуб FilesClub.net\nДекаданс: ознаки, принципи, представники\nАдам Міцкевич. Творчість\nТечія натуралізм, її характерні риси\nАналіз вірша Бодлера «Альбатрос»\nРоман Віктора Гюго Знедолені – художній аналіз\n«Жерміналь», художній аналіз роману Еміля Золя\nКармен характеристика образа Кармен\n«Кримські сонети» А. Міцкевича (аналіз, тема, ідея, образи, історія написання)\nХудожньо - стилістичні особливості роману Гюстава Флобера «Пані Боварі»\nОбраз Нори (за п’єсою Г. Ібсена «Ляльковий будинок»)\nГенріх Гейне Германія. Зимова казка\nТема франко-пруської війни в новелістиці Мопассана\nХарактеристика героев по произведению Гейне «АТТА ТРОЛЛЬ»\nВ основі другого періоду лежить діяльність Гейдельберзького гуртка (1805-1806 рр.).\nЕміль Золя. Біографія. Творчість. Аналіз творів Еміля Золя.\nПротистояння митця та філістера - основний конфлікт казки Гофмана "Крихітка Цахес на прізвисько Ціннобер"\nІдейно-художній аналіз творів"Шагренева шкіра"\nХарактеристика Матильди де Ла-Моль\nАНАЛIЗ РОМАНУ БАТЬКО ГОРИО\n«Портрет Дориана Грея», анализ романа\nЧарльз Діккенс як представник англійського реалізму\nІдеальний чоловік (твір Оскара Уайльда)\nВ.Гюго - видатний французький письменник-романтик.\nО новелле «Ванина Ванини» Ф. Стендаля\nТворчість Шарля Бодлера\n«Франція у мініатюрі» у новелі Мопассана «Пампушка»\nЗадум і створення "Людської комедії" Оноре Де Бальзака\nГенріх Гейне «Книга пісень”\nПоль Верлен «Поетичне мистецтво”\nНовела Е.Т.А. Гофмана « Малюк Цахес». Образ ЦинобераГОФМАН ЕРНЕСТ ТЕОДОР\nМАЙСТЕРНІСТЬ П.МЕРІМЕ –НОВЕЛІСТА. ПРОБЛЕМАТИКА ТА КОНФЛІК « КАРМЕН» .54.Збірка П.Верлена «Романси без слів». «Осіння пісня».\n55. Мандри ліричного героя у творі А. Рембо «П*яний корабель»\n56. Образ Емми боварі – жертви романтичних уявлень\n57. А. Міцкевич - романтик. Цикл «Кримські сонети». Ностальгія за Батьківщиною\n58. Образ Есмеральди в романі В. Гюго «Собор Паризької Богоматері».\nОсобливості німецького романтизму. А. Шаміссо, Л. Тік, Новаліс та ін.\nОбраз Джорджа Дюруа в романі «Любий друг».\nРомантизм — це літературний напрям, що виник наприкінці XVIII ст. й існував у літературах Європи й Америки у першій половині XIX ст. Саме слово романтизм є похідним від назв двох середньовічних жанрів — «романсу» (лірична та героїчна іспанська пісня) та «роману» (епічна поема про лицарів), які, на відміну від класичних (пізньоантичних), писалися не латиною, а однією з романських мов і, крім того, спиралися не стільки на історичні, скільки на вигадані події. Пізніше, починаючи з XVII—XVIII ст., під романтичним стали розуміти все дивовижне, незвичайне, таємниче, фантастичне. Наприкінці XVIII ст. німецькі теоретики мистецтва брати Шлегель протиставили романтичне класичному, звідки, у свою чергу, виникло протиставлення романтизму та класицизму. Саме в боротьбі з класицизмом, на ґрунті заперечення його основних ідейних та художніх засад, визначаються теоретичні принципи романтизму як літературного напряму, формуються його ідеологія та естетика.\nНайвидатніші представники романтизму в літературі: Джордж Гордон Байрон, Віктор Гюго, Вільям Блейк, Ернст Теодор Амадей Гофман, Вальтер Скотт, Генрих Гейне, Фрідріх Шиллер, Жорж Санд, Михайло Лермонтов, Олександр Пушкін, Адам Міцкевич.\nГобсек — лихвар, посвячений у таємниці людських стосунків. У нього в руках надійний важіль людських доль, ім'я якому — гроші. Безпристрасно і правдиво зображує Бальзак головного героя повісті: "Усе в житті лихваря здавалося настільки впорядкованим, ніби його хтось завів, наче якийсь механізм. У нього, здавалося, й емоцій не було. Життя його минало безшумно, немов "сипався цівкою пісок у старовинному пісочному годиннику". Часом його жертви обурювалися, кричали, але потім наставала тиша, "як буває на кухні, коли заріжуть качку".\nГобсек був багатий, але дуже жадібний. Жив скромно, не бажаючи, аби хто-небудь здогадався про його статки. Якось із кишені його жилетки випала золота монета, а коли монету спробували повернути її власникові, Гобсек відмовився. Він сказав, що то не його гроші, звідки у нього, людини бідної, такі гроші.\nЯк відомо, Бальзак дуже прискіпливо вивчав створені ним характери, але він у жодному разі не засуджував дійових осіб своїх творів. Кожен персонаж був глибоко індивідуальним і неповторним. У свою чергу і його герої ніколи не почуваються винними за свої вчинки. Кожен бальзаківський персонаж викладає свою точку зору з пристрасною переконливістю у власній правоті. Лихвар Гобсек не відчуває жодних докорів сумління через свою не зовсім людяну діяльність. І Бальзак, як сторонній спостерігач, його не засуджує. До того ж автор правдиво показує і позитивні риси його характеру: граф спитав у Дервіля, якої він думки про Гобсека, і той сказав, що в цій людині "живуть дві істоти: скнара і філософ, підла істота і вивищена". "Але якщо я помру, залишивши малолітніх дітей, то він буде їхнім опікуном", — сказав Дервіль.\nНа відміну від Діккенса, Бальзак навіть не прагне нагородити доброчесність і покарати порок. Він дарує Гобсекові гідну смерть, не позбавлену своєрідної величі. В останні години життя лихвар давав Дервілю розпорядження, бідкався, кому дістанеться його добро, просив відшукати його далеку родичку і, навіть помираючи, радив стряпчому, що продати дорожче. "Гобсек помер, зупинивши погляд на купці попелу в каміні, і коли Дервіль придивився ближче, то побачив під золою купи золота і срібла, вірогідно, його доходи за час хвороби. Гобсек нікому недовіряв".\nЛітературний напрям, який характеризується правдивим і всебічним відображенням дійсності на основі типізації життєвих явищ. Починаючи з 30-х pp. XIX ст. набуває розвитку у Франції, а згодом в інших європейських літературах. На відміну від романтизму, який зосереджував увагу на внутрішньому світі людини, основною для реалізму стає проблема взаємин людини і середовища, впливу соціально-історичних обставин на формування духовного світу (характеру) особистості. Замість інтуїтивно-почуттєвого світосприйняття на перше місце в літературі висувається пізнавально-аналітичне начало, а типізація дійсності утверджується як універсальний спосіб художнього узагальнення. Першим теоретиком реалізму вважається художник Ж.-Д.-Г. Курбе, який у передмові до каталогу виставки своїх творів під назвою «Реалізм» (1855), обґрунтував програмові засади напряму. Розробку теоретичної бази продовжили письменники Шанфлорі та Л.-Е.-Е. Дюранті, які виступили з деклараціями на сторінках журналу «Реалізм» (1856—1857).\nКвазимoдо родился с физическими недостатками. Виктор Гюго пишет, что всё тело его было неправильной формы, он был горбат, хром и имел огромную бородавку на левом глазу. Пакетте Шантфлери вместо её первенца подбросили Квазимодо, но несчастная мать при его виде чуть не сошла с ума, и мальчика унесли. Тут же, в Реймсе, его окрестили и отправили в Париж, где его и нашел в яслях для подкидышей Собора Парижской Богоматери двадцатилетний священник Клод Фролло, назвавший его в честь религиозного праздника Антипасхи (лат. Quasimodo (первое воскресенье после Пасхи), в который и был найден Квазимодо. Когда мальчику было четырнадцать лет, Клод Фролло дал ему должность звонаря Собора, но из-за громкого звона колоколов у Квазимодо лопнули барабанные перепонки, и он оглох. Квазимодо ненавидел своё уродство, но при этом обладал добрым сердцем. Он обожал Собор, здание заменяло ему и семью, и дом, и общество. Квазимодо во всем слушался своего приёмного отца, когда тот приказал украсть для него Эсмеральду, он согласился на кражу, но был при этом пойман отрядом ночного дозора. Позже его судили, но из-за того, что Квазимодо попался глухому судье, наказание было намного суровее, чем должно было быть: его приговорили к ударам плетью, а также к нескольким часам у позорного столба (из-за того, что он грубил судье, как показалось последнему). Примечательно, что Клод Фролло, когда заметил Квазимодо у позорного столба, сделал вид, что не знает приёмного сына. Когда Квазимодо начал просить пить, а толпа в ответ лишь смеялась над ним, пришла Эсмеральда и дала воды приговорённому. В этот момент он впервые в жизни заплакал, этот эпизод также пробудил в нём нежные чувства к девушке. Позже, когда Эсмеральду приговорили к казни, он спас её, внеся в Собор и воспользовавшись, таким образом, правом убежища. Но красавица не ответила горбуну взаимностью, так как он вызывал в ней лишь страх. Квазимодо также защищал ради Эсмеральды Собор Парижской Богоматери от бродяг Двора чудес, не зная при этом, что они пришли спасти девушку. Во время этого боя он убил брата Клода Фролло, Жеана — тот был в числе осаждающих храм. Заметив, что бродяги отступают, Квазимодо отправился сообщить об этом Эсмеральде, но её не было в Соборе. Позже он увидел со стен Собора, как её вешают. В этот момент он заметил Клода Фролло, тоже глядящего на Эсмеральду и бешено смеющегося. Квазимодо понял по лицу приёмного отца, что это он виноват в смерти девушки, и убил Клода, сбросив его со стены. После этого он взглянул на отца, на Эсмеральду и произнес: «Это всё, что я любил!». По обычаям того времени тела висельников приносили на Монфокон; туда же принесли и Эсмеральду. Квазимодо скончался, обнимая тело девушки — в книге говорится, что спустя два года после описанных событий стража нашла на Монфоконе скелеты двух людей, по описаниям — Квазимодо и Эсмеральды; когда их попытались отделить друг от друга, скелет мужчины рассыпался в прах.\nМаленькую скульптуру Квазимодо можно найти на северном трансепте собора\nДекаданс (у перекладі з латини — «спад») — загальна назва кризових явищ у мистецтві і культурі кінця 19 — початку 20 століть. Період декадансу позначений настроями безнадії, розчарування, занепадом життєвих сил, естетизмом. Спирається на філософські ідеї Ф. Шатобріана й А. Шопенгауера. В основі — твердження, що цивілізація вичерпала себе і вступила в епоху спаду та згасання. Основні ознаки декадансу: неприйняття дійсності; відмова від громадянського в мистецтві; культ краси як вищої цінності; містицизм, віра в надприродні сили; індивідуалізм; відмова від моралі буржуазного суспільства; надання переваги формі над змістом або повне його заперечення. Естетичні принципи декадентства: поетизація слабкості, згасання, руйнації; індивідуалізм і естетство як бунт проти нелюдських принципів буржуазного суспільства; «мистецтво для мистецтва»; зовнішня правдоподібність. Поняття «декаданс» не слід пов’язувати з яким-небудь конкретним літературним напрямом. Риси декадансу найчіткіше виявилися у: французькому символізмі (П. Верлен); творчості натуралістів.\nЩ Міцкевич і польський романтизм. Адам Міцкевич — найвизначніший польський поет-романтик і провідний представник європейського романтизму. З його ім'ям пов'язане й остаточне утвердження романтизму в польській літературі. Офіційною датою початку польського романтизму вважають 1822 р., знаменний тим, що цього року вийшла з друку збірка романтичних віршів Міцкевича під назвою «Балади і романси».\nЯскравою особливістю польського романтизму є його тісний зв'язок з національно-визвольною боротьбою поляків. Найвизначніші твори польського романтизму були написані не в Польщі, а в еміграції і присвячувалися патріотичній темі звільнення поляків від національного і політичного гніту.\nЦентральним героєм польських романтиків була особистість, яка присвячує себе справі визволення своєї батьківщини з-під іноземного гніту. Постать самого поета для поляків асоціювалася з пророком-ясновидцем, на якого покладено високу і відповідальну суспільну місію: підіймати на боротьбу і вказувати шлях, який приведе поляків до визволення. Водночас поети намагалися узагальнити минуле й сучасне Польщі у широкій філософській та історичній пер-спективі.\nІнтерес до національно-патріотичної тематики виявився вже в ранній творчості Адама Міцкевича, зокрема в його ранніх історичних поемах «Гражина» (1823) і «Конрад Вал-ленрод» (1827). їх специфіка полягає в тому, що тема національно-визвольної боротьби польського народу розкривається на віддаленому від сучасності історичному матеріалі героїчного спротиву тевтонським загарбникам з боку давніх литовців. Сюжет першої поеми побудований на розповіді про підступну змову литовського князя Літавора з хрестоносцями і про те, як Гражина, дружина Літавора, зруйнувала цю змову.\nУ другій половині XIX ст. реалізм у Франції переріс в натуралізм - це літературний стиль, який поширився у Європі та Америці протягом 1870-1900 років. У перекладі з латинської означав "природа". Основою теорії натуралізму став позитивізм Огюста Конта. Багатьох манила до позитивізму віра в науку - повага до дійсних фактів. Наука і мистецтво - єдині.\nЯк і реалісти, натуралісти прагнули до повного, вірогідного, точного зображення суспільства, природи і людини, зокрема на основі об'єктивності.\nВідмінність від реалізму:\nнатуралізм надто прямолінійно виражав свої риси на практиці;\nз погляду натуралістів узагалі не було відмінностей між літературною творчістю і науковим пізнанням;\nнатуралісти вважали, що письменник повинен створити всебічну і об'єктивну картину суспільства так, ніби цим займався історик чи соціолог. А відтак витвір мистецтва натуралістів мав бути "людським документом", тобто вичерпним описом того чи іншого суспільного явища.\nДоля героїв, їхня психологія виводилися із трьох засад:\n1) спадковості - доля героя, його вчинки повністю залежали від того, що закладено в генах;\n2) середовища - людина сама по собі нічого не вирішувала; натуралісти вважали людину рабом середовища, у якому вона сформувалась;\n3) історичної доби - на людину впливав час, у якому вона жила.\nПоява натуралізму супроводжувалася шквалом критики, оскільки натуралісти все більше заглиблювалися у непоетичну дійсність. У той же час він вплинув на розвиток світової літератури\nПредставники натуралізму цікавилися різними психічними і соціальними відхиленнями, мали спільні риси з декадентами, розробляли імпресіоністичний стиль.\nЗачинателем натуралістичної школи вважали Е.Золя - продовжувача справи, яку розпочав Бальзак. Золя вважав Бальзака своїм духовним батьком.\nСорель Жюльєн - син старого тесляра з містечка Верьер, зробив блискучу кар'єру в роки Реставрації, проте залишився духовно чужим цій епосі, тому що його серце безроздільно належить Наполеону і тому століття героїки, який асоціюється для Ж. з ім'ям скинутого імператора. Катастрофа героя, що закінчуються свій шлях на пласі, коли йому всього 23 роки, за логікою розвитку фабули є лише завершенням заплутаною інтимної ситуації, яка схиляє Ж. заради шлюбу з юною маркізою де Ла Моль зазіхнути на життя пані де Реналь, своєю першою і , як йому відкрилося перед стратою, єдиною коханою. Однак, по суті, його загибель зумовлена неможливістю самоствердження, навіть якщо воно змушене здійснюватися у формах зовнішнього конформізму та соціальної мімікрії, який вимагає від юного ідеаліста і мрійника час загальної боягузтва, цинізму та раболіпства. Доля Ж. відтворена з відрізняє Стендаля умінням, торкаючись найтонших спонукань душі і суто приватних епізодів біографії, виявити за найпотаємнішими поривами дію надособистісних причин і факторів. Приватне буття вписано в історію, хоча автор ніби поглинений виключно аналізом психологічних колізій і велінь серця. «Червоне» і «чорне» - почала, які, залишаючись антагоністичними, зростаються в свідомості Ж. і ведуть свій безперервний суперечка в його душі, невідворотно наближаючи крах, яким увінчується фінал цієї життєвої одіссеї. Належачи мерзенному часу, який йому дісталося, Ж. намагається у всьому наслідувати кумиру, щохвилини нагадуючи собі, що «Бонапарт, нікому не відомий поручик, без шеляга за душею, став владикою світу тільки завдяки своїй шпазі». Самому йому, однак, доводиться прокладати собі шлях не шпагою, а удаваним благочестям, покорою прийнятим звичаями, яка межує з лакейством, і казуїстикою, поволі розтліває душу. Ж. спопеляє честолюбство, яке вимагає від нього зримих тріумфів, щоб довести собі і світу, що він виліплений з того ж тіста, «з якого зроблені великі люди», в тридцять років ставали наполеонівськими маршалами. Але своїх перемог Ж. домагається не так на полях слави, а в хитросплетінні інтриг, давши собі клятву «висловлювати тільки такі думки, які йому самому представлялися помилковими». Маска приростає до нього настільки щільно, що за нею ледь помітна особа, натхненне «священним вогнем» ненависті до запанувала безликості і продажності, від яких не вільний він сам.\nТворчість Гофмана належить до третього етапу німецького романтизму, що збігається з періодом Реставрації, і є її найповнішим та найхарактернішим виявом. За своїми ідейно-естетичними засадами й провідними тенденціями вона істотно відрізняється як від ієнського, так і від гейдельберзького романтизму, і значною мірою є якісно новим утворенням німецької романтичної літератури. Ще за життя Гофман досягнув широкого визнання як на батьківщині, так і за її межами. Власне, він був єдиним німецьким письменни-ком-романтиком, хто завоював велику популярність в усій Європі і чия творчість чинила значний вплив на інші літератури, стала важливим фактором європейського літературного процесу.\nГофман створює у своїх творах тип художника-ентузіаста, для якого буденний світ - це щось вторинне в порівнянні з красою і гармонією музики, мистецтва взагалі. Його улюблений герой Йоганнес Крейслер "носився то туди, то сюди, ніби по вічно бурхливого моря, що захоплює своїми баченнями і бажаннями, і, мабуть, марно шукав тієї пристані, де міг би нарешті знайти спокій і ясність, без яких художник не в змозі нічого створювати ". Такими неспокійними, одержимими ідеєю утвердження в житті Краси, Музики, Мистецтва і Добра є й інші його герої: Глюк ("Кавалер Глюк"), студент Ансельм ("Золотий горщик"), Натанаель ("Пісочна людина"), Бальтазар ("Крихітка Цахес "). Таким був і сам письменник - мандрівним і страждають від недосконалого устрою світу.\n«Золотий горнець. Казка з нових часів» (нім. Der goldne Topf) — повість німецького письменника-романтика Ернста Теодора Амадея Гофмана. Вперше було опубліковано 1814 року.\nТвір складається з дванадцяти вігілій, події відбуваються в Дрездені.\nГоловний герой - студент теологічного факультету Анзельм. Хлопцеві не щастить: у відповідальну мить він стає незграбним і неуважним. Так, на вшестя (свято Вознесіння Ісуса Христа на небо), поспішаючи в таверну, він розчавив яблука старої торговки на базарі. Незважаючи на те, що Анзельм віддав їй всі свої гроші, бабця прокляла його: "А, тікаєш, чортів сину, скоро в пляшці згорбиш спину!". Сидячи з розпачу під бузковим кущем, Анзельм почув дивовижне дзеленчання срібних дзвоників, йому почулося, ніби до нього промовляють і вітер, і промені сонця, і сам кущ. Але найголовніше - він побачив маленьку золотаво-зелену змійку з прекрасними синіми очима. Анзельм тієї ж миті закохався в ті очі й звернувся до їх власниці. Та перехожі зупинили студента, гадаючи, що той сп'янів.\nВечір Анзельм провів у товаристві свого товариша проректора Паульмана, його доньок, молодшої Франі й старшої Вероніки, а також реєстратора Гербранда. Паульман порадив студентові влаштуватися на заробітки до дивака архіваріуса Ліндгорста, що платить вправним каліграфам за те, що вони копіюють йому дивні манускрипти.\nНаступного дня Анзельм попрямував до архіваріуса Ліндгорста, та замість молотка на дверях побачив жахливу голову бабці з базару, що прокляла його. Студент ще кілька разів повертався до бузкового куща, аби поновити в пам'яті дивовижні спогади. Одного разу він познайомився там із архіваріусом. Цей дивак розповідає всім, що його брат є драконом, а сам він має три доньки змії (молодша з яких - володарка прекрасних синіх очей - Серпентина). Ліндгорст пообіцяв Анзельмові поєднати їхні з Серпентиною долі, якщо він вправно виконає роботу з манускриптами. У дивовижному будинку, наповненими живими квітами, метеликами та балакучими папугами, Анзельм приступив до роботи.\nВероніка тим часом мріяла про те, як Анзельм стане радником і одружиться на ній. Подруги порадили дівчини піти до знаної ворожки - пані Рауер. В старій Вероніка впізнала свою няню Лізу. Та наказала Вероніці вночі перед рівноденням прийти до неї для виконання обряду. Під час магічного дійства відьма (саме вона прокляла Анзельма на базарі) вилила маленьке дзеркальце, в якому Вероніка могла завжди бачити коханого Анзельма. Відьма обіцяла Вероніці поклопотатися про її щасливе майбутнє.\nЯкось під час роботи над особливо складним манускриптом Анзельм почув розповідь Зеленої Змійки: давним-давно Саламандр покохав змійку, князь духів Форфор попереджав його, що змійка загине від полум'я Саламандра, та він не послухав. Коли змійка розсипалася на попіл, Саламандр знавіснів від розпачу і знищив всі квіти в дивовижному саду. Садівник порадив князеві духів не карати суворо Саламандра. Саламандр мусить знайти женихів для трьох своїх доньок. Коли юнак покохає одну з них, то в золотому горнятці з'явиться лілея. Тим Саламандром був Ліндгорст. Тому коли роботу над манускриптами буде завершено, Анзельм і Серпентина поєднаються в коханні. Коли Анзельм прийшов до тями, то зрозумів, що вся ця розповідь була записана на манускрипті, який він копіював.\nОдного дня Анзельм перед роботою завітав до проректора Паульмана. За обідом він випив разом із товаришем і Гербрандом дивний трунок, від якого сп'янів і розповів їм правду про Ліндгорста і Серпентину. Також від чарів Вероніки він став сумніватися в своїх видіннях і захотів повернутися до реальності.\nПісля цього він не зміг далі працювати над манускриптом - після першої ж літери на папері з'явилася велика чорнильна пляма. Через це Анзельм опинився зачиненим у скляній сулії. Поруч із ним перебували інші студенти, що копіювали манускрипти до нього. Вони приймали Анзельма за дивака, адже думали, що він стоїть на мосту дивиться в річку, а не замкнений в сулії.\nЗрештою, Саламандр вступив в бій із відьмою, переміг її, звільнив Анзельма. Вероніка одружилася з Гербрандом, що став радником.\nСтудент не був винен у тому, що мав сумнів щодо своїх видінь і кохання до Серпентини - то зла відьма збивала його зі шляху. Тому Анзельм одружився із Серпентиною й вони зажили в Атлантиді. Коли автор став сумувати через те, що не має такої ж змоги, то Ліндгорст розповів йому, що Атлантида - це чарівне царство поезії, куди кожен має вхід.\nШарль Бодлер став основоположником французького символізму, появі якого передувала криза гуманітарної культури. Одним із найвідоміших творів Бодлера, що належить до цього періоду, є вірш «Альбатрос».\nАвтор змальовує людство в образі моряків, які ширяють просторами безмежності кожен зі своїм тягарем, і не в змозі його полишити в минулому. Проте вірш наштовхує на роздуми: чому саме автор протиставляє моряків-матросів та альбатроса? Адже пташка знаходиться в своєму домі, а людина на воді по суті знаходиться на чужині. От тому й виникає у читача відчуття суму, туги, бо людина шкодує, що не може потрапити на суходіл.\nМожливо, в цьому творі автор хотів сказати, що заради інноваційних технологій, винаходів, які, насправді, для кожного з нас нічого не значать, людина відмовилася від свого істинного призначення. І ці безмежні простори, які зараз їй підкоряються, не можна порівняти із землею, де людина повинна жити. Автор уособлює себе в образі альбатроса, що літає над світом і живе так, як йому того хочеться. Але чомусь він піддається злим створінням, що обмежені в думці та русі і страждає від того.\nЛюдина-поет – це птах, який за допомогою слова може подолати будь-яку висоту, це його зброя, і разом з собою він може підняти душу пересічної людини до свого рівня. Але люди його не хочуть сприймати та розуміти, вони прагнуть нашкодити птахові, від чого той страждає, та не намагається людям донести істину, щоб вони його сприйняли, в чому і полягає помилка поета. Він вважає, що люди не варті його зусиль і їм не дано піднятися до його рівня, побачити і відчути свободу.\nЗасуджувати в таких помислах головного героя не можна, адже це і є особливість символізму: кожен має сам відчути, як досягти тієї реальності, тих висот за допомогою символу. Нам лишається тільки захоплюватися милозвучністю вірша і думати, що такого автор хотів від нас приховати.\nРоман-епопея «Знедолені» створювалася Гюго протягом тридцяти років. В основу сюжету французький письменник поклав два строго протилежних образу своєї епохи – каторжника і праведника, але не з тим, щоб показати їх моральну різницю, а з тим, щоб об’єднати їх в єдиної сутності Людини. Свій роман Гюго писав з перервами. На початку були створені сюжетні перипетії твору, потім воно стало обростати історичними главами.\nГоловною метою «Знедолених» французький письменник бачив показ шляху, якої проходить як окрема особистість, так і все суспільство «від зла до добра, від неправого до справедливого, від брехні до істини. Вихідна точка – матерія, кінцевий пункт – душа ». Центральний сполучний образ роман – каторжник Жан Вальжан – втілює в собі внутрішню реалізацію цієї ідеї.\nСамий «зацькований» герой твору проходить важкий шлях морального становлення, що почався для нього з несподіваної зустрічі з праведним єпископом Диня – сімдесятип’ятирічного Шарлем Міріель. Благочестивий старий виявився першою людиною, яка не відвернувся від Жана Вальжана, дізнавшись про його минуле, дав притулок у своєму будинку, звертався, як з рівним, і не просто пробачив крадіжку столового срібла, а ще й подарував два срібні свічники, попросивши вжити їх з користю для бідних. У очерствевшую від важкої праці і постійної несправедливості душі каторжника стався внутрішній переворот, що привів його на першу сходинку морального становлення – він став вести чесний і благочестивий спосіб життя, зайнявшись промисловим виробництвом і піклуючись про своїх робітників.\nДругим переломним моментом у долі Жана Вальжана стала справа Шанматье. Порятунок невідомого йому людини від каторги і розкриття інкогніто далося герою шляхом важки внутрішньої боротьби – Жан Вальжан промучився цілу ніч, думаючи про те, чи варто йому ризикувати благополуччям цілого краю заради життя однієї людини, і, якщо він зупиниться на останньому, чи не буде це свідчити про його зайвої гордості. На зустріч долі герой вирушає, так і не прийнявши жодного рішення. Своє ім’я він говорить на засіданні суду, побачивши в Шанматье звичайного недалекого старого, який поняття не має про те, що відбувається навколо нього.\nНайтрагічнішим для Жана Вальжана виявляється третій етап його духовного становлення, коли він відмовляється від Козетти. Любить свою названу дочку всепоглинаючою любов’ю, що поєднує в собі нескінченну різноманітність почуттів (любов до дочки, сестри, матере і, можливо, Жінці), він йде на барикаду вулиці Шанврері, де рятує від смерті Маріуса – того самого Маріуса, якого він ненавидить лютою ненавистю , з тим, щоб потім не просто віддати йому найдорожче, що у нього є – Козетту, але і розповісти про те, ким є він сам.\nЖиття Жана Вальжана починається після звільнення з каторги. На початку він вчиться робити добро людям, потім жертвувати собою в ім’я правди, потім відмовлятися від того, що любить більше всього на світі. Три відмови – від матеріальних благ, від самого себе і від земних уподобань – очищають душу Жана Вальжана, роблячи її рівною праведному єпископу Диня і самому Господу. Колишній каторжник йде з життя, прімірённий зі своєю душею, як і належить справжньому християнину.\nПовною протилежністю Жана Вальжана у романі є поліцейський інспектор Жавер. Строго наступний букві закону, він не бачить навколо себе ні істинної доброти, ні людинолюбства до тих пір, поки це не стосується його самого. Несподіване звільнення, дароване йому найлютішим ворогом, вибиває Жавера зі звичної колії шанування правосуддя. Він починає замислюватися про те, що є на світі щось більше, ніж закони, придумані людьми. Жавер настільки різко прозріває існування Бога, що його змучена гріхами душа не встигає встояти перед відкрилася безоднею правди, і він кінчає життя самогубством.\nЗ моменту виходу Жана Вальжана з каторги і до його смерті проходить вісімнадцять років. Художній час роману не обмежена рамками жовтня 1815 – початку літа 1833 року. Гюго періодично занурює читача то в минуле, розповідаючи про битву при Ватерлоо (18 червня 1815), про історію монастиря Малий Пікпюс, про розвиток паризької каналізації, то в майбутнє, коли говорить про Революції 1848 року, що виросла з повстання 1832-го.\nОсновним місцем дії роману стає Париж, точкою перетину всіх сюжетних ліній – халупа Горб, в якій Тенардье влаштовує засідку для Жана Вальжана. Головні і другорядні герої роману, пов’язані між собою родинними і подійними узами, не завжди знають про них: наприклад, Козетта не впізнає в Тенардье свого колишнього піклувальника, Гаврош не визнає в двох малюків молодших братів, Жан Вальжан, Тенардье і Жавер поперемінно не впізнають один друга. Остання обставина служить основою для формування багатьох сюжетних інтриг.\nАвантюристичними початок «Знедолених» пов’язано насамперед з образом Жана Вальжана. Психологізм роману також проявляється саме в цьому персонажі. Козетта і Маріус – герої романтичного складу: їх характери майже не змінюються протягом всієї розповіді, головною ж їх чертою стає любов один до одного. Герої паризького дна – сімейство Тенардье, бандитське співтовариство «Півнячий годину», вуличний хлопчисько Гаврош – пов’язані з натуралістичної основний твору. У «Знедолених» Гюго однаково добре вдається як передача внутрішніх переживань героїв, так і детальний опис приміщень, будівель, вулиць, пейзажних панорам.\nЛюбовна тема в романі тісно пов’язана з темою смерті: любляча Маріуса Епоніна зазиває його на барикади, воліючи бачити героя мертвим, ніж належить іншій жінці, але в підсумку здається і гине, рятуючи життя улюбленого; Маріус йде на барикади тому, що не може жити без Козетти; з тієї ж самої причини слідом за ним відправляється і Жан Вальжан. Як і належить романтичним персонажам, герої мало контактують з реальністю – вони знаходяться у владі своїх почуттів і не бачать інших шляхів розвитку ситуації, окрім як «бути з коханою людиною» тут і зараз або померти.\n«Знедолені» суспільством герої остаточно покидають його в момент найвищого внутрішнього підйому нижчих верств суспільства: колишній церковний староста Мабеф віддає своє життя, поставлений на барикаді прапор Революції, Гаврош вмирає, збираючи патрони для повсталих, «Друзі абетки» гинуть заради світлого майбутнього всього людства.\nВперше опублікований в 1885-му році, роман «Жерміналь» став тринадцятим за рахунком твором, що формує знаменитий цикл Золя – «Ругон-Маккари». Носить назву сьомого місяця французького республіканського календаря, введеного в обіг після Великої французької революції, він розповідає про зростання нової суспільної свідомості (зародкових від латинського «германці» – паросток), що піднімається із земних глибин. «Жерміналь», як і більшість творів Золя, пропонує унікальний аналіз французької дійсності, виконаний не просто в реалістичних, а натуралістичних подробицях.\nГоловними дійовими героями роману є вуглекопи – найбідніші, соціально незахищені і найбільш працьовиті люди Франції. У їхнє життя читач занурюється разом з прийшли в селище Двісті Сорок, які втратили роботу механіком, Етьєном Лантье. Перший, з ким знайомитися молодий чоловік, – старий Безсмертний, старший член сімейства Мае. Його син, невістка та онуки – все, так чи інакше, трудяться або планують працювати на благо Компанії вугільних копалень. Інший житті ця родина не знає на протязі ось вже ста шести років. Батько Мае очолює артіль вуглекопів, його старший син Захарій нарівні з дорослими чоловіками коле вугілля, його старша дочка Катрін у віці п’ятнадцяти років працює откатчіцей і піднімає на своїй спині вагонетки, загальною вагою до 700 кілограм. Десятирічний Жанлен Мае теж трудиться в забої, заробляючи свої пару десятків су в день. При тому, що артіль Мае числиться однією з кращих і продуктивних на Ворейской шахті, саме сімейство живе дуже бідно і практично злидарює. Молодші діти ще не підросли, старші того й гляди підуть з сім’ї, старий Мае занадто старий для повноцінної роботи. Добре живеться в селищі Двісті Сорок тільки тим, хто догоджає старшим штейгерів, в тому числі, і своїми дружинами. У таких шахтарів є гроші і впевненість у завтрашньому дні. Коли на шахті виникає протистояння між вуглекопів та дирекцією через погані кріплень, відносно стабільна життя героїв валиться. З одного боку вони розуміють, що урізані зарплати не дадуть їм можливості вижити; з іншого – через брак віри в Бога, вони знаходять віру в себе, в краще життя, якою вони можуть домогтися самі на цій землі. До нового життя відсталих (в освітньому плані) вуглекопів і намагається привести Етьєн Лантье, але в силу своєї особистої безграмотності і капіталістичного засилля великих вугільних корпорацій, його затія з тріском провалюється. Влаштована вуглекопів страйк і подальший бунт з руйнуванням шахт призводить до трагічних наслідків: маленька Альзіра помирає від голоду, батько Мае виявляється убитим, Катрін гине під підірваної російським анархістом Суварін (товаришем Лантье) Ворейской шахті, Захарій – під час рятувальних розкопок.\nСімейству Мае в романі протиставлені дві багаті, але різнорідні сім’ї: Грегуар і Енбо. Перші живуть як трутні, отримуючи дохід від однієї-єдиної акції вугільних копалень Монсу. Грегуар не цікавить нічого, крім спокійного життя в суспільстві чарівної дочки Сесіль. Друга сім’я – директора копалень Енбо – являє собою любовний трикутник, що складається з самого директора, його дружини і племінника директора, який є одночасно коханцем його дружини. Директор Енбо – діяльний, освічений, але глибоко нещасна людина. Він шалено любить свою дружину, але не може отримати доступ до її тіла. Вид бунтующих вуглекопів викликає у Енбо почуття заздрості: він готовий віддати все за те, щоб мати можливість займатися любов’ю в будь-який час і в будь-якому місці, не ховати свої почуття за громадським розсудливістю, бути істинним чоловіком своєї дружини.\nТема кохання в романі пов’язана і з взаємовідносинами Етьєна Лантье і Катрін Мае. Ці герої закохуються одне в одного з першого погляду, але зближуються тілесно тільки перед обличчям смерті. Тим самим автор підкреслює чистоту їхніх почуттів і оголює страшну реальність, в якій юні дочки вуглекопів фізичним насильством схиляються до сімейного життя, що носить вигляд простого розпусти.\nХудожня цінність роману «Жерміналь» пов’язана не тільки з що стверджують можливість нового, щасливого життя, початком, а й точною передачею автором подробиць життя простих, робочих людей. Важкі умови праці (спека, висока вологість, чорна вугільний пил, що усмоктується в людини за довгі роки роботи так, що навіть його слина стає чорною) і життя (сон дітей сімейства Мае в одній кімнаті, оправлення природних потреб в присутності один одного, нудотні запахи смаженої цибулі, поширені в бідних будинках вуглекопів), нескінченний, тваринний секс молоді на задвірках покинутої шахти, і, як апофеоз загального безсоромності і безвиході, – нанизане на палицю чоловічу гідність, відірване розлюченими жінками у загиблого з власної необережності крамаря Мегре. Перераховувати реалії життя нижчих верств суспільства можна нескінченно, оскільки вони присутні практично на кожній сторінці роману, роблячи його унікальним твором, який відтворює детальну і природну, нічим не прикрашену картину звичайної дійсності. Відверті і жахливі подробиці життя і смерті героїв «Жерміналь» служать об’єктивним виправданням революційного збурення втомленого і голодного народу.\nКармен - іспанська циганка Карменсіта. Оповідач, історик-француз, зустрічає її в 1830 р в Андалусії, а пізніше дізнається її історію від її коханця, що очікує страти розбійника на прізвисько Хосе Наварро. Хосе, що служив унтер-офіцером в Севільї, зустрів К., коли вона працювала там на тютюновій фабриці. Вимушений заарештувати її за бійку з іншого робітницею, він відпускає її, піддавшись раптово спалахнула пристрасті; К. стає його коханкою. Приревнувавши її до офіцера свого полку, він вбиває суперника і змушений ховатися від суду. К. вкриває його і вводить в зграю розбійників і контрабандистів, що грабують багатих мандрівників, яких циганка заманює в пастку своєю красою. Тут у Хосе з'являється новий суперник - «чоловік» К., жорстокий бандит, який втік з в'язниці; убивши в сутичці і його, Хосе стає вже сам її «чоловіком», але К. не сприймає його претензій на владу і одноосібне володіння. У Кордові вона сходиться з тореадорів Лукасом, і тоді Хосе, якому «набридло вбивати коханців» К., відводить її в гори, щоб зрадити смерті; вона відповідає відмовою на пропозицію разом поїхати в Америку і мужньо вмирає, не намагаючись ні втекти, ні благати про пощаду. Хосе, не в силах пережити смерть коханої, здається владі і йде на ешафот. К. - розбійниця, вона бере участь у пограбуваннях та вбивствах і сама знаходить смерть від кинджала. Любов, яку вона вселяє чоловікам, - романтично жорстока і шалена пристрасть. Мінливість К. трактується в новелі М. не як прояв слабкої жіночої натури, а як фанатична відданість романтичного індивіда ідеї свободи («Кармен буде завжди вільна. Кальи вільної вона народилася і кальі помре»).\nЛіто 1825 року для польського поета Адама Міцкевича було незабутнім завдяки подорожі до Криму. Він був вражений місцевою красою: контрастом моря та гір, дивовижною флорою та фауною. Під впливом побаченого поет вирішує написати збірку «Кримські сонети».\nСонети Міцкевича вражають досконалістю форми та змістовою емоційністю. Недарма сам Пушкін відзначав їх та ставив в один ряд з сонетами Данте, Шекспіра та Петрарки.\nАдам Міцкевич вважав, що за допомогою сонетної форми вірша можливо глибоко розкрити внутрішній світ людини.\n«Кримські сонети» є циклом, що складається з 18 творів. Сонети дуже мелодійні, глибоколіричні та проникливі. В кожному з них відчутний дух Півдня. Вони є своєрідним ліричним щоденником відвертого поета.\nОднією з головних тем є природа, яка розкривається Міцкевичем надзвичайно поетично. Її красу поет передає за допомогою метафор, вдалих епітетів. Читаючи збірку, ми ніби бачимо величні гори, бурхливе море, казкові кримські ландшафти. Особливо чарівно описує поет кримські ночі. Читач підпадає під вплив цих чарів, відчуває єдність людини і природи, вловлює звуки та запахи ночі. Природа в сонетах Міцкевича нерозривна з душею людини. Проводиться паралель між морем та думкам, між рішучим духом і вітрилом. Своєрідна природа півострова та місця з історичною цінністю надихали поета на глибокі філософські роздуми.\nУ відомому сонеті «Бахчисарай» Міцкевич пише про свої враження після прогулянки по давньому палацу кримського хана. Бахчисарай – колишня столиця кримських ханів. Це місце було окрасою всієї могутньої імперії. А зараз залишився лишень фонтан, що є символом вічності вільного духу людини від тиранії владарів та навіть від часу. Поет робить висновок, що ні слава, ні влада, ні навіть любов не є вічними під місяцем. Єдине, що залишається – це першооснова духовності: «Немає вас, а джерело дзвенить».\nВ збірці також наявна тема подорожей. Важливим образом в сонетах часто виступає пілігрим. Таким чином «Кримські сонети» - це шлях самотнього мандрівника, який ділиться враженнями від прекрасного але чужого краю.\nГоловним мотивом циклу є сум людини, яка відірвана від своєї Батьківщини. Туга за рідною землею відчувається майже в кожному сонеті збірки. Міцкевич зазначає, що навіть трясовини рідної Литви йому миліші за кримські шовковиці. Такий сум поета пояснюється тим, що царський уряд вислав його з Литви з політичних причин.\nВся збірка пройнята ідеєю відданості своїй Батьківщині та ідеєю гармонії людини та природи. Сонети мають цікаву композицію: фоном слугує прекрасна природа Криму, а підтекстом є туга за Батьківщиною, глибокі філософські роздуми про життя.\n«Кримські сонети» мають довершену художню форму. Міцкевич вніс новаторські зміни у жанр сонета, які відобразилися не тільки на польській, але й на всій слов’янській літературі. Поет писав тринадцятискладовим віршем, поширив можливості рими, увів у польську мову нові слова. Новим було й те, що Міцкевич ввів у літературу пейзажну лірику у поєднанні з глибокими філософськими роздумами, розкриттям душевних терзань людини. Дещо новим був і ліричний герой – пілігрим, що подорожує чужими країнами і постійно сумує за Батьківщиною. Окрасою збірки є колорит екзотичного Криму.\n«Кримські сонети» після видання відразу дістали широке визнання у читачів. Творчість автора стала зразковою для наступних поколінь поетів.\nТворчість видатного французького письменника Г. Флобера є важливим етапом розвитку світового літературного процесу між бальзаківським етапом реалізму першої половини ХІХ століття й етапом "натуралізму", який у другій половині ХІХ століття був представлений Е. Золя і його школою. Письменник позиціонує себе як «ворога капіталістичного суспільства» причому слово "буржуа" у його сприйнятті позбавлене класового змісту. Для нього "буржуа" – це символічна назва всього жадібного, егоїстичного, бездуховного, вульгарного і низькопробного. Недолікам сучасного йому суспільства письменник протиставляв високе, тобто мистецтво. Йому був близьким поетичний символ романтика Альфреда де Віньї – "вежа із слонової кості". Для Флобера цей символ – антитеза буденності, визнання високої ролі мистецтва. Але його цікавило і реальне життя, яке він досліджує у творчості зрілого періоду. Літературними авторитетами для Флобера були В. Шекспір і О. Бальзак.\nФлобер ішов власним шляхом у літературі, відмінним від О. Бальзака і Ф. Стендаля, виробляв свою естетику та стиль. Усе в художньому творі, на думку письменника, залежить від стилю, якому він приділяв головну увагу. Мистецтво для письменника було не втечею від життя, а засобом творчого діалогу з ним. "Об'єктивний стиль" (або метод), як називають його літературознавці, розроблений Флобером, став одним із провідних принципів його реалізму, а пізніше був прийнятий іншими французькими письменниками (Гі де Мопассаном, Емілем Золя, натуралістами). Об'єктивізм, за Флобером, – це відсутність автора у творі. Флобер застосовував прийом психологічного аналізу героїв через світ речей, які їх оточують. Письменник намагається створити нову літературу, що базується на науковому мисленні. Він прагнув встановити зв'язок між психологічною та фізичною природою людини, показати фізіологічну основу пристрастей, глибокий психологізм життя як героя, так і суспільства[1,c.155]. Письменник розпочав роботу над своїм найвизначнішим романом «Пані Бооварі» восени 1851 року. Критики назвали твір одним з найбільших досягнень реалізму в літературі. Ще в 1838 році з'явилася його повість "Пристрасть і доброчинність", у сюжеті якої відчувається задум "Пані Боварі". Працюючи над творами Флобер планує створити оригінальний твір з художньо - стилістичної точки зору. Повільність роботи над романом він пояснює складністю сюжету, працею над стилем. Основна тема твору визначена самим письменником у підзаголовку роману: "Провінційні звичаї".\nФлобер змальовує та досліджує життя Франції середини ХІХ століття: деградацію людської душі, відчутне нівелювання культурних цінностей, мистецтва, науки, політики, релігії, побуту, їх провінціалізацію.\nЗначну увагу автор приділяє проблемі обумовленості характеру героя навколишнім середовищем. Теми кохання, втрачених ілюзій висвітлюються інакше, ніж у Cтендаля та Бальзака. Флобер розвінчує жіночі ілюзії і засуджує явище, яке критики пізніше назвали "боварізмом" (намагання уявити себе іншим, ніж ти є насправді). Це відчуття переживають майже всі герої роману, але саме Еммі найбільшою мірою властиве жити вигаданим життям.\nОбраз Нори викликає бажання співчувати цій жінці, дивуватися її безпорадності, зрозуміти її дії, але ж ніяк не засуджувати її, як це було під час появи драми. Сьогодні ми пішли набагато далі в питаннях сімейних відносин, що не піддаються поясненню і людському розумінню (як краще вчинити, який вихід вважати правильним).\nФальш і лицемірство пронизують домашнє життя родини адвоката Хельмера. Чарівна і лагідна, завжди жвава Нора, ніжна мати і дружина, користується начебто обожнюванням у чоловіка, оточена увагою, але насправді вона для нього тільки лялечка й іграшка. їй «не дозволяється» мати свої погляди, судження, смаки. Оточивши дружину атмосферою дражніння і солоденьких жартів, адвокат Хельмер ніколи не говорить з нею про щось серйозно. Життя цієї милої і симпатичної жінки складне, а «господаркою» будинку її назвати не можна.\nЩоб врятувати чоловіка, що захворів на туберкульоз у перший рік шлюбу, і відвезти його, за порадою лікаря, на лікування в Італію, Нора таємно позичає гроші в лихваря і згодом ціною важкої праці виплачує їх. Але за законом того часу, що принижує жінку, вона не могла позичити гроші без поручительства чоловіка. Нора поставила під векселем ім’я свого важко хворого батька, що нібито поручився за її платоспроможність, тобто, з погляду буржуазного правосуддя, пішла на підробку векселя. Дочірня і подружня любов штовхнула її на «злочин» проти закону. Лихвар Крогстад тероризує Нору, вимагає місця в банку, директором якого призначений її чоловік, в іншому випадку погрожує вкинути Нору у в’язницю. Смертельно боячись викриття, Нора змушена грати щасливу жінку, веселу лялечку. Вона все ще сподівається на диво. їй здається, що її чоловік, «сильна і шляхетна людина», врятує її, підтримає в біді. Замість цього адвокат Хельмер, одержавши лист Крогстада, лютує, обіцяючи дружині страшне, повне принижень життя. З його погляду, вона злочинниця, він забороняє їй спілкуватися з дітьми, щоб вона не могла «зіпсувати їх».\nНора в Ібсена зовсім не така проста, як може здатися. Часто вона підігрує чоловікові. Особливу роль у драмі грає лікар Ранк. Чи любила Нора цю людину? Важко сказати, але вона не може взяти гроші в лікаря, що тільки-но освідчився їй у коханні, на яке вона не в змозі відповісти. У п’єсі є ще один жіночий образ — фру Лінне. Це абсолютно самостійна, звикла до самопожертви і важкої роботи жінка. Вона змушена була вийти заміж за нелюба, щоб утримувати хвору матір і молодших братів. Після смерті чоловіка працювала і годувала всю родину. Вона жертовно забула про себе, кинула Крогстада, якого кохала. Фру Лінне відчуває постійну потребу піклуватися про когось, думати про близьких людей; вона повертається до Крогстада, щоб піклуватися про нього і його чотирьох дітей, що залишилися без матері. Сьогоднішньому читачеві цей образ ближчий і зрозуміліший, ніж образ Нори.\nУ п’єсі Ібсена відбувається дивна річ: одна жінка кидає власних дітей, щоб знайти себе, а інша, що вже знайшла себе, бере відповідальність за чужих дітей. Схоже, що борця за емансипацію жінок з Ібсена не вийшло, але ним написана п’єса-дискусія про родину, про жінок, за що йому і спасибі. Останніми словами Нори, що залишає «ляльковий будинок», стає відповідь на питання чоловіка: чи можна ще все змінити в їхніх відносинах? «Для цього потрібно, щоб відбулося найдивніше диво… Таке, щоб ти і я змінилися… Щоб наше життя вдвох могло стати життям дійсного подружжя».\nЛист Крогстада, у якому від відмовляється від позову, повертає душевну рівновагу тільки адвокату. Він знову називає дружину лагідними іменами: вона знову його «лялечка» і «пташка». Нора перериває цей потік ніжностей, даючи свою оцінку тому, що відбувається: їх шлюб — це не союз рівних, закоханих людей: їх шлюб був простим співіснуванням.\nНора вважає, що, перш ніж бути дружиною і матір’ю, вона повинна стати людиною. Вона іде від чоловіка, залишаючи трьох дітей. Закінчення п’єси — це діалог чоловіка і жінки, якй пояснює поведінку і рішення Нори.\nНа докори чоловіка: «Яка невдячність! Чи ти не була тут щаслива», — Нора відповідає: «Ні, тільки весела. Я була тут твоєю лялечкою-дружиною, а діти були моїми лялечками». Вона запитує чоловіка, чому той не захистив її. Хельмер щиро дивується: «Але хто ж пожертвує честю навіть заради коханої людини?» — «Сотні тисяч жінок жертвували, — заперечує Нора і з гіркотою додає: — Мені стало ясно, що всі ці вісім років я жила з чужою людиною».\nГолосно лунає стукіт зовнішніх дверей, що грюкнули за Норою… Так Ібсен і його героїня розвінчали міф про щасливу буржуазну родину.\nДія поеми відбувається восени-узимку 1843 г\nЛіричний герой поета залишає веселий Париж і кохану дружину для того, щоб зробити короткочасну поїздку в рідну Німеччину, по якій дуже ськучив, і відвідати стару хвору матір, що не бачив уже тринадцять років.\nВступив він на рідну землю хмурої листопадової часом і мимоволі розплакався. Він почув рідне німецьке мовлення. Маленька дівчинка з арфою співала тужливу пісню про ськорботне земне життя й райське блаженство. Поет же пропонує завести нову радісну пісню про рай на землі, що незабаром настане, тому що на всіх вистачить хліба й солодкого зеленого горошку й ще любові. Цю радісну пісню він наспівує тому, що його жили напоїв живлющий сік рідної землі.\nКрихітка продовжувала розспівувати фальшивим голосом серцеву пісеньку, а тим часом митники копалися у валізах поета, ища там заборонену літературу. Але марне. Всю заборонену літературу він воліє перевозити в себе в мозку. Приїде – тоді напише. Перехитрив митників.\nПерше місто, що він відвідав, був Аахен, де в древньому соборі спочиває порох Карла Великого. На вулицях цього міста панують сплін і нудьга. Поет зустрів прусських військових і знайшов, що за тринадцять років вони анітрошки не змінилися – тупі й вимуштрувані манекени. На пошті він побачив знайомий герб із ненависним орлом. Чомусь йому не подобається орел.\nПізно ввечері поет добрався до Кельна. Там він з’їв омлет із шинкою. Запив його рейнвейном. Після цього пішов бродити по нічному Кельну. Він уважає, що це місто мерзенних святенників, попів, які згноїли в темницях і спалили на багаттях колір німецьких націй. Але справа врятувала Лютер, що не дозволив добудувати огидний Кельнський собор, а замість цього ввів у Німеччині протестантизм. А потім поет поговорив з Рейном.\nПісля цього він повернувся додому й заснув, як дитя в колисці. У Франції він частенько мріяв поспати саме в Німеччині, тому що лише рідні німецькі постелі такі м’які, затишні, пухнаті. У них однаково добре мріяти й спати. Він думає, що німцям, на відміну від жадібних французів, росіян і англійців, властиві мрійність і наївність.\nРанком герой відправився з Кельна в Гаген. Поет не потрапив у диліжанс, і тому довелося ськористатися поштовою каретою. У Гаген приїхали біля трьох годин, і поет відразу почав їсти. Він з’їв свіжий салат, каштани в капустяних аркушах з підливою, тріську в маслі, копчений оселедець, яйця, жирний сир, ковбасу в жирі, дроздів, гуську й порося.\nАле коштувало йому виїхати з Гагена, як поет відразу ж проголодался. Отут шустра вестфальськая дівчинка піднесла йому чашку з паруючим пуншем. Він згадав вестфальськие бенкети, свою молодість і те, як часто виявлявся наприкінці свята під столом, де й проводив залишок ночі.\nТим часом карета в’їхала в Тевтобургський ліс, де херусський князь Герман в 9 році до н. е. розправився з римлянами. А якби він цього не зробив, у Німеччині були б насаджені латинські вдачі. Мюнхен мав би своїх весталок, шваби називалися б квиритами, а Бирх-Пфейфер, модна акторка, пилка б ськипидар, подібно знатним римлянкам, у яких від цього був дуже приємний захід сили. Поет дуже радий, що Герман переміг римлян і всього цього не відбулося.\nУ лісі карета зламалася. Почтарь поспішив у село за підмогою, а поет залишився один у ночі, і його оточили вовки. Вони вили. Ранком карету полагодили, і вона унило поповзла далі. Присмерком прибутку в Минден – грізну міцність. Там поет відчув себе дуже незатишно. Капрал учинив йому допит, а усередині міцності поетові все здавалося, що він в ув’язненні. У готелі йому навіть шматок за обідом у горло не поліз. Так він і ліг спати голодний. Всю ніч його переслідували кошмари. Ранком він з полегшенням вибрався з міцності й відправився в подальшу дорогу.\nУдень він прибув у Ганновер, пообідав і пішов оглядати визначні пам’ятки. Місто виявилося дуже чистеньким і прилизаним. Там є палац. У ньому живе король. По вечорах він готовить клістир своїй старому собаці.\nУ сутінках поет прибув у Гамбург. Прийшов до себе додому. Двері йому відкрила мати й просяяла від щастя. Вона стала годувати свого синочка рибою, гусаком і апельсинами й задавати йому лоськітливі питання про дружину, Францію й політика. Поет на все відповідав ухильно.\nЗа рік до цього Гамбург пережила велика пожежа й тепер відбудовував. У ньому не стало багатьох вулиць. Не стало будинку, у якому, зокрема, поет уперше поцілував дівчину. Не стало друкарні, у якій він друкував свої перші добутки. Не стало ні ратуші, ні сенату, ні біржі, зате уцелел банк. Та й багато з людей теж умерли.\nПоет відправився з видавцем Кампе в погребок Лоренца, щоб покуштувати відмінних устриць і випити рейнвейну. Кампе – дуже гарний, на думку поета, видавець, тому що рідкий видавець пригощає свого автора устрицями й рейнвейном. У погребке поет напився й пішов гуляти по вулицях. Там він побачив гарну жінку із червоним носом. Вона його привітала, а він запитав неї, хто вона й чому його знає. Вона відповіла, що вона – Гаммония, богиня-покровителька міста Гамбургу. Але він їй не повірив і відправився слідом за нею в її мансарду. Там вони довго вели приємну бесіду, богиня приготувала поетові чай з ромом. Він же, піднявши богині спідницю й поклавши руку на її чресла, заприсяг бути ськромним і в слові й у пресі. Богиня розчервонілася й понесла повну ахінею, начебто того, що цензор Гофман незабаром відріже поетові гениталии. А потім вона його обійняла.\nПро подальші події тої ночі поет воліє поговорити із читачем у приватній бесіді.\nСлава Богові, старі ханжі гниють і поступово дохнуть. Росте покоління нових людей з вільним розумом і душою. Поет думає, що молодь його зрозуміє, тому що його серце безмірно в любові й нехибно, як полум’я.\nТема франко-пруської війни в новелістиці Мопассана. Франко-пруська війна (1870-1871), у якій Франція зазнала поразки, займає значне місце в житті і творчості Гі де Мопассана. Війна розорила сім’ю письменника. Будучи її учасником, він на власному досвіді пізнав військові тяготи і поневіряння, швидко позбувшись романтичних ілюзій і шовіністичних захоплень. У Мопассана склалася народна точка зору на те, що відбувається: щоб припинилися війни, треба змусити уряди відповідати за пролиту кров. Ця думка лягла в основу серйозної і важливої у новелістиці письменника теми франко-пруської війни. Їй присвячено близько 20 новел («Мадмуазель Фіфі», «Два приятелі», «Полонені», «Стара Соваж», «Дядечка Мілон»), серед яких найзнаменитіша- «Пампушка».\nУ новелі «Мадмуазель Фіфі» Мопассан знову повертається до теми патріотичного пориву жінки легкої поведінки, яка убила пруського офіцера за те, що в її присутності він образив Францію. Героїня новели на ім’я Рашель позбавлена якостей, що знижують її образ, якими автор наділив Пампушку. Вона смілива, рішуча і спритна. Встромивши ніж у горло офіцеру - варвару і жорстокому психопату на прізвисько «мадмуазель Фіфі» - Рашель жбурнула стілець під ноги його товариша і вискочила у вікно. Пошуки ні до чого не привели, тому що дівчину сховав на дзвіниці священик. В очах Мопассана Рашель здійснила подвиг. Характерна в цьому відношенні і кінцівка новели: з дому розпусти Рашель узяв патріот, який оцинив її героичний вчинок, а потім, покохавши дівчину, одружився.\nВ основу роману «Пані Боварі» лягла реальна історія сімейства Деламар, розказана Флоберу іншому – поетом і драматургом Луї Буйле. Ежен Деламар – посередній лікар з глухої французької провінції, одружений на початку на вдові, а потім на молодій дівчині – став протіпом Шарля Боварі. Його друга дружина – Дельфіна Кутюр’є – знемагаюча від міщанської нудьги, витрачати всі гроші на дорогі вбрання і коханців і покінчила життя самогубством – лягла в основу художнього образу Емми Руо / Боварі. При цьому Флобер завжди підкреслював, що його роман далекий від документального переказу реальній історії і часи навіть говорив про те, що у пані Боварі немає прототипу, а якщо і є, то їм є сам письменник.\nЗ моменту народження задуму і до публікації твору минуло довгих п’ять років. Весь цей час Флобер ретельно працював над текстом роману, спочатку мали тисячу сторінок і урізаним до чотирьохсот. У «Пані Боварі», як ні в якому іншому творі французького класика, проявилася його унікальна художня манера, яка полягає в лаконізмі, ясності вираження думки і граничної точності слова. Робота над романом далася Флоберу нелегко. З одного боку йому було неприємно писати про вульгарного життя середньостатистичних буржуа, з іншого – він намагався зробити це, як можна краще, щоб показати читачеві всю таємницю провінційної міщанської життя.\nХудожня проблематика роману тісно пов’язана з образом головної героїні – Емми Боварі, яка втілює в собі класичний романтичний конфлікт, що полягає в прагненні до ідеалу і неприйняттю низинній дійсності. Душевні метання молодої жінки, тим часом, проходять на суто реалістичному тлі і не мають нічого спільного з піднесеними позиціями минулого. Вона й сама, «при всій своїй захопленості», була натурою «розумової»: «в церкві їй найбільше подобалися квіти, в музиці – слова романсів, в книгах хвилювання пристрастей …». «Чуттєва насолода розкішшю ототожнювалося в її розпалену уяві з духовними радощами, витонченість манер – з тонкістю переживань».\nОтримала стандартне жіноче виховання в монастирі урсулинок Емма все життя тягнеться до чогось незвичайного, але кожен раз стикається з вульгарністю навколишнього її світу. Перше розчарування наздоганяє дівчину відразу ж після весілля, коли замість романтичного свята при світлі смолоскипів вона отримує фермерську гулянку, замість медового місяця – побутові турботи з облаштування нового будинку, замість статного, розумного, прагнучого зробити кар’єру чоловіка – доброго, нічим, крім неї, не цікавиться, людину з некрасивими манерами. Випадкове запрошення на бал в замок Воб’єсар стає сокрушающим для Емми: вона розуміє, наскільки сильно не влаштовує її життя, впадає в тугу і приходить до тями тільки після переїзду в Ионвиль.\nМатеринство не приносить головної героїні радості. Замість довгоочікуваного сина Емма народжує дочку. Купити бажане дитяче придане вона не може через брак коштів. Дівчинка, як і її батько, володіє пересічною зовнішністю. Емма називає дочка Бертою – на честь незнайомій їй жінки з Вобьесарского балу – і практично забуває про неї. Любов до дочки в пані Боварі прокидається разом з марними спробами полюбити чоловіка, які вона робить протягом усього роману, розчарувавшись то в одній, то в іншій своїй пристрасті.\nПерша закоханість у помічника нотаріуса, білявого юнака Леона Дюпюї обертається для Емми платонічної, повної душевних переживань зв’язком. Пані Боварі не відразу здогадується про те, що відбувається між нею і молодою людиною, але, зрозумівши це, щосили намагається втриматися в лоні сім’ї та суспільної моралі. На людях вона «була дуже сумна і дуже тиха, дуже ніжна і в той же час дуже стримана. Господині захоплювалися її розважливість, пацієнти – чемністю, біднота – сердечність. А між тим вона була сповнена прагнень, лютих бажань і ненависті ». На цьому етапі життя від зради Емму утримує власна «душевна млявість» і недосвідченість Леона.\nПісля того, як змучений нерозділеним коханням юнак їде в Париж, пані Боварі знову поринає в тугу, з якої її вириває нова, вже цілком доросла пристрасть у вигляді першого в житті коханця – Родольфа Буланже. Емма бачить в тридцятичотирирічний красені романтичного героя, в той час як багатий поміщик сприймає жінку, як чергову коханку. Пані Боварі вистачає на півроку піднесеної любові, після чого її стосунки з Родольфо переходять в статус «сімейних». При цьому розрив з чоловіком Емма сприймає настільки болісно, що, як і належить усім романтичним героїням, мало не помирає від нервової гарячки.\nОстанній етап духовного падіння Емми припадає на другий коханця, першого коханого – Леона Дюпюї. Що зустрілися через кілька років герої вже володіють необхідною для створення тимчасової пари розбещеністю і не відчувають жодних докорів сумління через що відбувається. Навпаки і Емма, і Леон насолоджуються своєю любов’ю, але роблять це до тих пір, поки не настає чергове пересичення.\nЛюбовні пригоди пані Боварі проходять для чоловіка непоміченими. Шарль обожнює дружину і сліпо довіряє їй у всьому. Будучи щасливий з Еммою, він зовсім не цікавиться тим, що відчуває вона, чи добре їй, чи все її влаштовує в житті? Пані Боварі це доводить до сказу. Можливо, будь Шарль більш уважним, вона змогла б встановити з ним хороші стосунки, але кожен раз, коли вона намагається знайти в ньому щось позитивно, він незмінно розчаровує її – своєю душевною черствістю, своєї лікарської безпорадністю, навіть своїм горем, звалилися на нього після смерті батька.\nЗаплутавшись у почуттях, Емма одночасно плутається і в грошах. На початку вона купує речі для себе – щоб розважитися, заспокоїтися, наблизитися до красивого життя; потім починає робити подарунки коханцям, облаштовувати своє любовне гніздечко в Руані, тринькати гроші на чуттєві задоволення. Фінансовий крах призводить Емму до краху духовному. Вона всією душею відчуває моральну перевагу чоловіка, і навмисно йде з життя, в якій так і не знайшла щастя. Шарль прощає дружині зради і втрату стану. Він любить її попри все, і вмирає слідом за нею, бо жити без неї не може.\nАтта Тролль — медведь. Этот центральный образ поэмы воплощает в себе черты немецкого филистера, который демонстрирует свой чрезмерный интерес к проблемам современного общества и увлечение радикальными взглядами. Гейне продолжает традицию, начатую еще баснописцем Эзопом и другими известными и неизвестными авторами произведений, где героями являлись животные. К их числу относятся басни Ж. Лафонтена; появившийся в средние века «Роман о Лисе», на основе которого Гете создал свою поэму «Рейнеке Лис»; сказки Ш. Перро; комедия Тика «Кот в сапогах»; роман Гофмана «Житейские воззрения Кота Мурра» и многие другие. В образах зверей и птиц, как правило, высмеиваются отрицательные черты, различные пороки самого человека. В иносказательной форме в поэме выведен образ немецкого бюргера. Выбор медведя на эту роль не случаен: этот зверь часто встречается в гербах немецких городов, в первую очередь, Берлина. Автор изображает эпоху роста революционных настроений немецкой буржуазии. Атта Тролль тоже стремится к свободе. Он срывается с цепи, на которой его водят, и убегает. С помощью такого комического приема передан порыв немецкого бюргерства к свободе. Комедийными красками обрисован тип человеческой натуры, выведенный в образе медведя. Для Атта Тролля, как для обычного бюргера, идеал существования — в личном покое и благоденствии. Поэтому его пламенные намерения и истинные цели явно расходятся. Стремление Атта Тролля к свободе нельзя воспринимать всерьез. Тем не менее, в поэме наступает момент, когда медведь раскрывает свои моральные установки, принципы общественного поведения, и нелепый комический персонаж начинает приобретать зловещие черты. Бюргер ярко демонстрирует свою внутреннюю сущность, постепенно превращаясь в опасную фигуру. Атта Тролль яростно протестует против неравенства между животными и людьми. Но к мысли о всеобщем равенстве медведь приходит в результате слепой ненависти ко всему «чужому», то есть человеческому. Его примитивный разум выдает не менее примитивные и ущербные доводы: одни едят мясо сырое, другие жареное или вареное, но ведь результат один и тот же! Атта Тролль тешит себя мыслью о том, что ему доступны все понятия, которые выработал человек. Медведь пытается определить эти понятия с собственной звериной позиции, он подвергает критике все истинно человеческое, то есть «чужое» его природе: «Образ мыслей человека // Гибелен душе и телу». Ни одно понятие, ни одна вещь не остается незамеченной. Атта Тролль смело высказывает свое мнение не только по поводу устройства Вселенной, но и об атеизме, о любовной страсти. Свои замечания он произносит таким безапелляционным тоном, как будто все, выданное его умом, есть истина в последней инстанции. Атта Тролль воображает себя мудрым философом, учителем и отважным воином одновременно. Однако, находясь в пещере, нетрудно быть храбрым. Стоило медведю высунуть нос наружу, как он получает пулю охотника.\nВ основі другого періоду лежить діяльність Гейдельберзького гуртка (1805-1806 рр.). Він складає якісно новий етап розвитку німецького романтизму. Повертається щирий інтерес до народної творчості, тому провідною в цей період стає народно-фольклорна течія.\nЯкщо ієнці орієнтувалися на загальнолюдські інтереси, то гейдельбержці – на суто німецькі. Учасники гуртка з величезною цікавістю збирають, вивчають та видають памятки народного мистецтва – книжки, пісні, казки. Найбільш видатною збіркою стала збірка народних пісень "Чарівний ріг хлопця" (1805 р.), що була укладена та видана Йоахимом фон Арнімом і Клеменсом Брентано. Саме вони разом з Йозефом Герресом та деякими іншими письменниками й сформували у 1806 році Гейдельберзький гурток.\nРомантики гейдельберзької школи вважали, що сучасне мистецтво, що постало перед лицем соціальних і ідеологічних колізій наполеонівської епохи, отримає нові плідні імпульси від старо-німецького мистецтва середньовіччя. Саме у такому сенсі "народні книги", як і взагалі народна поезія, набували для них особливої естетичної цінності, ставали зразком і джерелом для нової естетичної культури. Висунення гейдельбержцями проблеми народності мистецтва навіть в її реакційному аспекті означало, що в естетиці пізнього романтизму здійснився різкий перехід від літературного космополітизму ранніх романтиків, від їх літературної універсальності, "все-мірності" до національних літературних традицій. Цей перехід був тісно пов'язаний з істотними змінами в розумінні гейдельбержцями суті художньої творчості в порівнянні з ранньоромантичною поетичною концепцією.\nВільяма Вордсворта й Сэмюэла Калъриджа, яких сучасники поєднували під іменем "поети озерної школи", ріднив жвавий інтерес до природи, хоча важко уявити собі двох більш несхожі людей\nДружба Вільяма Вордсворта й Сэмюэла Кольриджа, що зустрілися в 1795 році, - одна з найвідоміших в історії англійської поезії. Ці дві людини були вкрай несхожі один на одного, але обоє любили Озерний край, район на півночі Англії, де подовгу гуляли разом, впиваючись грізною красою природи. Взаємний вплив поетів був відносно недовгим, але на своєму піку породило збірник всесвітньо відомих балад, який вони разом задумали й опублікувалися\nВільям Вордсворт народився в Кокермауте, на границі Озерного краю, 7 квітня 1770 року. Його батько служив у багатого ексцентричного дворянина. Вордсворт із дитинства обожнював природу. Одного разу, під час однієї із самотніх прогулянок, він набрів на озеро й сільце Грасмир. Поет через усе життя проніс своє перше враження від їхньої краси. "Яке щастя було б жити тут!" В 1799 році Вордсворд переїхав у Грасмир і прожив там залишок життя\nТворчість Еміля Золя ознаменувала новий етап у розвитку французької літератури. Він був новатором в літературі, сміливим письменником, який зруйнував усталені форми, з’єднав «нещадність реалізму з мужністю політичної дії» (Л. Арагон) і був жагучим захисником демократії й гуманізму.\nНова літературна школа. Письменника все більше цікавить живе життя з його невигаданими сюжетами й конфліктами. Він мріє про створення нового типу роману, що цілком відповідатиме часу, а «це — реалізм, або, точніше кажучи, позитивізм». У своїх пошуках Золя спирається на праці вчених із природничих наук\nМета мистецтва для письменника полягає, як і колись, в уважному вивченні дійсності, що «в принципі не може мати межі». Однак сьогодні, вважає Золя, роман, щоб стати «сучасним знаряддям пізнання», зобов’язаний бути науковим, тобто «дотримуватися тільки фактів, доступних спостереженню», а письменник повинен уподібнитися натуралістові, що ставить дослід. Золя відмовляє художникові в праві оцінювати зображувані ним події й людей, виносити вирок і робити висновки: «Романіст усього лише фіксатор фактів… його твір стає ніби безособовим, здобуває характер протоколу дійсності». Це твердження письменника є очевидним прямим і категоричним перенесенням наукових методів у сферу мистецтва, коли ігнорується умовність, вимисел, фантазія як невід’ємна й найважливіша складова творчості. «Натура не має потреби в домислах» — гасло Золя й нової літературної школи.\nУ 80-х роках в процесі роботи над «Ругон-Маккарами» письменник, за його словами, все частіше «натикається на соціалізм». Соціальні конфлікти епохи, майбутнє людства, шляхи перебудови суспільства на засадах добра й справедливості — ці проблеми займуть провідне місце у творах Золя останнього періоду творчост\nГофман як багатогранний митець^романтик. (Амадей Гофман — німецький письменник, композитор і художник. У його фантастичних оповіданнях і романах втілився дух німецького романтизму.)\nII. Казка Гофмана "Крихітка Цахес..." — багатоплановий твір.\n1. Специфіка романтизму Гофмана. (Події у творах Гофмана майже ніколи не відбуваються у далеких краях — зазвичай його неймовірні фантастичні герої діють у повсякденній обстановці. Іншою особливістю специфіки романтизму Гофмана є переплетіння реальності та нестримної фантазії, контраст високого, прекрасного і заземлено-буденного, потворного. І, нарешті, творам Гофмана притаманні іронія і гротеск.)\n2. Конфлікт між митцем і філістером. (Потвора Цахес з ласки феї Розибельверде став для людей, що його оточували, не лише нормальним фізично, а й навіть симпатичним, талановитим, перебираючи на себе чужу славу і хист. Конфлікт розгорівся між поетом Бальтазаром і чудовиськом Цінно-бером, якому слухачі приписали щойно прочитані Бальтазаром чудові вірші. На присвоєнні чужої слави Ціннобер не зупинився, він вирішив одружитися з коханою дівчиною Бальтазара.)\n3. Доктор Проспер Альпанус — образ справедливого мага. (Якщо під дією чарів Розибельверде ніхто не помічав потворної суті Ціннобера, то чарівник Альпанус все бачив у магічному дзеркалі. Він і звернув увагу феї на те, що її експеримент із Цахесом не вдався і треба повернути все назад.)\nIII. Повчальне значення твору Гофмана. (Створення химерного світу, де аномально сприймаються достоїнства людини — тупа потвора Цахес як талановитий симпатичний юнак, — втілює глибокі тенденції, взаємозв'язки в суспільстві.)\nУ 1831 р. Бальзак опублікував роман "Шагренева шкіра", який "мав сформулювати сучасність, наше життя, наш егоїзм". Головна тема твору - тема талановитої, але бідної молодої людини, яка втратила мрії юності у зіткненні з егоїстичним і бездуховним буржуазним суспільством. Уже в цій книзі була окреслена головна риса творчості письменника - фантастичні образи не суперечили реалістичному відображенню дійсності, а, навпаки, надавали особливої інтриги та філософських узагальнень розповіді.\nФілософські формули розкриті у романі на прикладі долі головного героя Рафаеля де Валантена, поставленого перед дилемою століття: "бажати" і "могти". Заражений хворобою часу, Рафаель, який спочатку вибрав шлях ученого, відмовся від нього заради блиску і насолод світського життя. Переживши повний крах у своїх честолюбних намірах, відторгнутий жінкою, якою так захоплювався, залишившись без мінімальних засобів до існування, герой уже був готовий покінчити життя самогубством. Саме в цей час доля звела його з дивним старим, антикваром, який вручив йому всесильний талісман - шагреневу шкіру, для власника якої бажання і можливості ставали реальністю. Однак розплатою за всі бажання було життя Рафаеля, яке дуже швидко стало спливати разом із зменшенням розміру шагреневої шкіри. Вихід із даної ситуації для героя був лише один - утамувати всі бажання.\nТак у романі розкрито дві системи буття: життя, повне насолод і пристрастей, яке призвело до зниження людини, і життя аскетичне, єдиним задоволенням якого були знання і потенційна могутність. Бальзак змалював як сильні, так і слабкі сторони обох цих систем на прикладі образу Рафаеля, який спочатку майже не згубив себе в річищі пристрастей, а потім повільно помирав у "рослинному" існуванні без бажань та емоцій.\n"Рафаель міг усе, але не здійснив нічого". Причина тому - егоїзм героя. Бажаючи мати мільйони і отримавши їх, Рафаель, раніше переповнений бажань і мрій, одразу ж переродився: "глибоко егоїстична думка ввійшла в саму його суть і поглинула для нього всесвіт".\nУсі події в романі суворо мотивовані природним збігом обставин: Рафаель, отримавши шагреневу шкіру, одразу побажав розваг та оргій, і в ту ж мить наткнувся на свого давнього приятеля, який запросив його на "розкішну вечірку" в будинок Тайфера; там герой випадково зустрівся з нотаріусом, який уже два тижні розшукав спадкоємця померлого мільйонера, ним і виявився Рафаель, і т.д. Отже, фантастичний образ шагреневої шкіри виступив "засобом суто реалістичного відображення переживань, настроїв і подій" (Гете).\nОбраз Матильди де Ла-Моль у романі »Червоне і чорне» — образ гордої, освідченої, екстравагантної, дотепної і глузливої дівчини. Цитати до образу Матильди де Ла-Моль ви можете доповнювати в коментарях. Матильда — дочка маркіза зі звичками нещирості, гри, позування, вона горда, самолюбна, переконана в своїй перевазі над людьми (іноді навіть жорстока і безжальна). Характеристика Матильди де Ла-Моль »Червоне і чорне» Матильда — дочка маркіза де Ла-Моля, на службу до якого надійшов головний герой роману Жюльєн Сорель. Матильда є найбагатшою спадкоємицею в Сен-Жерменському передмісті. Її любов до плебея Жюльєна Сореля виникла як результат неприйняття молодих людей її кола з їх дрібними пристрастями, дріб’язковими душами. Героїня нудьгувала, перебуваючи в оточенні бездоганно важливих маркізів і графів. Всі вони домагалися її руки, і всі вони ставали об’єктами її насмішок. Матильда, як і Жюльен, презирливо ставиться до свого століття і тужить по духовній величі минулих сторіч. Вона трепетно зберігає в пам’яті сімейний переказ про любов Маргарити де Валуа, що стала згодом королевою Наваррською, до Боніфасу де Лa-Молю, відважній і непересічній людині свого часу. Боніфас був страчений на Гревской площі, а його кохана Маргарита, заволодівши відрубаною головою, своїми руками поховала її в каплиці. Ця трагічна подія, яка сталася 30 квітня 1574, Матильда відзначає трауром. Палка, романтична уява молодої аристократки наділило Жюльєна Сореля всіма достоїнствами Боніфаса де Ла-Моля. Для неї безперечним залишається той факт, що Жюльєн, подібно Боніфасом, — людина видатного розуму і видатних здібностей. Потай Матильда пишається своєю любов’ю, тому що бачить у цьому героїзм: полюбити сина теслі, знайти в ньому щось гідне любові і зневажити думкою світу, — хто б міг зробити таке? Однак ця любов іноді поєднувалася з презирством: Матильда дозволяла собі принижувати і ображати коханого. Загроза втратити все, що вона знайшла, все, що було задумано, змусила її мучитися і навіть, може бути, полюбити по-справжньому. Гордість і зарозумілість змінилися вираженнями рабської покірності, вона молить про прощення і зізнається: «Я не можу жити без твоєї любові!» Жюльєн вдоволений тим, що дівчина із старовинного і знатного роду принесла йому в жертву свою молодість і красу. Йому важко усвідомити, чи любить він Матильду, зате сама героїня переконана, що зустріла «справжню людину», заради якої вона готова ризикнути своїм ім’ям і положенням в суспільстві. Їх таємний союз являє собою виклик цьому суспільству, «щось величне і сміливе», до чого завжди прагнула невгамовна душа Матильди Але Жюльєн не може забути свою першу і єдину любов до пані де Реналь. Матильда не просто ображена, вона випробовує нестерпні муки ревнощів. Історія їх взаємин завершується в дусі сімейного переказу. Матильда поцілувала в лоб відрубану голову Жюльєна і поховала її власними руками — так само, як Маргарита Наваррська голову Боніфаса де Лa-Моля. Героїня вважає, що її обов’язок у тому, щоб здійснити поховальний обряд.\nПередмова Гюго до «Кромвеля» носить бойовий, наступальний характер. її автор закликає до найрішучішої боротьби з класицизмом: «Вдаримо молотом по теоріях, поетиках і системах! Зіб’ємо стару штукатурку, що приховує фасад мистецтва». Основне завдання маніфесту й полягало в запереченні класицизму як системи застарілих умовностей, що відгородили літературу від природи й життя. На противагу ідеалізуючому принципу класицизму, що вимагав зображення «прекрасної природи» (belle nature), Гюго висував знамениту «реалістичну» вимогу: «І нарешті, — час вже сказати про це голосно, — все, що є в природі, має бути і в мистецтві». Зразком такого мистецтва, що сягає повноти й розмаїтості природи, був для нього Шекспір.\nПафос передмови до «Кромвеля» — у наближенні літератури до «природи», життя, у вимозі його відтворення в усій суперечливій повноті, в поєднанні прекрасного й потворного, величного й смішного, високого й низького. Найефективнішим засобом досягнення подібної повноти в зображенні життя Гюго вважав гротеск, тому-то теорія гротеску й поставлена в центр другої, теоретичної частини його передмови до «Кромвеля».\nСвоєрідною межею, що символізувала початок створення нової епопеї, став роман "Батько Горіо", який автор закінчив у 1835 р. Час, у який розгорнулася дія твору, - 1819 рік. Місце дії - бідне передмістя Парижа Нев-Сен-Женев'єв, пансіон мадам Воке. Тут ми познайомилися з головним героєм роману - батечком Горіо. Однак історія Горіо "обрамлена" багатьма додатковими сюжетними лініями: пансіон пані Воке, історія студента Ежена де Растіньяка, салон віконтеси де Босіан.\nГоловна тема - тема грошей, пристрасть до золота. Письменник дослідив у двох головних аспектах:\nфілософський, як причина розпаду "природних" зв'язків, коли духовними цінностями свідомо жертвували заради досягнення матеріальних цінностей;\nсоціальний, коли стан людини у суспільстві визначався товщиною гаманця, а втрата капіталу вела до втрати обличчя, і тоді людина ставала "нічим" - пустим місцем.\nЦентральна фігура цього художнього дослідження - батько Горіо - типовий представник епохи Реставрації. Ще в молодості Горіо свято повірив у силу золота: все купується і продається. Він спритно використав голод за часів революції і "продаючи борошно вдесятеро дорожче", нажив великі капітали, став фабрикантом вермішелі. Для героя гроші самі по собі нічого не варті, він здобував їх тільки заради своїх дочок - Анастазі й Дельфіни. Він прагнув для них лише щастя і заради цього робив усе, що міг, - забезпечував грошима, вигідно, з його точки зору, видав заміж - за барона і графа. Аж тоді розпочалася його справжня драма. Він мріяв про здійснення свого найзаповітнішого бажання - щоб на його самовіддану батьківську любов дочки відповідали таким самим почуттям. Та дівчата змалку звикли до розкошів, і це згубило їхні душі. А коли Горіо допоміг дочкам вийти із скрутного становища, витавши на них свої останні заощадження, і перетворився на злидаря, вони забули про нього. Драматизм його долі розкрито в саркастичних словах Растіньякового друга - медика Б'яшона, який порадив зробити на надгробку старого такий напис: "Тут спочиває пан Горіо, батько графині де Ресто і баронеси де Нусінген, похований коштом двох студентів".\nРозбещені вседозволеністю, егоїстичні Анастазі і Дельфіна так і не навчилися бути вдячними. Горіо для них - лише джерело грошей і без них батько втрачав всілякий інтерес. Уже перед смертю старий нарешті прозрів: "За деньги купиш все, даже дочерей. О мои деньги, где они? Если бы я оставлял в наследство сокровища, дочери ходили бы за мной, лечили бы меня...". Як бачимо, навіть під кінець свого життя Горіо продовжував наївно вірити в те, що купити можна все - навіть любов своїх дочок.\nДолю батька Горіо в літературознавстві часто порівнювали із трагедією шекспі-рівського короля Ліра. Але, якщо Лір - трагічна постать, то Бальзаківський герой скоріше смішний і жалкий: "Дочки, дочки!.. Я хочу их видеть! Пошлите за ними жандармов, привезите силой! Заменяя правосудие, за меня все - природа, гражданские законы! Я протестую! Если отцов так будут топтать ногами, отечество погибнет!".\nВажливо зазначити, що "пристрасть" - родинна риса сім'ї Горіо. Пристрасно і безжалісно добував свій мільйон голова сім'ї. З усією егоїстичністю і пристрастю затамовували свою жадібність його дочки. Для батька Горіо і для його дочок пристрасть - це природне почуття. Різниця лише в тому, що дочки взагалі втратили своє людське обличчя через пристрасть, а батько з усією пристрастю, хоча і в спотвореному вигляді, присвятив себе їм.\nТрагедія Горіо - яскравий приклад того, як буржуазна дійсність нівечила стосунки між дітьми й батьками. Пізніше його дочки також стануть жертвами, а виграють представники нової формації, такі як Ежен де Растіньяк, аристократ - альфонс Максим де Трай.\nУ долі цього поета відобразилися переломні моменти сучасної історії Франції. Події Паризької Комуни допомогли бунтареві «вирвати коріння», піти з минулого, із буржуазного Шарлевіля. Перший протест поета був романтичним, романтизм надихав і його лірику. Починав Рембо з учнівської відданості тодішнім авторитетам: В. Гюго, поетам «Парнасу», ПІ. Бодлеру — тобто французьким романтикам. Показовим для початку творчості Рембо є великий вірш «Коваль». Усе в ньому нагадує поезію Гюго: історичний сюжет часів Великої французької революції, епічний зміст і епічна форма, республіканська ідея і монументальний стиль.\nУ перший період творчості митця (до 1871 року) орієнтуючись на В. Гюго і Ш. Бодлера, почав писати вірші, що викривали нікчемність міщанства («Засідателі»), Другу імперію («Шаленство кесаря»), лицемірство служителів церкви («Покарання Тартюфа»). Рембо захоплюється революційними ідеями, що призвели до краху монархії. У ті Часи свої надії на перебудову суспільства він пов’язував з республікою.\nОсвоюючи досвід романтизму, Рембо за короткий час ніби повторив у власному творчому шляху етапи розвитку цього літературного напряму. Кожний крок поетичного зростання поета був позначений дивним на перший погляд бажанням — позбутися того, що ним самим уже створено.\nцей час Рембо переживає свій третій, уже постсимволістський, творчий етап. Він створює «Сезон у пеклі» й «Осяяння» – книги поезій у прозі, які багато в чому є проривом до сюрреалістичної естетики. На момент виходу друком «Сезону у пеклі» (то була єдина книга, яку надрукував сам поет – тоді Артюрові було 19 років). У житті Рембо настає черговий злам – таємничий і непередбачуваний, тобто – цілком у його стилі.\nПоет зрікається поезії. Він вважає всі свої твори нісенітницею й кидається у вир практичного життя. За кілька років Рембо побуває ледь не у всіх середземноморських країнах, причому в найрізноманітніших ролях – від тлумача до вантажника. Постачав зброю правителям невідомих для тогочасного європейця африканських країн. Одіссея, напророчена у «П’яному кораблі», розгорталася із шаленою наполегливістю і гарячковістю!\n«Портрет Дориана Грея» - исключительное произведение Оскара Уайльда, оставившее неизгладимый след в литературе. Это смело, ново и свежо настолько, что покорило сердца многих и заставило глубоко задуматься о ценности собственной жизни. С первых строк предисловия можно определить конфликт между внутренним миром человека и искусством. Автор имел дерзновение заявить: «Искусство - зеркало, отражающее того, кто в него смотрится, а вовсе не жизнь». Довольно остро афоризм рифмуется с гоголевским «Нечего на зеркало пенять, коли рожа крива».\nВсе человеческие подлости и поступки не проходят бесследно для нервной системы и ложатся подобно маске на лицо, носить которую с каждым днем становится сложнее. Виртуоз слова Оскар Уайльд решил создать идеальный образ внешне, но гнилой и трухлявый изнутри – Дориана Грея. Все уродства души центрального персонажа отображались на портрете в то время как сам Дориан сохранял ангельское обличие и являлся примером для подражания в обществе.\nЭтот фактор свидетельствует о невероятной глухоте и слепоте социума и высшего круга к лести, подлости и черни. Пелены на глазах не было только у циника и скептика Лорда Генри, который подобно прозорливому хирургу видел «опухоль мозга» Дориана, как на рентгене. Он обнажил свои идеи: зачем заботиться о проявлениях совести, если по обыкновению для нее нет места в гиблой и пропитанной отсутствием моральных установок душонке?\nГенри всегда шел ва-банк и умел рисковать: он нес ответственность за сказанные слова, но не нес ответственности за то, как скажутся его мысли на жизни окружения, в которое был вхож Дориан. Тем самым Грею был предписан «приговор», и он начал свое стремительное падение в бездну.\nКогда художник создал портрет, он будто вложил частичку себя в произведение всей своей жизни, вот почему это творение свидетельствует о духовных ценностях человека. Однако будущее плода искусства, как нас уже предупредил в предисловии автор, определяет не сам творец, а непосредственно владелец творения. Дориан заложил в свою душу бремя грязи, а портрет выступил в качестве лакмусовой бумажки его выбора. Вот почему картина, не дававшая покоя Грею, несла это суровое бремя до самой смерти персонажа и только после его физической кончины обрела свой первоначальный вид.\nГенри выступал своеобразным творцом души Дориана, в качестве его инструмента значилась ошибочная философия, пленившая ум юного глупца Грея революционными идеями и новаторством и при этом подпилившая изнутри соблазнами зла неопытное сердце. Генри оправдывал поступки Грея, реабилитируя его совесть. В результате герой поднялся в небо в мыслях о собственной непогрешимости и возможности оправдать любое действо. Генри был адвокатом души Грея, а тот не мог уже остановить собственное моральное падение. Даже на убийство Сибиллы Вейн у Лорда Генри нашлась оправдательная речь: до сумасшествия упрощая устройство женской души и трагедию чувств, он говорит, будто смерть ее стала последней ролью никчемной актрисы.\nТаким образом, Грей трансформируется в преступника и эгоиста, уничтожая собственную душу. Автор в произведении не раз подчеркивает, что жизнь человека способна контролировать только совесть. Она ставит в укор поступки. Более того, человек жив, пока жива его совесть. Дориан сам уничтожил ее, и она превратилась в атавизм. Его ментальная смерть состоялась задолго до физической.\nПрозова спадщина Едгара По - біля сімдесяти оповідань і повістей - невелика, але на диво різноманітна за стилем і тематикою. Справедливо оцінив творчість Едгара По Ф. Достоєвський, відзначаючи, що він „страшный писатель - именно страшный, хотя с большим талантом. Его произведения нельзя прямо причислить к фантастическим; если он и фантастичен, то, так сказать, внешним образом… Эдгар По только допускает внешнюю возможность неестественного события, и, допустив это событие, во всем остальном совершенно верен действительности».\nЦя незвичайність повістування робить оповідання Едгара По новелами, в яких усі подробиці представленого образу чи події дійсно можливі і відбуваються в житті.\nУсі новели По можна класифікувати за тематичним принципом: психологічні, науково-фантастичні і детективні.\nКраса рятує все живе. Свої „страшні оповідання» Едгар По називав логічними. Головний герой досліджує таємницю шляхом міркування.\nДетективні новели принесли письменнику світове визнання. Герой-сищик розмотує клубок загадок методом раціонального аналізу. Щоб читачу було легше стежити за процесом розслідування, автор уводить менш кмітливого напарника, який веде розповідь. Детектив пояснює йому в подробицях хід своїх думок (ця традиція укоріниться в детективній літературі: у парі будуть працювати Шерлок Холмс і доктор Ватсон, Еркюль Пуаро і полковник Гастінгс).\nСлід сказати про художню манеру американського письменника. Едгар По дуже простий і лаконічний у використанні художніх засобів. Ніщо не відволікає уваги читача, мобілізується його думка. У такий спосіб Едгар По прагне до єдності, до реалізації принципу гармоні\nЛиро-эпическая поэма, включающая четыре песни, создана в форме лирического дневника, в котором поэт выразил свое отношение к современной ему эпохе и дал собственную оценку социальным конфликтам в европейских странах.\nЦентральная тема поэмы – национально-освободительная борьба народов Европы – и обращение к масштабным событиям современности обусловили высокий гражданский пафос поэмы. С главной темой тесно переплетается тема патриотизма. Основной идеей произведения является мысль о закономерности революционных событий и народных выступлений против тирании. Не случайно через всю поэму проходит сквозной образ времени, как символа справедливого возмездия.\nГлавный герой поэмы, пресыщенный жизнью в неполные девятнадцать лет Чайльд-Гарольд – сын своей эпохи. В этом обобщенном образе Байрон воплотил черты, умонастроения и разочарования целого поколения, увидевшего лишь закат эпохи великих революционных потрясений и наполеоновских войн. Характерные черты нового романтического героя – способность к рефлексии и самоанализу, разрыв с лицемерным обществом, глубокий внутренний конфликт личности с миром.\nЧайльд-Гарольд играет в поэме роль проводника взглядов и убеждений самого поэта. При этом героя нельзя отождествлять с Байроном: невзирая на близость образа Чайльда автору (совпадение фактов биографии, чувство одиночества и бегство от высшего общества), поэта не устраивает пассивность позиции героя. Чайльд-Гарольд анализирует вызванные конфликтом с обществом личные переживания, но не борется против существующих устоев, лишь наблюдает за смутным состоянием мира.\nРазвитие сюжета связано со странствиями главного героя, однако событийный сюжет слаб, а герой постепенно оттесняется на второй план драматическими историческими событиями, свидетелем которых был сам автор. Поэт признается, что потерял героя («он что-то запропал и не идет»), и образ главного персонажа вытесняется в третьей-четвертой песнях лирическими отступлениями-размышлениями автора.\nПервая и вторая песни написаны в ходе путешествия Байрона по Пиренеям Балканам. В них автор поднимает тему народных восстаний, описывая борьбу испанского народа против наполеоновского нашествия и повествуя о порабощенном положении албанцев под турецким игом и греков. Страстно клеймя колонизаторскую политику Англии, Байрон призывает эллинов к борьбе: «О, Греция! Восстань же на борьбу!». Образ борющегося против порабощения народа занимает важное место в поэме, а само содержание этой борьбы выражается через эмоциональные оценки автора.\nТретья (1816 год) и четвертая (1818 год) песни поэмы были написаны в период, когда Байрон покинул Англию и жил в Италии и Швейцарии. В третьей песне Байрон выражает отношение к центральному событию всей эпохи – Великой французской революции. Говоря о титанах мысли, Вольтере и Руссо, своими взглядами подготовившими почву для революции, поэт выражает глубокое убеждение, что провозглашенные идеалы революции должны восторжествовать повсюду.\nЧетвертая песня посвящена изображению страданий итальянского народа, стонущего от феодальной раздробленности и австрийского ига. Идею борьбы за свободу поэт выражает в образе моря – непокорной свободной стихии.\nПолитическая по содержанию поэма органично сочетает в себе путевой дневник самого Байрона, острую политическую сатиру и глубокий лиризм в описании душевных переживаний героя и поэта.\nПоэма написана многокрасочным стихом - спенсеровой строфой, включающей восемь строк ямбического пентаметра и одну строку, написанную шестистопным ямбом. В первых двух песнях нашли отражение фольклорные мотивы греческого и испанского народов.\n«Восторженный хулитель мироздания», Байрон провозглашает в своей поэме декларацию романтического настроения, страстно выражающей ненависть к тирании и жажду политической свободы.\nЭдгар По. «Ворон» - самая известная, самая мистическая, самая чарующая и самая загадочная в своей неземной музыке и таинственном «nevermore» поэма.\nЭдгар По... «Ворон» - поэма, написанная после смерти жены, полная тоски и ожидания смерти, неутешности и безнадежности. Она стало образом самого Эдгара, его жизни, смерти, мучений и его поэзии, мистической и изящной.\n. «Ворон»— відомий вірш американського письменника і поета Едґара Аллана По. Вірш вийшов друком в січні 1845 р. Згодом став одним з найвідоміших творів письменника. «Ворон» отримав схвальну реакцію критиків і читачів завдяки його відмінним характеристикам — критики відмічали витончений семантичний, символичний та звуковий смисл. Іншою дуже популярною рисою вірша був його містичний характер. В центрі сюжету — ворон, який відвідує чоловіка під час його скорботи за померлою коханою дівчиною Еленор. Ворон промовляв тільки одне слово «Ніколи більше», яке поступово призвело до божевілля та загибелі чоловіка. Вірш був написаний По згідно з його детальним планом і з конкретним задумом, який він пізніше пояснив у своїй праці «Філософія віршування». «Ворон» був перекладений багатьма мовами світу, в тому числі мав декілька варіантів перекладу українською мовою. Деякі варіанти перекладу подають назву вірша українською мовою як «Крук». Аллан Едґар По, за його власним зізнанням, написав цей вірш згідно з чітким планом, який він пізніше пояснив у творі «Філософія віршування». У творі присутня велика кількість прихованих символів і аллюзій. Зокрема, в ньому присутні натяки на містицизм та потойбічні сили. Центральне місце серед містичних символів займає ворон — тужлива та роздумлива істота, яка також здатна промовляти прості слова. Ворон має різні символичні значення в багатьох культурах. Так, наприклад, в скандинавській міфології бог Одін мав двох воронів, які символізували також розум і пам'ять. В Біблії ворон представлений як провісник невдачі чи горя. Вважається, що Едгар По використовував усі ці символи у вірші.Містицизм також проявився у описі молодого чоловіка, кімнати і навколишнього середовища. Як вказав автор, на початку вірша молодий чоловік читав «дивовижні та урочі книги давнього письма», що є натяком на книги з магії чи окультних наук. До того ж, вважалося, що місяць\nУ романі «Айвенго» описується кінець ХП століття, царювання Ричарда Левине серце. Т. е. період, коли починає формуватися англійська нації, що складається з місцевого населення – англосаксів, французьких лицарів, нащадків завоевателей-норманов і широких народних мас, що ще зберігають общинний або племінний уклад життя. Після норманнского завоювання 1066 року в дійсності відбувалася тривала й кривава суспільна й національна боротьба. Але в офіційній історичній науці Англії цей процес розглядався як порівняно недовгий і майже безболісний\nВальтер Скотт у своєму романі розкриває дійсну історичну ситуацію, що зложилася в Англії через сто із зайвим років після Вільгельм-завойовника. Король Ричард Левине Серце нудиться в австрійському полоні, норманнские дворяни на чолі із братом короля принцом Джоном пригноблюють місцеву родову знать – Франклинов і гнітять народ, що чекає повернення короля, адже він один може покласти кінець бешкетуванням норманнов і згуртувати навколо себе англійські нації\nМолодий лицар Айвенго, наближений і друг Ричарда вертається в одязі пілігрима із хрестового походу, викликає на бій гордого тамплієра (тамплієра) Бриана де Буагильбера, бореться на турнірі, попадає пораненим у полон до Реджинальду Фрон-де-Бефу, замок якого беруть штурмом Ричард, що повернувся з полону, Робін Гуд і селяни. Айвенго, незважаючи на рану, рятує життя єврейки Ревекки, виступивши її бійцем на «божому суді». Але фактично Айвенго дуже мало бере участь у дії, його роль як головного героя роману полягає не в участі в битвах і інтригах, а в тім, що він – син Франкліна Седрика й лицар Ричарда – є носієм ідеї єдності країни. Три групи героїв представляють три тимчасових етапи. Седрик Сакс, Ательстан – минуле Феодали-нормани й Ричард – сьогодення Айвенго – майбутнє Реджинальд Фрон де Беф, Бриан де Буагильбер представляють лицарів-розбійників, а орден тамплієрів, до якого належить Бриан, довгі століття вважалося перешкодою на шляху виникнення європейських національних держав\nПоразка й вигнання ордена з Англії сприймається як передвістя його розгрому французьким королем Пилипом 1У Гарним. Леді Ровена й Ревекка – дочка єврея Исаака представляють два різних жіночих типи – у традиціях ще лицарського роману головна героїня повинна бути білява й синьоокої, а чорноволосої – або служниця, або лиходійка. Це протиставлення двох типів буде повторюватися в багатьох романах Скотта\nІсторичний роман Вальтера Скотта дуже вплинув на розвиток роману в ХIХ столітті (Бальзак, Гюго ін)\nПочаток реалізму в Англії формально пов’язується з творчістю Ч. Діккенса, але по суті є відгуком і реакцією на реалії так званої доби “вікторіанства”, тобто часу правління королеви Вікторії (1837-1901). Термін “вікторіанство” означає сукупність ідеологічних, інтелектуально-духовних понять, моральних і етичних настанов, способу життя – комплексу, що свідчив про добропорядний поступальний розвиток суспільства. Творча спадщина письменника по праву вважається художнім символом життя Англії періоду вікторіанської епохи. У реалістичних романах, створених Ч. Діккенсом, вікторіанська Англія подана у всій своїй непривабливій красі, письменник у своїх творах викрив зовнішнє благополуччя країни.\nЯк художник-реаліст Ч. Діккенс прославився майстерністю тонкого психологічного аналізу і широтою охоплення типових соціальних явищ [2, c. 18]. Його життєрадісний гумор і нещадна сатира в сполученні з любов’ю до людини, яка, як стверджував сам письменник, була “цілим океаном”, допомогли йому створити вражаючу галерею живих і безсмертних літературних образів. У своїх творах Діккенс твердо вірить у моральне переродження людини, що яскраво зображено у «Великих сподіваннях»:\nРеалізм Ч. Діккенса – навіть в порівнянні з реалізмом його сучасників в Англії (наприклад, Теккерея або Гаскелл) – надзвичайно своєрідний. Епічно широка, об’єктивна картина навколишнього світу, яким він виникає у романах Ч. Діккенса, настільки сильно прикрашена авторським ставленням, так багато в ній суб’єктивного початку, що в очах деяких його сучасників Ч. Діккенс представлявся скоріше продовжувачем романтиків, ніж істинним реалістом.\nТворчість Ч. Діккенса виявилася продовженням і розвитком традицій англійського роману XVIII – початку XIX століття. Одночасно письменник значно збагатив не тільки англійський реалізм – його творчість вплинула на всю європейську й американську літературу. Достоєвський, Лєсков, Кафка, Фолкнер і багато інших великих письменників вважали Ч. Діккенса своїм учителем. Відома російська дослідниця англійської літератури Е.Ю.Генієва писала: «Діккенс-письменник дуже різний: добрий, смішний, карикатурний на початку творчого шляху, трагічний, повний скепсису, іронії, психологічних прозрінь – наприкінці. Християнин, що володів разючим життєлюбством…»\nЗваний вечір у восьмикутному залі особняка баронета сера Роберта Чилтерна, що займає відповідальний пост товариша міністра закордонних справ, – один із самих вишуканих атракціонів великосвітського Лондона. Відточений смак зразкової подружньої пари позначається у всьому – від картин Бушеві й Коро на стінах до зовнішнього вигляду хазяїв будинку й гостей. Така господарка будинку, двадцятилітня Гертруда – «тип строгої класичної краси», юна сестра сера Роберта Мейбл – «доконаний зразок англійської жіночої краси, біло-рожевої, як кольори яблуні».\nПід стать їм і миссис Чивли – «твір мистецтва, але зі слідами занадто багатьох шкіл». Характеризуючи персонажів сильної підлоги, драматург теж не пропускає нагоди помітити, що літній сановник, батько лорда Горинга лорд Кавершем «нагадує портрет кисті Лоуренса», а говорячи про самого сера Робертові – додати, що «Ван Дейк не відмовився б написати його портрет».\nУвага світської знаті залучає нову особу: у суспільстві літній добродушної леді Маркби на вечір прибуває якась із Чивли. Хтось із дипломатів зустрічав її п’ять років тому у Відні або в Берліні; а леді Чилтерн згадує, що ніколи вони вчилися в одній школі…\nДалека м’якотілої сентиментальності, вона викладає карти на стіл. Впливовий у політичних колах сер Роберт готується виступити в парламенті з мовленням, присвяченому черговій «афері століття» – будівництву Аргентинського каналу, що загрожує перетворитися в таке ж грандіозне обдурювання, як Панамський. Тим часом вона й варті за нею особи вклали чималі капітали в цю шахрайську акцію, і в їхніх інтересах, щоб вона була підтримана офіційними колами Лондона. Сер Роберт, не вірячи своїм вухам, в обуренні відмовляється, але, коли вона мимохідь згадує про якийсь лист, наявному в її розпорядженні й підписаному його ім’ям, знехотя погоджується\nНудьгуючий наодинці зі своїм дворецьким лорд Горинг (« чиБачите, Фиппс, немодно те, що носять інші. А модно те, що носиш ти сам») одержує записку леді Чилтерн: «Вірю. Хочу бачити. Прийду. Гертруда». Він схвильований; однак замість молодої жінки, як звичайно недоречно, у бібліотеці його розкішної квартири з’являється його сановний батько. Втілення британського здорового глузду, лорд Кавершем вимовляє синові за безшлюбність і неробство; лорд Горинг просить дворецького негайно проводити очікувану даму до себе в кабінет. Остання дійсно незабаром з’являється; але зразковий денді не відає, що всупереч очікуванням його обдарила візитом із Чивли.\nПитавшая до нього в колишні роки сентиментальну слабість «ділова жінка» (один час вони були навіть заручені, але заручини негайно розбудувалися) пропонує давньому коханому почати всі спочатку. Більш того: вона готова пожертвувати компрометуючого сера Роберта листом заради відновленої прихильності. Але вірний своїм поданням про честь (і джентльменській волі) лорд Горинг відкидає її домагання. Замість цього він подлавливает гостю на давньому пороці: напередодні ввечері на прийомі йому впала в око загублена кимсь брошка. Упустила неї із Чивли, але в алмазній змійці, яку можна носити і як браслет (що самої із Чивли неведомо), він довідався річ, подаровану їм десять років тому великосвітській кузині й пізніше кимсь украдену. Тепер, борючись із шантажисткою її ж зброєю, вона замикає браслет на зап’ястя із Чивли, загрожуючи викликати поліцію. Боячись викриття, вона змушена розстатися з компрометуючого сера Роберта свідченням, але, щоб відомстити викрадивает лежаче на розі стола лист Гертруди Чилтерн. Неспроможна зруйнувати політичну кар’єру баронета, вона виконана рішучості зруйнувати його сімейне благополуччя\nЧерез кілька годин явившийся з візитом у будинок Чилтернов лорд Горинг довідається, що громове мовлення проти «аргентинського проекту», вимовлена сером Робертом у парламенті, принесла йому великі політичні дивіденди. З доручення прем’єр-міністра тут же з’являється лорд Кавершем, уповноважений запропонувати блискучому ораторові портфель міністра. Незабаром з’являється й він сам – з нещасливим листом у руках, що передав йому секретар. Однак страхи затаивших подих Гертруди й лорда Горинга марний: сер Роберт доглянув у листі Гертруди лише моральну підтримку гаряче коханої дружини…\nЛицарська дуель зустрічних великодушності завершується пророцтвом літнього лорда Кавершема: «Чилтерн <…> поздоровляю вас. І якщо Англія не піде порохом і не потрапить у руки радикалів, ви ще коли-небудь будете прем’єром»,\nВіктор Гюго — найавторитетніший з французьких романтиків XIX століття, вождь французького романтизму і його теоретик. Він народився 26 лютого 1802 року в Безансоні у досить дивній родині: батько, селянин за походженням, під час революційних подій став наполеонівським генералом, мати походила з давнього аристократичного роду. Батьки розлучилися, Коли Віктор був дитиною. Мати виховала сина у дусі католицизму і роялізму. У своїх перших Поезіях юнак проклинав Наполеона і оспівував династію Бурбонів. В 14 років він записав у щоденнику: «Хочу бути Шатобріаном або ніким», а потім перейшов до стану республіканців, і хоча залишився «революціонером із Христом», благословив усі революційні виступи народу як історично необхідні.\nТворчий шлях Віктора Гюго умовно розділяється на три періоди:\n— перший(1820-1850) — реформування французької поезії, створення національної теорії романтизму, утвердження романтичного театру, утвердження французького історичного роману;\n— другий (1851-1870) — створення соціально-романтичного роману, граничне загострення політичних мотивів у ліриці;\n—третій (1870-1885) — осмислення революційного шляху Франції, загострення трагічного забарвлення творчості.\nГюго ввів «смислову» цезуру, а також «перенос», і та ким чином розкріпачив поетичну думку. В галузі ритму поет відмовився від застиглого олександрійського вірша і здивував сучасників різноманітністю ритмів, які передавали то вічний спокій пустелі, то жах людини перед незнаним, то гуркіт бурі, то тріск дерев під час урагану. У 1830 р. в статті «Про пана Доваля» Гюго визначав романтизм як «лібералізм в літературі» і підкреслював, що «літературна свобода є дитиною свободи політичної».\nВ історії французької літератури друга половина 20-х років позначена розквітом жанру історичного роману. Одним із найвищих досягнень французького історичного роману доби романтизму є роман Гюго «Собор Паризької Богоматері» (1831). Цей роман відбиває національну Історію, пов’язаний з актуальною сучасною проблематикою.\nВ 20-е гг. Стендаль создает несколько произведений, свидетельствующих о стремительном развитии реалистического дарования писателя. Среди них особое место занимает новелла «Ванина Ванини», написанная в 1829 г. Героем этой новеллы стал заговорщик-карбонарий — один из тех, кого писателю не раз доводилось встречать в свою бытность в Италии. Это страстный рассказ о любви и смерти, о долге и личном счастье.\nСын деревенского лекаря Пьетро Миссирилли — борец за освобождение своей родины от чужеземных захватчиков. Это цельная, чистая, бескомпромиссная и героическая личность.\nВанина Ванини — девушка из богатой аристократической семьи, образованная и обладающая сильным характером. Она смела, энергична, своенравна и умна.\nСтендаля всегда привлекали сильные и цельные характеры. Исключительность Пьетро и Ванины, их одержимость и страсть внешне сближают героев писателя с героями произведений романтиков. Также необычайны и романтичны обстоятельства, при которых встречаются герои Стендаля. Ванина самоотверженно ухаживает за раненым Пьетро, бежавшим из заключения в женской одежде. Молодые люди влюбляются друг в друга, и Ванина свято верит, что никто и ничто не может помешать их счастью. Ванина не в состоянии оценить величие тех жертв, на которые способен пойти Пьетро ради освобождения родины. Она достаточно проницательна и хорошо понимает обреченность борьбы карбонариев. Готовая на любые жертвы ради любимого человека, она всем существом протестует против бессмысленной, с ее точки зрения, жертвы Пьетро. Так счастье двух любящих друг друга людей, по-разному понимающих смысл жизни, трагически обречено. Поэтому их встреча изначально предвещает роковую развязку. Материал с сайта http://iEssay.ru\nВозникающие психологическая и политическая коллизии являются наиболее драматическими моментами повествования Стендаля. Однако, в отличие от романтиков, писатель фокусирует внимание читателей на решающем значении той среды, в которой выросли его герои. Стендаль показывает, какая непреодолимая стена возникает между ними на почве разного социального происхождения и разного социального представления о долге, чести и родине. Достоверные психологические подробности четко определяют поведение героев. Надеясь вернуть любимого, отнятого у нее заговором патриотов и сознательно обрекаемого себя на смерть, Ванина не колеблясь, без тени смущения идет на предательство во имя любви. И терпит нравственное поражение. Любовь Пьетро к Ванине оборачивается жгучей ненавистью.\nКомпозиционно четкая, захватывающая остротой сюжета, трагически героическая новелла Стендаля «Ванина Ванини» является одной из признанных вершин французской новеллистики XIX в.\nУ духовній біографії Бодлера важливе місце зайняла його літературна творчість кін. 40-х - першої половини 50-х років, коли він експериментував у прозі (новела "Фан-фарло", 1847) і в драматургії (чернетка п'єси "П'яниця" - 1854), писав нотатки про художні виставки і брався за переклади творів Е. По. Крім перекладів віршів і прози американського митця, Бодлеру належало два літературно-біографічні нариси про нього: "Едгар Аллан По, його життя і творчість" (1852) і "Нові нотатки про Е.По" (1857).\nШарль Бодлер - поет, який не знайшов розуміння і визнання у сучасників. Читачі вважали його небезпечним богохульником, напівбожевільним. Лише деякі діячі мистецтва вбачали в Бодлері великого поета. Доля подарувала йому лише 46 років, але він назавжди увійшов до еліти світової класики!\nЛітературну долю поета визначила його єдина поетична збірка «Квіти зла», задум якої визрів у Бодлера у 25-річному віці. Вона створювалась упродовж усього життя й увібрала все найкраще з його поетичної спадщини. У цьому плані вона схожа на «Листя трави» Уїтмена чи «Кобзар» Тараса Шевченка. «Квіти зла» - цілісний твір, де всі частини й окремі вірші органічно пов'язані.\nТворчість Бодлера справила вплив на таких символістів, як П.Верлен, А.Рембо, С. Малларме, модерніста М.Пруста та ін. Своїм учителем його називали Верлен, Малларме, Рембо, Пруст, Елюар, Рільке. Про нього писали I. Франко, Л. Українка, В.Стефаник. В Україні твори перекладали П. Грабовський, М. Драй-Хмара, М.Зеров, І.Драч та ін.\n1) введення у французьку поезію урбаністичної теми;\n2) загострена сприйнятливість у поетичній манері;\n3) прагнення до максимальної точності у зображенні найпохмуріших моментів нутрішньої реальності;\n4) поет - безрідний і незрозумілий юрбою "чужинець", якого вона мучить і ненавидить;\n5) взаємопроникнення у поезії високого й низького, поєднання непоєднуваного в межах одного образу, естетизація потворного;\n6) стирання грані між суб'єктом та об'єктом, між уявним і реальним;\n7) визнання за поетичним словом сугестивної функції;\n8) романтичний конфлікт мрії і дійсності набуває глибокого внутрішнього характеру.\nПровідні теми творчості:\no війна; страждання і смерть, які вона несла людям;\no життя представників різних суспільних верств і прошарків;\no кохання; щастя чи нещастя у шлюбі;\no вірність і зрада;\no самотність людини; її ізольованість і приреченість;\no доля жінки у суспільстві і сім'ї;\no доля людей, які опинилися за межами суспільства;\no буржуазні й аристократичні звичаї у столиці та провінції;\no релігія та її вплив на людей;\no патріотичні твори про франко-прусську війну.\nГі де Мопассан створив новий тип новели, якого не знала європейська література. Аналізувати його твори досить складно, бо найчастіше сюжет і зміст у новелі не збігалися. Зазвичай автор відтворював лише окремий епізод людського буття без чітко визначеного фіналу - "шматок життя". Але кожен такий епізод був проявом глибинних процесів життя, побачити, зрозуміти й осягнути які автор запропонував читачеві. Сюжет став ніби верхнім ґрунтом, який приховував значний художній шар. Такий принцип зображення пізніше отримав назву "підтекст".\nДослідивши тему війни, Мопассан поставив широке коло питань: -відповідальність уряду за війну;\n-аморальне прагнення міської та сільської буржуазії мати зиск із війни; -трагедія втягнутої у криваві події війни пересічної людини і властиве їй почуття патріотизму;\n-патріотизм мопассанівських героїв не промовистий, вони не виголошували гучних гасел, не говорили про велич Франції та свій обов'язок. Майстерність Мопассана-новеліста:\no одна сюжетна лінія;\no гострота та динамічність сюжетів;\no психологічна вмотивованість усіх дій героїв;\no найсуворіший добір головного, типового в слові, образі, характері, ситуації;\no сконцентрованість в одній події, у різкому зіткненні характерів;\no драматичне напруження дії;\no прийом контрасту;\no жвавий діалог;\no мова героїв індивідуалізована;\no широке використання художньої деталі;\no несподівана розв'язка;\no різноманість форма творів;\no стислість і лаконічність.\nГоловні герої «Пампушка» — руанці, чиє місто було здано французькою армією на милість прусських переможців. Патріотично налаштовані і, одночасно, перелякані громадяни не змогли винести побутового співіснування поруч з ворогами і вирішили покинути місто, маючи намір осісти там, де немає німців — в дальніх французьких чи англійських краях. У число втікачів потрапили люди, що належать до різних соціальних верств: графи, фабриканти, виноторговці, черниці, один демократ і одна особа «легкої поведінки» на прізвисько Пампушка. Навколо останньої і формується основне сюжетне ядро новели. Саме Пампушка (справжнє ім’я дівчини Елізабет Руссе) стає тим «лакмусовим папірцем», за допомогою якої розкриваються справжні характери всіх інших героїв твору. Композиція «Пампушки» — класична для жанру новели. В якості експозиції в ній застосовується сцена відступу французької армії і заняття Руана пруськими солдатами. Зав’язка сюжету відбувається в той момент, коли головні герої «Пампушки» сідають в карету і виявляють серед себе руанского повію. Негативне сприйняття дівчини поступово витісняється у них тваринам почуттям голоду і вдячністю до нагодувавшої їх людини. Загальна біда зближує пасажирів, а щирий патріотизм Елізабет Руссе примиряє їх з її видом діяльності. Кульмінація новели припадає на Тот, де руанців затримує прусський офіцер, день у день вимагає від Пампушки інтимних послуг. Перелякані затримкою, досі мирні попутники дівчини починають виявляти своє роздратування. Добропорядні, на перший погляд, люди відмовляються розуміти, чому повія не може виконати свої професійні обов’язки і виручити всіх з неприємного становища, в яке вони потрапили по її ж вині. Піддавшись на улесливі вмовляння Пампушка піддається загальному висміюванню в момент її близькості з прусським офіцером. Як тільки дівчина виконує своє завдання, критика суспільством її роду занять досягає піку, і люди відвертаються від неї, як від прокаженої. Сумна розв’язка сюжету супроводжується гіркими сльозами дівчини, що ллються під патріотичні звуки «Марсельєзи». Художній образ Елізабет Руссе — один з найколоритніших в новелі. Незважаючи на свою «професію», дівчина показує себе людиною доброю (вона щедро ділиться їжею з усіма пасажирами карети, йде дивитися на хрестини незнайомої їй дитини), патріотично налаштованою (Пампушка біжить з Руана після того, як мало не задушила німецького солдата, і відмовляється займатися любов’ю з Корнюде, перебуваючи в одному будинку з ворогом), самовідданою (заради порятунку всього суспільства вона погоджується пожертвувати не тільки своїм тілом, а й моральними принципами, і проводить ніч з прусським офіцером). Виноторговець Луазо зображується в новелі хватким діловаром (він примудряється домовитися про постачання свого вина з господарем заїжджого двору в Тоті в той час, як всі переживають через тривалу затримку і можливі неприємності) і пройдисвітом, люблячим пхати носа у все і вся (Луазо підглядає , як Пампушка відмовляє Корнюде в любові) і він керує своїми життєвими принципами на догоду гаманцю і тілу (він підлизується до Пампушки, щоб отримати жадану їжу). Демократ Корнюде — патріот тільки на словах. Вся його боротьба з ворогом полягає в ритті окопів, причому до того моменту, як той ворог з’явиться на горизонті. Корнюде — людина вільна від соціальних забобонів, декілька розпущена, але в той же час порядна. Тільки йому вистачає сміливості назвати своїх попутників негідниками за той тиск, який приводить Пампушку в ліжко до прусського офіцера. Добропорядні жінки — графиня Юбер де Бревіль, фабрикантка Карре-Ламадон та дружина виноторговця Луазо — тільки зовні дотримуються правила пристойності. Як тільки Пампушка відправляється наверх, в спальню до чоловіка, вони з радістю включаються в обговорення інтимного процесу, відпускаючи з приводу того, що відбувається не менше сальні жарти, ніж їхні чоловіки. Дві черниці в новелі також не блищать особливими духовними достоїнствами — вони разом з усіма вмовляють Пампушку на один з найбільш непорядних, з точки зору віри, вчинок. Важливою художньою особливістю новели є реалістичні описи людей, характерів, пейзажів, предметів, подій. Всі вони рясніють взятими з життя подробицями і малюються дуже живою і образною мовою.\n48.«Франція у мініатюрі» у новелі Мопассана «Пампушка»\n«Пампушка» — соціально-психологічна новела, написана Мопассаном у 1880 році, після її опублікування автор став знаменитим. Тема новели — зображення подій франко-прусської війни (1870-1871 рр.) та дослідження психології людей у цих екстремальних обставинах.У новелі «Пампушка» тему франко-пруської війни розкрито через звичайний побутовий анекдот. Після окупації Нормандії ворожими військами група людей (фабрикант, представники місцевого дворянства, черниці, революціонер) здійснюють ділову поїздку. Специфіка знайомства з подорожніми полягає в тому, що автор спочатку характеризує їхнє соціальне положення, ділові та майнові якості, подає лише деякі портретні деталі (Луазо, Карре-Ламадон, граф Іобер де Бревіль — всі з дружинами). Єдиним винятком є Пампушка. Звертаючись до цього образу, автор спочатку змальовує детальний портрет, а потім — інші достоїнства героїні.У Мопассана склалася народна точка зору на те, що відбувається: щоб припинилися війни, треба змусити уряди відповідати за пролиту кров. Ця думка лягла в основу серйозної і важливої у новелістиці письменника теми франко-пруської війни – найзнаменитіша — "Пампушка". Тема твору: зображення патріотизму простих людей і байдужості вищих станів французького суспільства до долі батьківщини в період франко-пруської війни. Проблематика. У новелі піднімаються такі проблеми, як прагнення міської і сільської буржуазії нажитися на нещастях батьківщини; розвінчання показного героїзму і бездарності французьких воєначальників; критика прогнилих основ Другої імперії, а саме: суспільства, церкви, моралі; протест проти приниження особистості; проблема відповідальності правлячих кіл за воєнну бойню. Невелике суспільство диліжанса відбиває, з одного боку, соціальну модель буржуазної Франції, з іншого боку — нагадує Ноєв ковчег: "кожної тварі по парі". У традиціях критичного реалізму автор обґрунтовує характери персонажів їхнім соціальним станом, вдаючись до відкритої іронії. У характеристиці "побратимів по багатству" Мопассан виділяє такі загальні риси, як ощадливість, продажність, аморальність і цинізм. Представникам "могутніх верств суспільства" протиставляється продажна жінка на прізвисько Пампушка. Посміюючись над її зовнішністю (маленька, пухленька), наївною довірливістю, автор наділяє її такими позитивними якостями, як доброта, самопожертва, патріотизм. Їй єдиній серед компанії людей впливових, вірних релігії притаманне почуття достоїнства і національної гордості, і їх, на відміну від "порядних" попутників, вона не продає. Намічена в експозиції тема народної війни одержує трагікомічне продовження в протесті повії, що не бажає продаватися ворогові. Осуд війни звучить і в словах старої дружини трактирника про те, що це мерзота – убивати людей, за те, що вони пруссаки чи англійці, поляки чи французи. Краще перебігти всіх королів, що заварюють війни заради потіхи. Особливості композиції. Вражає майстерність композиції новели, простої і детально продуманої. Експозиція — епічна картина навали, безладного відступу французької армії. Це фон, на якому розгортається історія подорожі. Далі розповідь складається з трьох взаємно урівноважених частин: епізод з їжею — змушена затримка на постоялому дворі; другий епізод з їжею, але з протилежним знаком. Кульмінація — протест Пампушки проти домагань офіцера. Таке дзеркальне розташування частин максимально загострює сатиричне звучання новели і показує трагедію Пампушки — голодної, приниженої, ображеної в кращих почуттях "пристойними мерзотниками.\n49. Задум і створення "Людської комедії" Оноре Де Бальзака Оноре де Бальзак відіграв велику роль у розвитку літератури XIX століття, формуванні нової реалістичної естетики. Сміливість і масштабність задумів - ось що характеризує його творчість. Найвидатнішим його звершенням стала епопея "Людська комедія" - цикл прозових творів. На початку 30-х років у Бальзака виникає задум створити цикл романів, в яких він хотів змалювати сучасну йому Францію, дослідити суспільство, визначити рушійні сили його розвитку, основні типи і характери людей. Остаточно зміст і структуру цього твору Бальзак визначив на початку 40-х років, тоді ж і виникла назва "Людська комедія". З "Передмови" видно, що на Бальзака мали вплив наукові пошуки вчених-природознавців, які намагалися серед різноманітності природного світу відшукати певну єдність. Бальзак порівнює життя суспільства з життям природи, тому ставить собі за мету описати його, визначити основні види, типи, на які поділяється суспільство. Вміння Бальзака розкривати органічний взаємозв'язок окремого і загального став основою задуманого твору. Автор виділяє три форми буття людини: "чоловіки", "жінки", "речі". Бальзак хотів написати 120 творів, але встиг завершити 96. "Людська комедія" складається з трьох частин: "Етюди про звичаї", "Філософські етюди", "Аналітичні етюди". Найбільша частина - "Етюди про звичаї". Вони поділяються на "Сцени приватного життя", "Сцени воєнного життя", "Сцени сільського життя". У цих етюдах автор подає детальний опис усіх людських типів. На думку Бальзака, суспільство і кожна окрема людина проходять схожі стадії у своєму розвитку: від народження до старості. "Сцени приватного життя" символізують таку добу в житті людини, коли їй властиві ідеали й ілюзії. Пору зрілості символізують інші підрозділи. А "Сцени сільського життя" відповідають тому періоду життя, коли людина підбиває підсумки, осмислює пережите. Щоб надати єдності усій споруді "Людської комедії", Бальзак використовує різні прийоми, але найважливіший - "перехідні персонажі": одні й ті самі герої виступають у різних романах і повістях то як головні, то як другорядні. На передньому плані саме життя, його рух, хаотичний, але закономірний. У епопеї є ключові твори, що визначають позиції автора щодо проблем сучасності. Це повість "Гобсек", в якій Бальзак розкриває "владу золота" як руйнівної сили, що спотворює людські душі. Це роман "Батько Горіо", в якому розкривається сутність буржуазних стосунків: все продається, все купується, навіть любов до дітей та батьків. А коли батьки не мають чим платити, вони стають непотрібними. У цьому романі Бальзак показує, що "влада золота" руйнує споконвічні природні зв'язки. Мені здається, що треба читати всі твори "Людської комедії", щоб збагнути авторський задум: зобразити не сюжет, а саме життя.\n50. Генріх Гейне «Книга пісень”\nУ 1827 році з'явилася знаменита поетична збірка "Книга пісень", яка увібрала все краще з поетичного доробку поета 1816-1827 років. "Книга пісень" - своєрідний ліричний щоденник, це цілісний твір за композицією, змістом і формою. Це поетична розповідь про нещасливе, нерозділене кохання. "З мого великого болю творю я пісні маленькі", - говорив поет і гірко підсумовував: "Книжка ця - то тільки урна з попелом мого кохання". Не підлягає сумніву те, що вірші, видрукувані у збірнику, надихалися нерозділеним коханням молодого поета до своєї кузини Амалії. У тому, як він розповідає про кохання, свої почуття, вражає насамперед невичерпне багатство емоцій, мистецтво передавати найвитонченіші відтінки людських почуттів та думок.\nЗбірка склалася з 4-х частин - "Страждання юності" (цикли "Образи снів", "Пісні", "Романси", "Сонети"), "Ліричне інтермецо", "Знову на батьківщині", "Північне море". У межах кожної частини чи циклу вірші пронумеровані. Цикли\n"Романси" і "Сонети" та дві останні частини книги віршів, крім номерів, мають ще й назви.\nСтворювалися цикли в різний час, а це означало, що у своїй сукупності "Книга пісень" відбивала еволюцію поетичної творчості Гейне кінця 10-х і 20-х рр. Збірці притаманна певна поетична єдність. Провідною у перших 3-х циклах виступала тема нерозділеного, нещасливого кохання. В останніх циклах на перший план вийшла тема природи.\nДо збірки увійшли поезії різних жанрів: пісня, балада, романс, сонет, що свідчив про орієнтацію на народну поезію, на ритмомелодику, образність і стиль німецьких народних пісень.\nДалекий від народнопісенного ліричний герой збірки за своєю природою став, скоріше, німецьким інтелігентом того часу, який свої почуття і переживання втілив в дещо відсторонених і поетично-абстрагованих народнопісенних формах і образах.\nСерцевиною збірки був цикл "Ліричне інтермецо", який відзначив найбільшою сюжетно-тематичною єдністю. В ньому послідовно відтворилася вся історія кохання поета від його зародження і до драматичної розв'язки - виходу коханої заміж за іншого й страждань самотнього поета. Це ніби своєрідний любовний роман, що складався з ліричних мініатюр.\nНа відміну від першого циклу (де кохання було фатальною силою, що несла страждання і загибель), кохання постало як людське почуття, що принесло щастя.\nУ циклі "Знову на батьківщині" відбулося значне зміщення змісту у повсякденно-побутову площину. У цьому циклі більше дотепності, іронічної гри, а водночас і послаблення ліризму та переспівування самого себе.\nІ за змістом, і за формою окремо стоїть у "Книзі пісень" цикл "Північне море", наповнений величними і живописними картинами природи. Цикл писаний здебільшого у формі верлібру (вільного вірша).\nДо найславетніших поетичних здобутків Г.Гейне належав знаменитий вірш, присвячений рейнській красуні Лореляй. За давньою народною легендою Лореляй - це прекрасна чарівниця, котра з'являлася на високій скелі над річкою Рейн і своїм звабливим сміхом занапащала тих, хто пропливав річкою. Ця легенда дуже вразила поета. Саме Гейне зробив цей сюжет дуже популярним, і його вірш став народною піснею. Гейнівська Лореляй втілив згубну силу кохання, котрою вона наділена не зі своєї волі. У своєму вірші поет зберіг фольклорні елементи, простоту форм, мелодійність "пісні" і романтичну піднесеність тону. Поетичний текст гейнівського вірша знайомив із старовиною, відкривав перед нами поетично відтворену картину традицій, стосунків і характерів давно минулого часу.\nЩе одним шедевром поетичної творчості Г.Гейне став вірш "Самотній кедр на стром ині...".\nСамотній кедр на стромині В північній стоїть стороні, І кригою, й снігом укритий, Дрімає і мріє вві сні. І бачить він сон про пальму, Що десь у південній землі Сумує в німій самотині На спаленій сонцем скалі.\nГоловний мотив - нерозділене кохання. Головною стає думка про самотність людини у світі. Безмежним простором (північ-південь) роз'єднані кедр і пальма.\nОсобливості стилю поета:\no принцип циклічності: місце кожного вірша визначене його зв'язками з попереднім і наступним;\no історія трагічного кохання набуває загальнолюдського звучання, характеризує стан душі сучасної письменникові молоді зі щирою, вразливою душею;\no лексичні і синтаксичні повтори;\no контраст і антитеза;\no мелодійність поезії;\no ліричний герой - романтик, для якого немає щастя без кохання; він відчував свою перевагу над "цивілізованим світом" філістерів;\n51.Поль Верлен «Поетичне мистецтво”\nСимволізм (від грец. symvolon - знак, символ, ознака) - одна із течій модернізму, в якій замість художнього образу, що відтворював певне явище, застосовувався художній символ, що став знаком мінливого "життя душі" і пошуком "вічної істини".ПОЛЬ ВЕРЛЕН (1844-1896). Найбільший поет-символіст 1870-1880-х років, П. Верлен - вождь поезії символізму, хоча сам поет відхрещувався від своєї причетності до символізму, а тим більше лідерства у ньому. Якщо під символістичною розуміти поезію, яка обов'язково зверталася до символів, то справді у ліриці Верлена символів майже не було. Справді близьким до символістів його зробило те, що він уперше звертає увагу не на художньо-виражальні можливості ліричного слова, а на його сугестивну, навивальну силу, тобто на смисловий ореол, який підказував ті чи інші настрої, образи. Це одна з головних особливостей лірики Верлена.\nЖиття поета було сповнене злетів і падінь, добропорядного існування і ув'язнення, захоплення Паризькою Комуною і пошуками Бога, радощами богеми й безпритульного злидарювання. Поет постійно шукав себе у суперечностях долі, виливаючи щастя й біль, тугу і самотність у своїх поезіях.\nПоль Марі Верлен народився 30 березня 1844 року в м. Мец у сім'ї військового інженера. Дитинство залишило в пам'яті майбутнього поета тільки нескінченні переїзди з одного містечка в інше. Мандрівне життя скінчилося, коли сім'я переїхала до Парижа, а батько пішов у відставку. Тут минули шкільні роки майбутнього поета.\nУ 1862 р. він закінчив ліцей і вступив на юридичний факультет університету. Але захоплення юриспруденцією швидко минуло, до того ж матеріальний статок сім'ї з виходом батька у відставку похитнувся, і в 1864 р. Поль влаштувався дрібним службовцем до страхового товариства, потім до мерії одного з паризьких районів, а згодом до міської ратуші.\nФранцузькі поети, на відміну від німецьких, не вважали тоді поезію матеріальною базою для свого існування, жоден із них серйозно не намагався жити за рахунок гарної лірики. Тому Поль зі згоди своїх батьків і вирішив піти на державну службу, яка давала багато вільного часу для того, щоб він міг часто відвідувати літературний гурток і займатися поетичною творчістю.\nІдеал французького буржуа - маленька рента - була поету забезпечена, а тому молодий Поль Верлен жив спокійно, по-буржуазному. Він являв собою типовий портрет молодого французького поета, який просиджував у якійсь канцелярії і починав писати гарні вірші. Але в цьому спокійному творчому житті крилася єдина небезпека: рання звичка до алкоголю. Верлен, зовсім безвільна людина, не пропускав жодної пивної, жодної кав'ярні, а хміль перетворював м'яку нервову людину в забіяку і грубіяна. Поступово, як згадував С. Цвейг, "абсент вымывает из слабого человека все мягкое, все ласковое, делает его чужим самому себе". Єдиним пороком свого життя Верлен вважав пристрасть до спиртного. І ця пристрасть виводила його з рівноваги.\nВерлен почав писати перші вірші ще у шкільні роки. Один із них - "Смерть" - у 1858 р. він надіслав В.Гюго. 1863 року вперше надруковано його сонет "Пан Прюдом", який свідчив про захоплення групою "Парнас". У другій пол. 60-х рр. приєднався до цього об'єднання.\nКнига "Квіти зла" Ш. Бодлера дала імпульс до розвитку імпресіоністичних вражень, символістських образів. Верлен прагнув втілення особистих порухів душі в поезії, відтворення ліричних настроїв і переживань засобами мистецтва слова.\nУ 1860-х рр. Ввійшли збірки "Сатурнічні поезії" і "Вишукані свята", які позначили новий крок у розвитку літератури, відкривши шлях до символізму. Схвальні відгуки на збірки дали А.Франс і В.Гюго, однак широка публіка не зрозуміла вірші П Верлена. А тому популярність довгий час обминала його.\nНаприкінці червня 1869 р. Верлен познайомився зі своєю майбутньою дружиною Матильдою Моте, втіленням непорочності і невинності. Він побачив у ній святу, рятівницю від усіх своїх бід. Поль покинув пити, залицявся до неї і написав чудові вірші на її честь, які ввійшли до збірки "Добра пісня" (1870).\nУ 1870 р. розпочалася франко-прусська війна, і щоб запобігти небажаному призову до армії, Поль Верлен швидко одружився, мріючи про сімейний затишок. Однак сподівання на щасливе сімейне життя не виправдались. Байдужий до політики, Верлен підпав під вплив Комуни, до якої і приєднався у_ 1871р. і брав участь у роботі бюро комунарської преси в революційному уряді. Йому було неспокійно вдома, у батьків своєї дружини. Знервований, він почав пити, став грубим, все частіше наростали конфлікти в сім'ї, молода сім'я будь-якої миті могла розпастися, а дружина чекала дитину.\nУ лютому 1871 р. Поль Верлен одержав листа із маленького провінційного містечка Шарлевіль від тоді ще незнаного 18-річного А.Рембо з кількома його віршами. Сила, з якою вони були написані, викликала захоплення, і в листі-відповіді він запросив юнака до Парижа. І Рембо приїхав, не чоловік, як думали Верлен і його друзі, а молодий хлопець з вражаючим демонізмом фізичної сили і сили волі. Познайомившись, вони заприятелювали, і П.Верлен, незважаючи на перевагу у віці, підпав під вплив сильної натури А.Рембо. В ньому він побачив товариша, який наділений духовними перевагами і чоловічою силою, товариша, який окрилив його і відлучив від самого себе: Рембо, велика аморальна особистість, вчив Верлена анархії, вчив ненавидіти літературу, закони, християнське вчення... "Постепенно Рембо приобретает над старшим другом магическую, демоническую силу, он становится...сатанинским супругом, порабощает Верлена, словно женщину, и однажды в 1872 году они вместе уезжают".\nУ 1872 р., рятуючись від переслідувань за участь у Паризькій Комуні, Верлен покинув домівку, дружину, дочку і подався разом із другом у мандри - до Англії, Бельгії. Дослідники творчості ПВерлена довели, що поета з А.Рембо поєднувало більше почуття, ніж просто чоловіча дружба, - вони були коханцями, "внешне же деспотическая власть гневного юноши над мягким человеком становится все сильнее". Блукаючи по Європі, обидва поети шукали своє місце в мистецтві. Одного дня Верлен набрався сили волі: "в зловонном тумане Лондона на Верлена неожиданно нападает тоска по родине, тоска по домашнему теплу, по ребенку, по покою и надежному обеспеченному существованию". Ніби школяр із пансіону втік він від Рембо і поспішив у Брюссель, щоб дізнатися від своєї матері, чи погодилася дружина жити знову разом з ним. Але дізнався про погані новини: дружина не бажала більше пов'язувати своє життя з "бродягой и завсегдатаем питейных заведений".І поет знову відчув себе самотнім, не здатним і кроку зробити до добра чи зла без допомоги, без товариша, без дружини. Він покликав до себе в Брюссель Артюра Рембо.Приятельські стосунки поетів ледве не обірвав постріл з револьвера, яким під час сварки у липні 1873 р. П. Верлен поранив А.Рембо. "Едва только Рембо объявляет, что едет обратно, но требует сначала денег, колотит по столу кулаком и требует денег, денег, денег, Верлен внезапно в пьяном угаре выхватывает из ящика стола револьвер и, дважды выстрелив в Рембо, слегка ранит его", за що був засуджений брюссельським судом до 2-річного ув'язнення. До того ж суд дізнався про комунарське минуле поета.\nУ в'язниці відбулася та глибока метаморфоза Верлена, яка свідчила про те, що він позбавився від внутрішнього неспокою. Перш за все на допомогу прийшла заборона пити. Єдина людина, з ким було дозволено бачитися поету, це священик. "Испорченный парижанин Верлен впервые за многие годы исповедуется, принимает причастие и вновь становится верующим". Тут він продовжував писати вірші, які увійшли до збірки "Романси без слів" (1874). Це вершина музичності П.Верлена. Кожна поезія - справжня пісня душі, сумна і весела, загадкова і мрійлива. У в'язниці поет дізнався, що дружина подала на розлучення. Коли 16 січня 1875 р. він вийшов з тюрми, ніхто не зустрічав його біля воріт, окрім старенької матері.\nВідчуваючи самотність, не знаючи, що робити, він знову шукав підтримки з боку А.Рембо, з яким листувався, не дивлячись на все, що трапилося. Старі друзі зустрічалися в Штутгарті. Та їхня зустріч виявилася останньою: повертаючись додому в нетверезому стані, вони посварились і вчинили бійку. Два найвидатніших поета Франції билися палицями. "Драка была недолгой. Рембо, сильный юноша атлетического сложения, легко справился с нервным, едва державшимся на ногах от выпитого алкоголя Верленом. Удар по голове, Верлен, окровавленный, падает и остается лежать на берегу без сознания". Більше вони не бачились. Повернувшись до Парижа, а пізніше до Лондона, Верлен намагався облаштувати своє життя: викладав мови, займався сільським господарством, купив собі невеличку ділянку землі та повністю віддався літературній праці.\nУ 70-80-ті роки поет усе більше звертався до Бога. Релігійні настрої позначилися на збірці"Мудрість" (1881). Вихід цієї книги майже не зацікавив ні читачів, ні літераторів, ні віруючих, і поступово алкоголь знову вимив з творів Верлена всю набожність. Стара мати знову спробувала врятувати його: у 1885 р. вона купила ділянку землі, щоб розпочати там із сином усамітнене життя, однак Верлен, людина безвольна, продовжував пити в сільських кабачках і напідпитку вчинив свій останній ганебний вчинок - нагрубіянив 75-літній матері, погрожував їй побоями. Суд Вузьє засудив його до місяця ув'язнення "за грубость и опасные угрозы". Коли цього разу він вийшов із в'язниці, то мати вже його не чекала, вона просто втомилася від свого неспокійного сина. Через рік вона померла.\nПісля смерті матері життя поета пішло шкереберть, він втратив останню підтримку. Єдине, що у нього залишилося, це література.\nУ 1884 р. вийшла збірка "Колись і недавно" і книга критично-літературних статей "Прокляті поети", куди увійшли нариси про шістьох поетів, у тому числі про А.Рембо, С. Малларме та самого себе. Естетичні принципи П.Верлена отримали довершену форму в його збірках останнього періоду: "Любов" (1888), "Щастя" і "Пісні для неї" (1891).\n"Найперше музика у слові" - під таким гаслом проходила еволюція поета, котрий утвердив імпресіонізм і водночас був майстром символізму.\nНа традиційній церемонії обрання "короля поетів" (1891), по смерті Леонта де Ліля, найбільше голосів було подано за П.Верлена. Проте визнання прийшло надто пізно: здоров'я письменника похитнулося. Талановитий поет злидарював і майже постійно змушений був перебувати в лікарнях. 8 січня 1896 р. він помер від кровотечі легенів.\n52. ) Новела Е.Т.А. Гофмана « Малюк Цахес». Образ ЦинобераГОФМАН ЕРНЕСТ ТЕОДОР АМАДЕЙ - німецький митець-романтик, перу якого належить такий шедевр, як символіко-романтична казка-новела "Крихітка Цахес на прізвисько Цинобер" (1819). Гофман переплітає реальну дійсність і фантазію, земне і піднесено-небесне, прекрасне і потворне. Казка-новела побудована за всіма канонами романтичної історії: тут є чарівник і фея, мрійливий поет, прекрасна кохана поета, є тупі й обмежені придворні. Іронія, сатира, гротеск - засоби, за допомогою яких автор загострює увагу на основному конфлікті, звеличує "життя духу", демонструє неприйняття буденності реального життя. «Крихітка Цахес на прізвисько Ціннобер» — це «казка про реальне», у якій він подав власне філософське бачення сенсу життя людини. У повісті — казці дія розгорнулася у казковій країні — князівстві Керпес.Автор використав прийом двоплановості дії з метою висвітлити проблеми реального життя Німеччини. Ідея: викриття негативних рис особистості (жадоба влади, жорстокість, підступність); засудження адміністративної системи, прославлення творчої людини.Мета автора — застерегти тих, хто прагнув лише службового і матеріального благополуччя.Але Гофман вірив у велику силу мистецтва — перемога на сторінках його казки можлива, але у світі людей все набагато складніше. Цим і пояснював іронічний фінал твору. З цієї казки ми можемо зробити такий висновок: життєтворчий дух - це дух митця, а філістерство - потворне, це пародія на справжнє життя.МалюкЦахес є тією людиною, яка привласнює результати чужої праці, чужі заслуги та чесноти.Світ Цахеса - світ філістерської дійсності, чужий романтичному мрійнику Бальтазару.Цахес і залишився б навіки звичайним селянським сином, якби не милість феї Рожабельверде, що проявила милосердя до маленького виродка і наділила його трьома чарівними волосинками, які мали магічну силу. Фея про Цахеса коли дала йому волоски : Ти не той, за кого тебе вважають, тож намагайся зрівнятися з людиною, на чиїх крилах ти, безкрила каліко, піднімаєшся!" Але жодний внутрішній голос в тобі не прокинувся. Твій зашкарублий, мертвий дух не зміг піднятися, ти не позбувся своєї дурості, грубості, невихованості ".Цахес в повісті Гофмана - один з тих потворних істот, які представляють огидний світ філістерської моралі, але значення саме його образу в повісті набагато складніше, ніж інших персонажів філістерів, і не піддається чіткому і однозначному тлумаченню.Внутрішній сенс образу Цахеса дослідники вбачають то в насмішці з товариства, в якому має значення видимість, а не справжні заслуги. То в спростуванні влади золота, які його символізують золоте волосся на голові Цахеса, то в описі несправедливого і нерівномірного розподілу матеріальних і духовних благ у користолюбному суспільстві, то в іронії над просвітницькими гаслами, які на практиці часто сприймають за істину те, Що насправді виявляє себе як фантастична ілюзія. Образ Цахеса виступає як уособлення темних інстинктів людини, пов'язаних з бажанням вихваляння і отримання необмеженої деспотичної влади над душами і умами інших людей. При цьому письменник описав навіть не стільки сам по собі образ виродка Цахеса, скільки те, що аморальні якості та викривлений світогляд, не маючи насправді нічого магічного у своїй глибинній суті, створює магічний вплив на суспільство.\n53. . МАЙСТЕРНІСТЬ П.МЕРІМЕ –НОВЕЛІСТА. ПРОБЛЕМАТИКА ТА КОНФЛІК « КАРМЕН» .П. Меріме у новелах використовує стислі і лаконічні, оскільки автор суворо відбирає життєві враження, керуючись при цьому лише тим, якою мірою ця деталь сприяє створенню враження правдивості, виявляє певні типові риси явищ і характерів, підкреслює закономірність і природність відчуттів і поведінки героїв: "Вміти вибрати в природі те, що треба наслідувати, поза сумнівом, є великою проблемою мистецтва" , - писав П. Меріме в 1857 р. Письменник досяг високої майстерності в цьому умінні вибору деталей, в яких якнайповніше і виразніше розкривається своєрідність характерів і обставин. Віртуозний майстер сконденсованої новелістичної форми, неодноразово виступав проти надмірного лаконізму. "Вони надто короткі, хотілося б подробиць, - писав він про надміру стислі літературні спроби. - Говорячи про вічно юну тему кохання, не можна обмежуватись словами: він або вона кохали. Хочеться знати: коли, як, скільки. Зупинитися треба лише тоді, коли вже не вистачає слів і коли справу може втрутитись імперський прокурор". Сюжет, що лягає в основу новели Меріме, обростає десятками й сотнями подробиць, котрі не мають, здавалося б, до нього відношення, але напрочуд живо передають атмосферу, в якій відбуваються події. Це робиться не заради звичайної повноти відтворення обставин - така повнота завжди була йому антипатичною, - а заради життєвої переконливості і реалістичної конкретності". Показово, що в новелах "Етруська ваза" чи "Партія в триктрак" таких "характеристичних рис" більше, ніж в екзотичних або фантастичних новелах П. Меріме. Така "риса" часом може розкрити найсуттєвіше. Точне економне змальовування найістотніших сторін дійсності, що зображається, досягається П. Меріме перш за все шляхом тонкого і вмілого використовування засобів живої розмовної мови. П. Меріме неохоче вдається до таких образотворчих засобів, як тропи і фігури; працюючи над стилем новел, він прагне простоти і стислості, ясності, точності і виразності, добиваючись того, щоб в творі було "більше значення, ніж слів". Пишноті романтичної риторики він протиставляє витончену простоту, перифраз - точне і єдине необхідне значення слів. Сюжет розвивається логічно, послідовно і ясно. Окремі повороти сюжету завжди тонко мотивовані, визначені психологічним станом дійових осіб. Широко користується П. Меріме прийомом обрамленого оповідання, висловлюючи основний сюжет новели як живий розповідь очевидця або учасника відбувся ("Кармен", "Венера Ілльська", "Партія в триктрак"), добиваючись, таким чином, вражень повної достовірності розказаного навіть в тих випадках, коли в новелі є значний елемент фантастичного, загадкового, таємного ("Венера Ілльськая", "Провулок пані Лукрециї").Сюжет «КАРМЕН».Мандрівник-француз, фахівець з давньої історії зустрів колишнього солдата, а тепер розбійника Хосе Маріго, який розповів йому про свою пристрасть і ревнощі до циганки Кармен. Хосе, який був тоді єфрейтором і сподівався стати офіцером, уперше побачив вродливу циганку серед робітниць тютюнової фабрики і був зачарований її вульгарною, безсоромною і водночас демонічною красою. В наступному епізоді Хосе змушений супроводжувати Кармен до в'язниці, бо вона під час бійки різонула ножем хрест-навхрест обличчя їхньої робітниці. Героїня, скориставшись з того, що Хосе закохався у неї, втекла з-під варти. Натомість до в'язниці вже потрапив Хосе. Його понизили у званні до простого солдата. Циганка і далі переслідувала його, як зла доля. Він йшов за нею, мов слухняна дитина, і став рабом пристрасті. Кармен гралася бідним чоловіком, а той страждав від ревнощів. Вона стала причиною бійки між Хосе і поручиком полку, а це означало, що його військова кар'єра остаточно зіпсована. Він став контрабандистом, але це не було запорукою вірності Кармен у коханні до нього. Вона безупинно давала підстави для ревнощів Хосе, який дедалі більше палав пристрастю. Усе завершилося трагічно. У Кармен з'явився новий коханець Лукас. Не маючи більше змоги стримувати свій гнів, досаду і біль, вбив її ножем та віддав себе в руки правосуддя.Тема новели - зображення життєвої долі циган та людей контрабандистів.Ідея новели - засудження деяких негативних рис циганського народу, возвеличення винахідливості, сміливості та вміння вистояти у скрутних обставинах.Проблематика:кохання;матеріального блага та його впливу на людину;помсти; товариськості; зради;честі і чесності; обов'язку;цінності людського життя.На рівні сюжету - це типовий романтичний твір. Але в новелі головне не сюжет, а те, як він розроблений та викладений. Передусім не було нічого піднесеного в образі самої Кармен (вона не тільки гарна, у ній чимало непривабливих рис). Глибоко розкриває Меріме і образ чоловіка - жертви кохання. Тому стриманість, стилістична нейтральність початку й фіналу новели відтінили пристрасну та напружену оповідь основних частин, змусили поставитись до них критичніше. Крім того, останній трактат, допомагав читачеві краще зрозуміти вплив на Кармен середовища й оточення.\n54.Збірка П.Верлена «Романси без слів». «Осіння пісня».\n«Романси без слів»— збірка поезій Поля Верлена опублікована в 1874 році, до складу якої увійшли твори, написані Верленом ще в тюрмі. Вона поділяється на два цикли: «Забуті пісеньки» та «Бельгійські пейзажі». Ця збірка — комплекс замальовок, мотивів, фрагментів, пейзажів. Вона засвідчила неповторність поетичного обдарування Верлена. «Романси без слів» — найвище поетичне досягнення Верлена. Тут звучать ноти суму й меланхолії, нетривалого забуття і печалі. Окремі вірші збірки нагадують пейзажі художників-імпресіоністів, часом у них усе ніби вкрите сірою імлою або розчинене в тумані. При цьому чітко виявляється притаманна поезії межі століть тенденція до синтезу словесних і живописних образів, використання образотворчих художніх можливостей мови. Прислухаючись до монотонного шуму дощу, до відлуння церковних дзвонів, блукаючи насиченими осіннім повітрям вулицями, занурюючись у бузково-зелену тінь дерев, поет зливається душею з печальним і таємничим світом. Навколишні предмети не існують для нього окремо від світла, яке вони випромінюють, від вібрації повітря. «Романси без слів», імпресіоністичні за своєю природою, складаються переважно з віршів, які змальовують пейзажі. Інші сюжети (історичні, героїчні, сатиричні) безслідно зникають. Але пейзаж тут незвичайний — це знов-таки «пейзаж душі». Природа й душа поета зливаються в одному образі, в єдиній істоті, яка, залишаючись природою, стає водночас людиною. Верлен спробував довірити спілкування душі та природи барвам і звукам. Сама назва збірки «Романси без слів» свідчить також про прагнення поета підсилити музичну забарвленість віршів.\nВ «Осінній пісні» порушуються межі поміж простором (об’єктивним і суб’єктивним) і часом (минулим, теперішнім, майбутнім). Воєдино зливаються осінній пейзаж і пейзаж душі: душа — інобуття пейзажу, а пейзаж — «стан душі». У цьому невеличкому творі водночас і осінній пейзаж, і «пейзаж душі» поета. Наче «зжовклий листок» осіннього листопаду, тріпоче смуток Верлена. Між «природою і душею» і «душею й речами» у віршах поета існують відносини тотожності. Це важлива особливість його лірики. Відповідність, подібність станів душі й природи властиві також для творчості Бодлера, але Верлен відчував її інтуїтивно, тому органічно ввів її у свою поезію. Слідом за ним цей прийом використовували французькі, а згодом — українські символісти. Але найхарактернішою ознакою поезії Верлена є її мелодійність, дивовижне поєднання звуків із почуттями.\nАРТЮР РЕМБО (1854—1891) — славнозвісний французький поет, юнак, який у неповних 17 років написав вірш «П'яний корабель», вірш, що приніс славу Франції і поету, збагатив світову поетичну думку. Поет був уважним до внутрішнього світу, відчував у собі людину і не терпів ніяких моральних пут, норм, законів, які нав'язувало йому соціальне середовище. У «П'яному кораблі» поет у символічній формі ототожнив себе з кораблем без стерна і вітрил — безпорадною іграшкою стихій, що з веління хвиль мчав бурхливим морем. Ліричний герой поезії — корабель без екіпажу, стерна, якорів, якого носило стихією. Корабель «п'яний» не стільки від розлитого вина, що всмокталось у палубу, скільки від цієї безмежної волі. Цей символічний образ тлумачився як звільнення у поетичній творчості від традицій і значно ширше як «визволення від звичайного життя та узвичаєного бачення світу». Провідний мотив твору — відчуження від сталого, незмінного оточення і нестримна жадоба свободи, яку було не зупинити нічим. Море — то і символ волі, і символ життєвих штормів, які підстерігали, заколисуючи свої жертви. Тема вірша: блукання ліричного героя у бурхливому морі життя. Ідея: гімн творчій уяві, свободі митця. Мандри корабля, який втратив керування й носиться безмежним океаном, асоціюються не тільки з можливими реальними подіями, а передусім з блуканнями і пориваннями ліричного героя в просторах духу, життя, поезії. Композиція складається з таких частин: загибель команди й втрата керування кораблем - зав'язка, уявні мандри ліричного героя в морській стихії -- розвиток дії, зіткнення піднесеної фантазії з буденною реальністю - кульмінація, відмова ліричного героя від прагматичного життя - розв'язка. "П'яний корабель" наскрізь пройнятий напруженим драматизмом, тут усе відбувається на межі життя й смерті, надії та безнадії, злету й падіння. Вирізняються два види конфліктів: зовнішній - зіткнення ліричного героя зі стихією, а також з буденністю; внутрішній - боротьба в душі ліричного героя за своє духовне "пробудження", свій особистий незалежний світ, свої мрії. Ліричний герой вирушає у далеке плавання. Плин його вражень, почуттів, асоціацій народжує дивовижні картини стихі. Перенасиченість контрастними образами допомагає авторові відобразити складність і багатогранність життя, яким живе душа ліричного героя. Його не лякають шторми й шквали, він ладен загинути, але не відступитися від пошуків таємного змісту буття. Він мріє знайти у стихії життєвих негараздів і власних почуттів прадавню Європу та незнані острови, куди треба показати шлях іншим. Вірш символічно називається "П'яний корабель". У творі неодноразово звучить мотив сп'яніння. З одного боку, це забуття нудної буденності, сірого й нецікавого життя, а з іншого - відчуття припливу нестримної фантазії та енергії. Ліричного героя п'янить розмаїття його , почуттів, небачені глибини, які несподівано відкрилися йому в його душі та в іншому, тільки йому відомому, вимірі всесвіту. Він закоханий у стихію, відчуває повне злиття з нею, а вона, у свою чергу, викликає в ньому поетичне натхнення, пробуджує творчі сили, невідомі пересічному обивателю. Реальний світ для ліричного героя є справжньою трагедією - тут немає простору для фантазії й польоту почуттів. Однак, хоча герой і не знайшов "прадавній зміст" і не втамував свій сум за "європейською водою", він віднайшов головне - себе, того, хто не зможе більше "йти в кільватері купців", не зможе підкоритися законам прагматичної дійсності, бо визнає лише один закон - поетичного духу, вільних почуттів і буремної фантазії.\nНародився 12 грудня 1821 р. у Руані. Після закінчення ліцею вивчав право в Парижі. Після смерті батька повертається в маєток Круассе. Юриспруденція його цікавила мало. Багато подорожував.Флобер сприймав свій час як «перехідний». Закономірний фінал цього переходу - падіння Луї Бонапарта, поразка у франко-пруській війні (1870), Паризька комуна й утвердження Третьої республіки. Усе це все більше поглиблювало песимізм Флобера. Він - письменник аналітичний та асоціальний; революційні рухи та події, свідком яких він був, не сприймав. Свою головну мету вбачає в тому, щоб захистити інтереси духовності, відгородити літературу від руйнівної влади буржуазності.\n«Пані Боварі». Сюжет роману взято із життя. В основі його лежала драма, що розгорілася в родині лікаря Деламара із околиць Руана, який після смерті першої дружини запропонував руку і серце молодій і чарівній дочці сусіда-селянина. Красуня виявилася дівчиною з великими запитами. Чоловік їй незабаром набрид, і вона завела коханців. Витративши велику суму грошей на вбрання і прикраси, вона наробила боргів і отруїлася. Пізніше закінчив життя самогубством і чоловік. Цей сюжет майже без змін ліг в основу роману "Пані Боварі". Г. Флобер із небаченою силою і драматизмом розкрив конфлікт між мрією і реальністю. Автора було звинувачено у розпусті й притягнуто до судової відповідальності. Стараннями адвоката Скнара, якому був присвячений роман, звинувачення були відхилені. Усі герої роману "Пані Боварі" вигадані автором. Дія відбувалася у вигаданих типових містечках. Тема роману: вульгарно-буденне, зашкарубле життя французької провінції. Ідея: протест проти егоїзму, бездуховності, черствіння; утвердження моральних і духовних цінностей людини. Автор підняв вічний конфлікт між реальним та ідеальним і майстерно відобразив внутрішній світ героїні. Розрив між реальністю та ілюзією, життя у самоомані, бажання уявити себе іншою, ніж вона була насправді, стали причинами трагічного фіналу. Це явище виявилося настільки типовим, що згодом отримало назву "боваризм". Емма - дочка фермера. Свою героїню автор не наділив ні розумом, ні освітою, ні гарним смаком. Коли їй виповнилося тринадцять років, батько віддав її до монастиря. Саме там під впливом бульварних романів сформувалася її ідеальна мрія: у майбутньому на неї чекатимуть красиве життя і піднесене кохання. У реальному житті вона побачила навколо себе тільки нудьгу, сірість і порожнечу фермерського побуту. Їй судилося жити у сонному Ионвілі, у середовищі ситих тілом і душею обивателів, із чоловіком, якого вона не кохала. Звичайно, ідеал Емми, її мрії і поривання у чомусь навіть смішні, але вона вкладала в них свою душу, вона справді страждала, по-своєму протестуючи проти життя "кольору плісняви". Емма не могла втекти від прози життя, навіть основний мотив самогубства - нестача грошей на красиве життя - остаточно розвіяв ілюзії. Розбиті уявлення про подружнє життя як романтичний політ душі, загинула мрія про ідеальне кохання, сподівання хоч "жалюгідного щастя" було потолочене Рудольфом, Леоном та Лере. Однаково закінчилися всі надії героїні, всі три історії її морально-духовного занепаду.\nКомпозиція твору циклічна:\nI частина - життя Емми і Шарля до одруження; весілля.\nII частина - знайомство з Леоном, стосунки з Рудольфом.\nIII частина - взаємини з Леоном, смерть героїні.\nФлобер швидше співчував Еммі, ніж засуджував її.\nОсновна думка твору: у житті людина повинна мати свій ідеал, прагнути до чогось світлого, чистого. Людина повинна вірити в реальність свого життя, бачити і цінувати його красу, принаду. Психологізм Флобера межував із натуралістичним зображенням дійсності, але головним для нього залишалося соціальне. Тому це не просто замальовка з життя окремої людини чи провінції, а широка картина життя Французького суспільства.\nАдам Міцкевич - найвизначніший польський поет-романтик і провідний представник європейського романтизму. З його ім'ям пов'язане й остаточне утвердження романтизму в польській літературі. Центральним героєм польських романтиків була особистість, яка присвячує себе справі визволення своєї батьківщини з-під іноземного гніту.Постать самого поета для поляків асоціювалася з пророком-ясновидцем, на якого покладено високу і відповідальну суспільну місію: підіймати на боротьбу і вказувати шлях, який приведе поляків до визволення. Водночас поети намагалися узагальнити минуле й сучасне Польщі у широкій філософській та історичній пер-спективі. У 1822 р. у Вільні вийшов перший том поезій А. Міцкевича під назвою «Балади і романси». Його поява ознаменувала у творчості Міцкевича перехід на естетичні позиції романтизму. 18 віршових творів, що увійшли до збірки Міцкевича «Кримські сонети», становлять єдиний поетичний цикл, написаний Міцкевичем під враженням двомісячної подорожі Кримом. «Кримські сонети» увібрали в себе думки й почуття поета, який перебуває у вигнанні і свій сумний настрій передає картинами прекрасної кримської природи.Тематичною основою ліричного сюжету «Кримських сонетів» Міцкевича є враження, що їх поет отримав під час мандрівки Кримом, знайомства з його природою, географією, історією, культурою. За своїм характером сонети нагадують своєрідний ліричний щоденник. Можна виділити 3 тематичних цикли : 1) тема морської стихії, 2) пам*ять про минуле, дивлячись на картини, 3)тема мальовничих краєвидів кримських степів, гір, міських околиць.Епіграфом до циклу Міцкевич узяв рядок з вірша Ґете: «Хто хоче зрозуміти поета, повинен побувати в поетовій країні». Цим він одразу дав зрозуміти, що задум циклу пов'язаний з його батьківщиною, а не з Кримом. У сонетах присутній мотив минущості будь-якої деспотії, у тому числі й царської, яка зробила поета вигнанцем.Поет використав легенду для порівняння долі мандрівника — вигнанця, відірваного від батьківщини, з долею прекрасної польки, яка так і померла на чужині, у одному із сонетів. У сонеті «Пілігрим» яскраво виражена туга за рідним краєм — герой — мандрівник прямо заявляє, що «трясовина» Литви миліша для нього за «казкові дива» чужого краю.Східний колорит, бездоганно описані пейзажі використані для відтінення переживань героя, який тужить за рідним краєм.\nОдин з найулюбленіших жіночих образів світової літератури – образ Есмеральди в романі В. Гюго "Собор Паризької Богоматері". Есмеральда є втіленням того, що ми називаємо жіночість. Ніжність, тендітність, чарівність, цнотливість гармонійно поєднуються із незламною силою духу. І найголовніше – вона уміла кохати, самовіддано, безмежно, до смерті.\nПисьменник відразу не відкриває таємницю Есмеральди, він готує читача, сплітає невидимі нитки долі, які нарешті створюють клубок трагічного фіналу. Смерть Есмеральди певною мірою є закономірною. Вона стала іграшкою в руках розбещеного, аморального ротмістра Феба та справжньої моральної потвори, породженої своєю епохою, архідиякона Клода Фролло. Перший залюбки користується тим, що Есмеральда обожнює його як свого рятівника. Другий твердить про неземне кохання, але насправді задовольняє свої земні потреби. Коли Есмеральда не відповідає на почуття Клода Фролло та його палкий заклик закохатися в нього, він виходить на шлях злочинця.\nНедаремно у передмові письменник наголошує, що надихнуло його до написання твору побачене на стіні викарбовуване грецькими літерами слово " фатум , доля ". Невидима рука якоїсь вищої сили зумовила народження та життя Есмеральди. Перше знайомство читача з героїнею відбувається крізь призму погляду поета Гренгуара. Сама Есмеральда ще не з'являється у всій своїй красі, проте слава її гучна. Звернемо увагу на таку деталь: вперше у романі Есмеральда з'являється, освітлена палаючими в'язками хмизу: "на широкому, вільному просторі між натовпом і вогнищем танцювала молода дівчина" . Вона була невисока, але здавалася високою, оскільки її постать була дуже тонкою.\nУсі риси дівчини видавали андалузьке походження: смугляве обличчя, яке при денному світлі повинно було мати чудовий золотавий полиск; маленька ніжка у гарненькому черевичку. У цьому ж епізоді ми знайомимося з персонажем, який врешті-решт своїм коханням загубив Есмеральду. У полум'ї вогнища серед тисячі облич поет побачив одне обличчя, на якому ще більше, ніж на інших, відбивалося захоплення танцівницею. "Це було суворе, замкнуте й похмуре обличчя", — таким постає перед читачами Клод Фролло. Вже на матеріалі другої книги допитливий і уважний читач може прогнозувати подальший розвиток подій. І яким би чином В. Гюго не ускладнював сюжет все новими і новими подробицями, доля головних героїв вже визначена на початку твору і освітлена вогнищем.\nЕсмеральда єдина, хто не зазнав руйнуючого впливу зла, це втілення добра у найприроднішому своєму вигляді. Вона цнотлива не тільки у своїх діях, але й думках. її кохання до Феба перебувало в площині духовній. Вона кохає Феба не як звичайна земна жінка, вона кохає Феба як витвір своєї фантазії, " красивий мундир, шляхетний вигляд, шпагу". Але Феб, незважаючи на красу, був звичайним земним чоловіком, до того ж не обтяжений якимись глибинними моральними настановами. Есмеральда підкорилася нестримному бажанню свого рятівника, але дарувала вона своєму коханому не тіло, а те, чого він не міг сприйняти та оцінити належно, – душу.\nТой, хто належить вищій силі, ніколи не стане належати силам земним. Фатум не дозволив Фебу знущатися над нещасною дівчиною, і з цього часу вона вже втратила свою земну оболонку. Нещастя, страждання від народження позначило долю Есмеральди, але вона гідно пройшла всі випробування. Так само, як з'являється на початку роману Есмеральда у відблисках полум'я, так само вона і зникає у ту мить, коли потік світла "ринув з обрію, що здавалося, всі високі шпилі Парижа – дзвіниці, димарі й вишки, запалали водночас".\n59. ) Особливості німецького романтизму. А. Шаміссо, Л. Тік, Новаліс та ін.\nНімецька література, поряд з англійською, належить до тих європейсь-ких літератур, де романтизм склався найраніше і набув найпотужні-шого розвитку. На німецькому грунті він був художнім напрямом,що розвинувся спонтанно, без великих сторонніх впливів, але саме він мавзначний вплив на романтичний рух в інших країнах. Характерними для німецького романтизму, практично майже виключно «німецькими» жанрами стали, фантастична повість або казка, іронічна комедія, фрагмент, особливий романтичний роман і, зокрема «роман про художника». Німецькі романтики наділяли свого героя творчим талантом: поет, музикант, художник силою своєї фантазії перетворював світ, який лише віддалено нагадував реальність. Міф, казка, легенда, переказ складали ґрунт мистецтва сієнських романтиків. Вони ідеалізували далеке минуле (Середньовіччя), яке намагалися співставити із сучасним суспільним розвитком.Найбільшою спробою романтиків стала спроба художньо зобразити нескінченне час нескінченного духу, висловити невимовне. Звідси їхня потяг до нових форм розповіді, до створення особливої динаміки його художнього уявлення.Німецький романтичний роман більшою своєї частини рветься до фабульної цікавості, він створює іншу художню реальність – реальність духа.Романтизм у Німеччині пройшов 3 етапи розвитку: 1 етап - ранній (ієнський) - з 1795 до 1805 рр. У цей період була розроблена естетична теорія німецького романтизму і створені твори Ф. Шлегеля і Новаліса. До кола єзуїтських романтиків входили: поет і прозаїк Новаліс, драматург Людвіг Тік, філософ Фіхте. 2 етап - гейдельбергський - з 1806 до 1815 рр. 3 етап - пізній романтизм - з 1815 до 1848 р. Фрідріх фон Гарденберг , він же - позачасовий Новаліс ("той, хто обробляє цілину ") є не тільки поетом, а і теоретиком романтичного типу творчості. ". Поет осягає природу краще, ніж це робить розум вченого ", - стверджував він. Найзнаменитішим твором Новаліса є роман “Генріх фон Офтердінген” Сутність романтичного характеру в романі Новаліса полягає в тому, щоб через «Я свого Я» показати індивідуальне начало в людині, і світ у всій його цілісності. Концепція романтичного характеру Новаліса відрізняється послідовністю і динамізмом.Людвіґ Тік , творець жанру літературної казки ( "Бідний Екберт", 1797 ) після смерті багатьох ієнців, які нехтували усім земним настільки, що не потурбувалися про систематизацію і видання власної спадщини, зібрав і видав твори Новаліса, Вакенродера, Шеллінга, братів Шлегелей, і це є серйозним внеском у світову культурну спадщину. У Тіка і Новаліса весь зміст роману підпорядковане художницького бачення світу.Навколишній світ представлений лише в тій мірі, в якій він сприймається героєм-художником.Важко з певністю назвати жанр, у якому би Тік не спробував своїх сил. Він писав романи, казки, новели. Тік ніколи не нав'язує своєї думки і залишає читачеві право самому вирішувати, хто має рацію.Світове визнання принесла Шамиссо казково-фантастична повість «Дивна історія Петера Шлемиля» побудована на фольклорних мотивах.\n60. Образ Джорджа Дюруа в романі «Любий друг».Дюруа Джордж - виходець із нормандських селян , так і не отримавши диплома бакалавра , два роки служив унтер- офіцером у закуткових фортецях на півдні Алжиру. Він приїжджає в Париж , служить дрібним чиновником і мріє про кар'єру. Зустрічає на вулиці свого товариша по службі по гусарського полку Шарля Форестье , який влаштовує його працювати в газеті «Французька життя» і вперше наводить його в « Фолі - Бержер » , де відразу виявляється його чоловіча чарівність . Не в силах написати свої першій статті , Д. користується допомогою Мадлени Форестье . Завдяки репортерській діяльності Д. проникає за лаштунки театру і політики , в кулуари палати депутатів і державних діячів , але при цьому не здатний дописати фейлетон , розпочатий для нього Мадленой . Він спокушає Клотільду де Марель , дочка якої Лорін називає Д. « Милим другом» . Спеціально для побачень з ним Клотільда знімає квартиру , а під час безгрошів'я потайки підсовує гроші. Щоб поліпшити своє службове становище , Д. радиться , попередньо зізнавшись у любові, з Мадленой Форестье , яка радить йому звернутися до дружини головного редактора пані Вальтер . Д. отримує місце завідувача відділом хроніки. Викритий у брехні співробітником газети « Перо » Луї Лангремоном , він змушений викликати його на дуель , при підготовці до якої з'ясовується , що колишній унтер -офіцер Д. погано стріляє. Після дуелі Д. висувається в розряд присяжних фейлетоністів «Французької життя». Після смерті Форестье Д. одружується на Мадлені, яка змушує його перетворити прізвище Д. в дворянську « Дю Руа де кантеле » , а згодом отримати баронський титул. Він щиро захоплений своєю дружиною , але йому весь час заважають спогади про Форестье , місце якого він зайняв і в ліжку , і на службі , отримавши призначався йому орден Почесного легіону. Дізнавшись від Мадлени , що в нього закохана пані Вальтер , він спокушає її , залучений труднощами перемоги . Джордж примушує свою дружину розділити з ним навпіл спадок її колишнього коханця графа де Водрека . Він вирішує розлучитися з нею , щоб одружитися на дочці пана Вальтера Сюзанні , яка в нього закохана. Він застає зненацька дружину з міністром закордонних справ Ларош- Матье , який буде змушений піти у відставку. Д. організовує викрадення Сюзанни і домагається згоди на весілля. Джордж стає головним редактором газети і вінчається у церкві з Сюзанною , думаючи про швидке побаченні з пані де Марель і мріючи дострибнути до дверей Бурбонського палацу.\nзаруба на екзамен\nВопросы к экзамену заруба\nВопросы к зачету заруба\n← 1 Исходные данные Казусы-Воинские Артикулы 1715 г. →