Тема обговорення сутності таких понять, як любов і пристрасть досить таки делікатна. Плутаючи ці слова, люди часто вступають у нетривалі стосунки, втрачають себе і своїх близьких, і навіть божеволіють.\nМожливо, тлумачення цих слів за словником Ожегова допоможе дати нам відправну точку для розуміння, чим же відрізняється любов від пристрасті.\nлюбов – потужне, захльостує весь організм почуття глибокої, щирої прихильності і самовідданості;\nпристрасть – гаряче бажання, в більшості своїй сексуального володіння.\nОснова любові – це близькість між людьми, взаєморозуміння і повага сильних і слабких сторін один одного. Пристрасть – це потяг, бажання володіти. Часто ці поняття переплітаються. Так як пристрасть може існувати як сама по собі, так і бути присутнім в любові.\nКоли між двома людьми є любов, кожен вчинок і кожне слово оцінюється по відношенню до почуттів один одного. Любов дає можливість тривалих стосунків. Дозволяє пройти через труднощі і скандали, знайти компроміси і рішення, які задовольнять обох. Пристрасть в свою чергу не є негативним або негативним почуттям. Тут теж присутня повага бажань партнера. Однак основою зрости все ж є егоїзм. Відносини, засновані на пристрасті, дуже рідко бувають тривалими. Бажання отримати задоволення більше для себе, ніж для партнера в кінцевому підсумку псує всю ідеальну картину.\nРізниця між любов'ю і пристрастю велика, але не настільки, щоб протиставляти ці два почуття один одному. У любові пристрасть проявляється, як бажання ще більше зблизитися з партнером. І поки любов панує над пристрастю, відносини будуть міцними і непохитними. У пристрасті ж любові місця немає. Її витісняють необачність, байдужість і егоїзм.\nНапевно всім знайоме щемливе почуття в серці, гостра необхідність знаходиться поруч з певною людиною, готовність піти на все, щоб добитися саме його / її взаємності. А через деякий час після досягнення своєї мети залишається тільки нерозуміння того, куди ж поділися всі піднесені почуття. Куди пропала романтика кохання і ніжність пристрасті. Залишається лише розуміння того, що це не та людина, з якою ви хотіли б провести залишок днів. Все це результат того, що у вашій душі переплуталося розуміння любові і пристрасті.\nОсновні відмінності пристрасті від любові:\nпристрасть виникає швидко – любові потрібно бути гідним;\nпристрасть кваплива і швидко проходить – любов нікуди не поспішає і йде лише, коли її женуть;\nпристрасть руйнівна – любов вірна, вона творить і творить;\nпристрасть збиває з шляху, викидає з реальності – любов повертає в життя сенс.\nРізниця між любов'ю і пристрастю велика, але в теж час у початковій стадії відносин ці почуття дуже складно відокремити один від одного. Але це дуже важливо зробити вчасно. Адже не завжди пристрасть приходить до вільних людей, у яких немає ніяких зобов'язань. Через неправильне сприйняття цих двох понять руйнуються сім'ї, страждає психіка дітей та дорослих і навіть скоюються злочини, в тому числі і вбивства.\nЯк зрозуміти любов чи пристрасть навіяла вам почуття потягу до іншої людини? Просто проаналізуйте свої почуття, відкинувши убік все зайве. Любов передбачає собою як мінімум три потягу: до тіла, до розуму і до душі вашого партнера. Тоді ж, як пристрасть в більшості своїй грунтується на потязі до тіла.\nВиходячи з вищесказаного, зовсім нескладно відповісти на питання, що сильніше – любов чи пристрасть. Відповідь до непристойності простий, звичайно любов. Вона перевіряється часом і випробуваннями. Тоді як пристрасть, заснована на споживчому відношенні, пропадає так само швидко, як, наприклад, почуття голоду.\nЯк повернути пристрасть у відносини?\nЛюбов між жінками


Від авторів "Відьмака 3" і Dying Light: опубліковано трейлер The Invincible за книгою Станіслава Лема — УНІАН\nІгри 2 хв. 1852\nНауково-фантастичний трилер за романом знаменитого польського письменника вийде в 2022 році.\nВийшов перший трейлер The Invincible / фото Starward Industries\nУ вересні минулого року краківська студія Starward Industries анонсувала трилер The Invincible, який створюється за романом "Непереможний" Станіслава Лема. З тих пір розробники рідко ділилися деталями гри, але нещодавно вони нарешті опублікували перший трейлер.\nНа відео показується, як жінка Ясна дереться вгору по скелі. Вона спілкується по рації з чоловіком на ім'я Астрогатор, який намагається відрадити героїню від її затії. Та відмовляється і наполегливо продовжує свій шлях. Потім жінка досягає якоїсь печери і обертається назад. У цей момент глядачам відкривається вражаючий вид на піщану планету і невелику людську колонію з купою роботизованих механізмів.\nДалі Ясна зустрічається з чоловіком, якого називає вцілілим. Саме його шукала героїня. Незнайомець налаштований не дуже дружелюбно. В кінці ролика чоловік журиться про те, що наробила Ясна зі своїми колегами. Про яку проблему йде мова, поки незрозуміло. Окремо варто відзначити, що трейлер не показує реального геймплея — це заздалегідь відрендерені кадри. Але зате ролик дає зрозуміти, як приблизно буде виглядати майбутній науково-фантастичний трилер.\nДетальніше про The Invincible\nПроект розробляють вихідці з CD Projekt RED і Techland, які доклали руку до "Відьмака 3" і Dying Light.\nСюжет The Invincible розповідає про те, як вчений міжпланетної експедиції намагається знайти своїх колег на небезпечній планеті Регіс III.\nГравцям доведеться застосовувати різні пристрої, наприклад, дрони і власну кмітливість, щоб вижити.\nПри проходженні користувачі розкриють численні таємниці, які приховані на Регісі III.\nThe Invincible вийде в 2022 році на ПК, PS5, XBOX Series X і Series S.


Рецепти прозорого желе, секрети вибору інгредієнтів і додавання | Наші поради\nРецепти прозорого желе, секрети вибору інгредієнтів і додавання\nКласичний рецепт прозорого желе\nКвітковий десерт «3D»\nЖелейний торт «Маркетри»\nПрозоре винне желе з виноградом і базиліком\nЗаливні яйця з овочами в прозорому желе\nМ'ясний галантин за 1 годину\nПоради та хитрості приготування прозорого желе\nПрозоре желе — новомодне відкриття в кондитерському мистецтві. Стрімко набирає обертів і займає лідируючі позиції серед ресторанних десертів. Прозоре желе використовують як основу, для приготування десертів і основних страв. Рецепти і техніки настільки прості, що впорається з його приготуванням під силу навіть дитині. До того ж вони дуже економічні, вимагають мінімальних витрат.\nПрисутність такого желейного десерту на святковому столі, не тільки здивує гостей, а й викличе у них захоплення. Гастрономічний смак і креатив, в подачі десерту, стане одним з улюблених і затребуваних. Нижче наведено список найлегших і особливих рецептів з прозорого желе.\nКласичний рецепт — використовують не тільки як основу для тортів і тістечок, а й як окремий десерту. Має щільну, прозору текстуру, завдяки якій щільно вкриті і видно фруктові композиції. Дуже важливо, чітко слідувати рецептом і необхідної кількості інгредієнтів, для досягнення відмінного результату на виході. Отже, приступимо:\n— 1 склянку теплої води\n— 25 гр. желатину\n— 1 чайна ложка цукру\n— ванілін або ванільний цукор\n— сік лимона, кілька крапель\n1. Нагріти воду і остудити практично до кімнатної температури, вода повинна бути теплою.\n2. Висипати вміст пакета з желатином в стакан з водою в необхідній кількості. Перемішати в воді до повного розчинення.\n3. Додати цукор, лимонний сік і ванілін за смаком.\n4. Залишити желатин набухати на 20 хвилин, періодично помішуючи.\n5.Чи використовувати як верхній шар для торта, або розлити по формах.\nЗвучить досить дивно: Квітка в желе! Але так загадково. Складно уявити чи можливо таке? Звісно так!!! Десерт настільки надзвичайний і яскравий, що викликає почуття жалю, від вживання такої краси. Підходить як для святкового столу, так і для подарунка. Рецепт досить простий і натуральний. Отже:\nЖелатин — 25 грам.\nЛимонний сік — 1 ч.ложка\nЦукор — 1 ч.ложка\nМорквяний сік — 0.5 склянки\nБуряковий сік — 0.5 склянки\nСік зі шпинату — 0.5 склянки\n1. Желатин 10 грам розвести у воді, додати лимонний сік і цукор.\n2. Розлити в прозорі формочки, залишити на ніч у холодильнику.\n3. Окремо в молоко ввести 15 грам набряклого желатину, помішуючи до повного розчинення.\n4. Додати в кожен сік 5 ст.ложек готового молочного загустителя.\n5. Серцевину і пелюстки робити за допомогою введення соку в желе — 10 грама шприцом.\n6. Для пелюсток Гвоздики, ввести ложку або ніж під кутом, постійно змінюючи нахил до 180 градусів, вливаючи сік в лунку.Проколоть прозоре желе шприцом не до кінця, без зайвих рухів рівно, поступово вводячи в желе барвник. Зробити рівну лінію, поступово продовжувати дію по колу. За допомогою техніки проколу. Пелюсточки гвоздики готові!\nЛисточки зробити за тим же принципом — зеленим кольором. Коштувати враховувати: що за допомогою ложки, вони будуть овальної форми, за допомогою ножа загостреною. Далі виключно творчість і фантазія.\n8. Хризантема: Помаранчевим кольором з суміші моркви і молока — робимо серцевину. Вводимо шприц — вертикально. Для лепесточков вводимо буряковий барвник, в кругле поглиблення від ложечки. Поступово проколюємо під нахилом, роблячи все більше луночек, щоразу змінюючи градус. Продовжуємо по колу, чим більше, тим пишніше вийде квітка.\nЗа допомогою такої ж техніки можна зробити Розу.\n9. Форму з готовими квітами поставити в холодильник на 10 хвилин і можна подавати до столу.\nДля того щоб швидко дістати десерт з формочки, необхідно занурити його денцем в гарячу воду, на пару хвилин.\nЖелейний торт зовсім нескладний у приготуванні. Досить яскравий і дуже смачний. Легкий, солодкий і особливий. Підходить для відмінного, легкого завершення — святкового застілля. На вигляд, створює враження битого скла, яке якимось — то дивом виявилося всередині желейного шедевра.\n— Класичне прозоре желе\n— 3-4 упаковки готового різнобарвного желе\n— фрукти (за бажанням)\n1. Напередодні приготування, зробити заготовку: розвести готове пакетоване желе і розлити по формах.\n2. Залишити в холодильнику на ніч, для придбання щільної форми і пружною текстури.\n3. Перед приготуванням торта, його слід нарізати на невеликі шматочки. Певної форми бути не повинно, все ріжеться довільно, чим менше шматочки і різноманітніше — тим красивіше.\n4. Згідно з рецептом класичного прозорого желе — приготувати основу для торта. Желе не повинно встигнути застигнути повністю. Тому робити, слід все дуже швидко.\n5. Підготувати формочку для торта, змастивши трохи вершковим, або рослинним маслом, для блиску.\n6. Висипати порізані шматочки кольорових желе, можна туди ж додати різноманітні фрукти — часточками.\n7. Зверху акуратно все залити прозорою основою.\n8. Залишити в холодильнику на 10-12 годин, для повного застигання.\nЧи можна приготувати вишуканий десерт з вина? І головне як? Відповіді на ці питання нижче.\n— 50 мл. гарячої води\n— 2 ст. ложки желатину\n— 3 ст. ложки цукру\n— 1 стакан білого вина, можна замінити шампанським\n— листочки базиліка, або м’яти\n— гроно винограду\n1. Підготувати желатин для набухання 1/1: 2 ст. ложки желатину на 2 столові ложки гарячої води.\n2. Окремо в скляній ємності з гарячою водою, розвести 3 їдальні ложки цукру.\n3. Дрібно посікти один листочок базиліка або м’яти.\n4. Додати в воду.\n5. Далі влити склянку білого сухого вина або шампанського.\n6. Ретельно перемішати і поступово додаючи желатин, вливаючи маленькою цівкою, постійно помішуючи.\n7. Підготувати виноград. Зняти кожну виноградинку з кисті і розрізати навпіл.\n8. Викласти на дно келиха і залити зверху желе.\n9. Прикрасити гілочками м’яти.\n10. Залишити для повного застигання в холодному місці.\nДесерт дуже красиво виглядатиме в прозорій креманке для морозива. Можна використовувати також келихи для коктейлів або мартіні.\nРибна закуска з прозорим желе, рибою і овочами. В даному рецепті головним інгредієнтом є — червона риба, але її успішно можна замінити на будь-яку іншу.\n— 400 гр.Рибного філе (бажано червоної риби)\n— 0.5 літра води\n— сіль, перець горошком\n— морква, цибуля\n1.Рибу добре промити під холодною водою.\n2.Нарезать красивими порційними шматочками.\n3. Очистити моркву і цибулю.\n4.У невелику каструлю викласти рибу і овочі, посолити і додати лавровий лист, перець горошком.\n5.Вліть 0.5 літра холодної води і поставити на повільний вогонь.\n6.Варіть приблизно 5-7 хвилин до готовності риби в бульйоні.\n7.Тем часом розчинити желатин в 0.5 склянки гарячої води і розмішати.\n8.Оставіть для розбухання.\n9.Далее знімаємо каструльку з вогню.\n10.Винімаем овочі та рибу.\n11.Вводім желатин і розмішуємо.\n12.Бульон неодноразово проціджуємо через марлю або сито, для його прозорості.\n13.Викладиваем рибку в глибоку тарілку.\n14.Нарезаем моркву — кружальцями і викладаємо поруч, для декору.\n15.Аккуратно заливаємо бульйоном і прикрашаємо зеленню.\n16.Ставім в холодильник для застигання.\nЗакуска, яка має прозору текстуру і форму з желе, в формі курячого яйця. Відмінно підійде для Новорічних свят, як їстівна ялинкова іграшка. На православне свято — Великдень. Для дитячого свята.\n— 5,6 свіжих курячих яєць\n— 25 гр.желатіна\n— 200 гр. курячого філе або шинки\n— кукурудза консервована\n— зелений горошок в банку\n— болгарський перець\n— приправи за смаком\nЯйця будуть використані як форма для желе!\n1.Аккуратно зробити отвір угорі яйця, щоб вилити з нього вміст.\n2. Порожню шкаралупу, добре промити за допомогою щіточки і соди.\n3. Відварити 200 гр.куріци в підсоленій воді, можна додати в бульйон овочів.\n4. Процідити і розвести в ньому желатин. Дати трохи охолонути.\n5. Заповнити форму яйця: кукурудзою, кубиками шинки, перцем і зеленню\n6. Залити бульйоном.\n7. У холодильник до повного застигання.\n8. Перед подачею очистити шкаралупу і прикрасити зеленню.\nМ’ясний галантин за 1 годину\nВ світі, не існує господині, яка не мріяла б приготувати холодець швидко. Витративши на підготовку не більше години. Згодом рецепти стають все простіше і легше. Залишається лише один раз спробувати, щоб закохається остаточно і ділитися швидким рецептом з подругами.\n— 1 банка будь м’ясної тушонки\n— зелень для прикраси\n— овочі для бульйону\n1.Подогреть половинку склянки води, розвести в ньому желатин\n2. Вибрати з тушонки м’ясо і розібрати на волокна\n3. Зварити бульйон із залишків жиру і овочів\n4. Ввести желатин\n5. Посолити, поперчити\n6. Красиво розкласти м’ясні волокна в глибоку тарілку, або в судочки для холодцю\n7. Залити прозорим желе\n8. Прикрасити зеленню\n9. Залишити в холодному місці — застигати\n— Желатин, категорично не можна розводити в металевій і алюмінієвому посуді, щоб уникнути реакції і потемніння.\n— Приготувати желе можна не тільки за допомогою желатину, а й інших загусників, таких як: агар-агар і пектин.\n— Для того щоб желе не втратило форму і не розтануло, його необхідно поставити в холодильник.\n— Щоб уникнути появи цвілі, на желе досить покласти пергаментний папір, просочену спиртом.\nПопередня стаття Ревматоїдний поліартрит: симптоми, причини, це захворювання може\nНаступна стаття Сідаємо на шпагат в домашніх умовах швидко (відео, фото): огляд\nРецепти сиру з молока і кефіру, секрети вибору інгредієнтів і\nРецепти торта з вареним згущеним молоком, секрети вибору інгредієнтів і\nБолить ззаду під лопаткою (лівої чи правої) — цей симптом може


Запчастини до задньої навішуванні МТЗ.\nЗапчастини до задньої навішуванні МТЗ\nПоперечка в зборі для МТЗ-80 80-4605025\nРаскос в зборі МТЗ-80 50-4605012\nСережка стяжки МТЗ-80 А61.09.002\nБолт сережки МТЗ-80 50-4605086\nПрава поздовжня тяга МТЗ-80 50-4605030-А3\nСтяжка в зборі з кронштейном МТЗ-80 50-4605115\nВісь навіски в зборі МТЗ-80 70-4605026\nТяга верхня в зборі МТЗ-80 А61.03.000\nРаскос регульований в зборі МТЗ-80 80-4605150-02\nТяга подовжня в зборі МТЗ-80 50-4605035-А3\nВажіль зовнішній лівий МТЗ-80 40-4605021\nВажіль зовнішній правий МТЗ-80 40-4605022\nВтулка МТЗ-80 40-4605308-Б\nВажіль поворотний МТЗ-80 70-4605024\nВал поворотний МТЗ-80 40-4605023\nКронштейн поворотного валу МТЗ 70-4605016-Б\nШайба задньої навіски МТЗ-80 40-4605023-А2\nПалець сережки кронштейна МТЗ-80 77.60.165-01\nШплінт 4*36-019 4х36-019\nШплінт 5*45-019 ГОСТ 397-79 5*45-019 ГОСТ 397-79\nГайка для болта сережки М12*1,75 ГОСТ 5935-73 М12*1,75 ГОСТ 5935-73\nГайка М16.6Н.6.019 ГОСТ 5916-70\nГайка М18*1,5-6Н.019 ГОСТ 5915-73\nБолт М16*50-6g58 ГОСТ 7798-70\nМагазин запчастин Агросклад представляє Вашій увазі широкий вибір запчастин до задньої навіски для тракторів МТЗ80/82. Вона призначена для прикріплення до трактора різного навісного обладнання. Така можливість вкрай важлива, оскільки в іншому випадку трактор буде тільки звичайним засобом пересування.\nЗавдяки спеціальним шарнірам можна на трьох ділянках трактора прикріплювати різні навісні механізми. Це дозволить виконувати більш широкий профіль робіт. Конструкція механізму навішування є достатньо міцною. Через спеціальних пластин болти, якими кріпиться циліндр, не вивертаються. Крім цього, повздовжні тяги пов'язують шліци вала і зовнішні важелі.\nЛівий раскос – фіксований та його положення, як правило, не змінюється. А правий можна регулювати рукояттю валика, який з'єднаний з ведучою шестірнею. Регулювальна шестерня прикріплена до труби, до якої можна прикрутити вилочний гвинт. Якщо повернути ручку за годинниковою стрілкою – раскос стане довшим. А якщо проти годинниковою стрілкою – буде менше. До сережці датчика Ви зможете прикріпити центральну тягу.\nВісь проходить через сталеві втулки. На ній розташовуються шарніри тяг. Втулка – це частина розмірної ланцюга. А також, завдяки втулок можна регулювати пересування навісних механізмів. У корпус заднього моста впираються болти, які вкручені в кронштейн. Завдяки цим болтів проводиться натяжка ланцюга і зменшується її розгойдування. А регулювати наважку можна через датчик регулювання, що знаходиться в кронштейн поворотного валу.\nУ нас в наявності є широкий вибір деталей до навішуванні: поперечка, раскос, сережка, болти, повздовжні тяги, стяжки та інші. Запчастини виготовлені з якісних матеріалів. Відправляємо замовлення по всій території України у будь-яке місто зручним для Вас перевізником. Оплата при отриманні. Можливий як готівковий, так і безготівковий розрахунок. З усіх питань Ви можете зв'язатися з нашими менеджерами по телефону.


Олександр Чорноус підключив 4694 вінницькі сім'ї до збору батарейок\nЗ березня 2015 Саша координував збір батарейок у Києві. За цей час він посприяв відкриттю близько 200 пунктів. Півроку тому Саша переїхав до Вінниці, але координувати проект не перестав. Скоріше вийшов на новий рівень 😊\nОлександр познайомився з директором вінницької компанії «УЮТ», що обслуговує 50 ОСББ, та запропонував впровадити збір батарейок. Домовились швидко: з Саші плакати та наліпки, з «УЮТу» контейнери для батарейок та склад для зберігання. За три тижні в кожному під'їзді підрядних компанії ОСББ відкрився пункт збору. Згодом до ініціативи підключилась ще одна обслуговуюча компанія. Ці ж компаній й турбуються про пункти — вивозять батарейки під час обслуговування будинків.\nЗа місяць 55 будинків Вінниці почали збирати батарейки. Ми підрахували, що це 177 під'їздів та 4694 сім'ї, які тепер мають можливість не забруднювати природу важкими металами! Зараз Сашко розмірковує над тим, щоб виступити перед усіма директорами обслуговуючих ОСББ компаній та покрити всю Вінницю мережею пунктів збору батарейок. Тож далі буде 😉\nСтань батареєчним супергероєм, як Саша! Якщо в твоєму місті нема координатора, а в тебе є бажання розвивати тему збору батарейок, то пиши нам на пошту: go@batareiky.in.ua


Альбіна Джанабаєва і Валерій Меладзе заспівали дуетом на Кіпрі - glamurchik.tochka.net\nАльбіна Джанабаєва і Валерій Меладзе разом виступали на сцені і не приховували своїх почуттів\nАльбіна Джанабаєва і Валерій Меладзе заспівали дуетом на Кіпрі © instagram.com/albinadzhanabaeva\nАльбіна Джанабаєва і Валерій Меладзе рідко з'являлися на світських заходах, а спільні фотов Instagram почали з'являтися зовсім недавно. Шанувальники артистів кілька років чекали, що вони почнуть співати дуетом, і влітку їх мрії збулися. Альбіна і Валерій виконали пісню "Без суеты" на сцені фестивалю "Жара" у Баку.\nПізніше Меладзе пояснив, чому дуету не було раніше. Виявляється, зоряна пара не хотіла "виносити особисте життя на сцену". Але подружжя залишилося задоволеним спільною роботою.\nПодумаємо, можливо, коли-небудь зробимо щось, щоб продовжити цю лінію. Цілі зловити хайп на цьому ми не ставимо. У Альбіни йде своя робота, у мене своя\nІ ось днями, Альбіна Джанабаєва поділилася відео концерту у Кіпрському місті Лімасол. Актори разом виступали на сцені і не приховували своїх почуттів. Шанувальники подружжя прийшли у захват і заявили, що чекають нових спільних пісень.\nВідзначимо, що Альбіна Джанабаєва і її чоловік Валерій Меладзе разом вже більше 10 років. Про роман з Альбіною Меладзе заговорив у 2013 році. Поки співак розлучався з дружиною Іриною, з якою прожив у шлюбі більше 20 років, у них з Джанабаєвою встиг вирости син Костянтин. У 2014 році у пари з'явилася друга дитина - син Лука. У квітні 2018 року їхня старшому синові Костянтину виповнилося 14 років.\nНагадаємо про те, що стало відомо, як відреагував Джастін Бібер на новина про госпіталізацію Селени Гомес. Подробиці читай, перейшовши за посиланням.\nЯк тобі такий дует Валерія Меладже та Альбіни Джанабаєвої?


Друк на самоклейкій плівці(оракалі).Друк на власному обладнанні.Співвідношення якості, ціни і швидкості друку: продаж, ціна у Закарпатській області. Реклама в транспорті від "Швидкий АРТ- ДРУК" - 1152603304\nДрук на самоклейкій плівці(оракалі).Друк на власному обладнанні.Співвідношення якості, ціни і швидкості друку\nДрук на самоклейкій плівці(оракалі).Друк на власному обладнанні.Співвідношення якості, ціни і швидкості друкуПослуга\n- друк на самоклейкій плівці(оракалі) проводитися на власному обладнанні\nДрук на оракалі - один з найпопулярніших видів широкоформатного друку, який застосовується для створення яскравої зовнішньої і внутрішньої реклами.\nДрук на плівці Oracal набув широкого поширення завдяки багатьом позитивних властивостям самих плівок.\nВеликий вибір. Плівки різних видів дозволяють вирішувати різні рекламні завдання. Для довгострокових і короткострокових рекламних кампаній можна підібрати різні віді плівки - більш довговічні або такі, які легко знімаються без спеціальних інструментів.\nДрук на плівці-самоклейці не боїться перепадів температур, має хорошу стійкість до високих температур.\nПлівка водонепроникна, не боїться снігу і дощу. Саме тому її часто застосовують для виготовлення зовнішньої реклами.\nДрук на плівці-самоклейці стійкий до вигорання під сонцем. Фарба збереже свій вигляд протягом декількох років. А якщо плівку після друку заламінувати, термін служби буде ще більшим.\nДовговічність і міцність. Плівка досить міцна, не рветься при поклейці. Термін служби багато в чому залежить від якості нанесення плівки на поверхню. Добре проклеєна по краях і в місцях стиків плівка не буде скручуватися під променями палючого сонця.\nКлеїться на різні поверхні. Головне - щоб поверхня була гладкою і рівною. Для поклейки плівки добре підходить скло, пластик, композит, дерево, стіни, підлогу, поверхня автомобіля.\nНизька вартість. Яскравий повнокольоровий друк на оракалі здатний добре привертати увагу перехожих. При цьому ціна значно нижча за виготовлення дорогих об'єднання ємних літер або вивісок, що світяться.\nЛегко клеїться. Для поклейки плівки не потрібна ні вода, ні клей. Досить просто правильно підготувати поверхню.\nЛегко демонтується, не залишає слідів. Якщо плівка досить довго була на певній поверхні і після зняття на ній видно залишки клею або плівки, їх легко видалити звичайним засобом для миття вікон.\nЦіна: від 125 грн./кв.м


Країна Європи Грузія підготувала учениця 10 класу\nСкачати 123,97 Kb.\nРозмір 123,97 Kb.\nПроектна робота на тему країна Європи Грузія підготувала учениця 10 класу\nТериторія країни — 69,7 тис. кв. км.\nЧисельність населення — 5,4 млн. осіб (дані на 1995 р.).\nСтолиця — м.Тбілісі (близько 1,25 млн. жителів).\nДержавна мова — грузинська. Вона належить до картвельської групи іберійсько-кавказьких мов, в яку входять також мегрельська і сванська мови, має власний алфавіт, що використовується з найдавніших часів. Понад 98% етнічних грузинів вважають грузинську мову рідною. Вона широко використовується в економічному, політичному і культурному житті країни. Абхазька мова є офіційною на території Абхазії.\nГрузинська мова — єдина серед іберо-кавказьких мов, яка має древнє алфавітне письмо. Воно передає звуковий склад грузинської мови і утворює писемні та друковані символи цієї мови. Грузинський алфавіт налічує 33 літери (5 голосних і 28 приголосних). Написання літер унікальне: його неможливо порівняти з жодним іншим алфавітом світу.\nУ Грузії є невелика кількість католиків, відносно багато грузинів-мусульман в Аджарії та уздовж південного кордону країни. Абхази — переважно мусульмани-суніти, але є і православні. Азербайджанці, ассірійці і курди — мусульмани. Більшість осетинів — православні. Вірмени, греки і росіяни мають власні православні церкви. Для Грузії характерна релігійна терпимість. У Тбілісі є багато храмів, включаючи синагоги і мечеть.\nВиникнення сучасного національного прапора Грузії датується 25 березня 1917 року, а його автором вважається Якоб Ніколадзе. На той час використовували прапор з трьох рівновеликих смуг: чорної, білої і кизилової. 26 травня 1918 року було проголошено Акт про незалежність Грузії і триколірний прапор піднято над Будинком уряду в Тифлісі як державний. Коли соціал-демократи (меншовики) спробували підняти замість триколірного свій партійний червоний прапор, то це викликало бурю протестів громадськості й тривалий час над урядовою будівлею майоріли два прапори. 21 лютого 1921 року Установчі збори прийняли Конституцію, в якій зазначалося, що «Державний прапор Грузинської Республіки кизилового кольору з чорною і білою смужкою».\n14 листопада 1990 року Верховна Рада Республіки Грузія ухвалила окремі закони про державний герб, прапор, гімн, а також про оголошення перехідного періоду в республіці, у зв'язку з чим було внесено поправки в кілька статей конституції. Зокрема статтю 180 викладено в такій редакції: «Державний герб Республіки Грузія являє собою орнаментовану семипроменеву зірку, золотавий орнамент зірки оточений чорною облямівкою. Простір поміж краями — кизилового кольору. У центрі зірки розташований круглий грузинський щит із полем кизилового кольору, на якому зображений Тетрі Ґіорґі на білому коні із золотими копитами. У правій руці він тримає наготований до бою золотий спис із срібним наконечником, а в лівій — щит із золотою смужкою. На Тетрі Ґіорґі — багряні шаровари і взуття золотавого кольору. На ньому лати блакитної барви в сріблясту карту й біла накидка. З-під лат видно сорочку брунатного кольору. Під сідлом коня Тетрі Ґіорґі — тигрова шкура, сідло — золоте, вуздечка — срібна. Над головою Тетрі Ґіорґі сяє восьмипроменева срібляста зірка; праворуч від неї — сріблястий місяць, а ліворуч — золотаве сонце. Уздовж місяця і сонця розміщено по дві восьмипроменеві зірки. Під конем — зображення гірської вершини».\nСтаття 181 гласить: «Державний і національний прапор Грузії являє собою тканину кизилового кольору прямокутної форми, на якій збоку від древка, у верхньому куті, — чорна (вгорі) і біла (внизу) смужки. Співвідношення ширини прапора до його довжини — 3:5, ширина кожної смужки (чорної і білої) дорівнює 1/5 прапора, а довжина — 2/5 довжини прапора».\n28 грудня 1990 року окремими законами затверджено положення про державні символи. Кизиловий колір інтерпретується як символ славного минулого, чорний — трагічних сторінок в історії народу, білий — надії на світле щасливе майбутнє.


Михайло Бойчук. Монументально розстріляні (ІІ)\nсереда, 03 березня 2021, 01:38\nВ рамках проекту “КАЛИНОВИЙ К@ТЯГ” Укрінформ продовжує розповідь про Михайла Бойчука і бойчукістів\nУ першій частині нашої оповіді ми розповіли про батьків майбутнього лідера групи бойчукістів, молоді роки Михайла Бойчука, його вчителів, перші кроки у мистецтві і втрачене кохання.\n…Високі почуття додають глибини творчій насназі.\nІ 1909 р. галицький маляр відчув: він дозрів конкурувати із кращими з кращих. Тож Михайло Бойчук і вирішив виставити на Осінньому салоні (Salon d’Automne) в Парижі кілька власних творів - “Жінка з гусками”, “Жіночий портрет “а la tempera”, які доволі відрізнялися від решти представлених картин.\nТо була осінь неусвідомлених революцій у живописі.\nЗокрема восени 1909 р. Пабло Пікассо створив знамениту скульптуру “Голова жінки (Фернанда)”, одночасно використовуючи негативний і позитивний простір. Більше того, знаний модератор європейського модернізму, американська письменниця Гертруда Стайн (Gertrude Stein, 1874-1946) вважала однією з перших кубістських картин полотно “Водойма (Резервуар у Хорта-де-Ебро)” (“Le réservoir, Horta de Ebro”), створене Пабло Пікассо наприкінці 1909 р.\nДо оформлення власної течії у мистецтві кожен із виразних лідерів рухався імпульсивно, навпомацки, але неминуче.\nДо честі нашого земляка із глобальним у мистецтві завданням Михайло Бойчук справився першим.\nГрупа “Renovation Bizantine” першого призову - Михайло Бойчук (сидить внизу, в центрі); разом із майстром - Хелен Шрамм, Микола Касперович, Т. Налепінський, Софія Бодуен-де-Куртене, майбутня дружина Софія Налепинська, Софія Сеґно, Яніна Леваковська; Париж, 1910 р.\nУ той час, коли Пабло Пікассо ще не міг позбутися “голубого періоду” і шостий рік писав риси і характер своєї співмешканки-натурниці Фернанди Олів’є (Fernande Olivier; 1881-1966), після примусової втрати кохання Михайло Бойчук шукав розради у мистецтві. Але ж серце не ошукаєш, серце не бажає бути порожнім. Після наглого від'їзду Софії Сеґно одного дня галичанин придивився до “скромної, доброї й безкорисливої”… Софії Налепинської. Як у мемуарах пригадувала її сестра Анна Налепинська-Печарковська про харизматичну особистість, талановитого маляра:\n- Бойчук запалив Софію ідеями, і, чого приховувати, вона закохалася в нього також.\nДивина та й годі, але шляхтичка з Лодзі повністю потрапила під вплив сина землероба. Вона вивчила українську мову, співала українських народних пісень, опанувала гру на бандурі, а будинок прикрашала… гуцульськими ліжниками. Побачивши граничну самовідданість, у Парижі Михайло Бойчук пошлюбив Софію Налепинську, і на два подальші десятиліття вона стала його вірною послідовницею та ученицею.\nПопереду пару чекали великі звершення, і вони не барилися із грандіозними проектами. У квітні 1910 р. на представницькій виставці в паризькому Салоні незалежних (Salon des Artistes Indépendants), де в 43 (!!!) залах роботи виставили понад дві тисячі художників, було подано 18 “колективних” робіт під загальною назвою “Renovation Bizantine” (“Відновлення візантійського мистецтва”).\nАвторами потужного арт-вибуху стало інтернаціональне тріо: галичанин Михайло Бойчук, чернігівчанин Микола Касперович і… полька Софія Сеґно, яку, щоправда, брат давно забрав із столиці Франції та видав заміж.\nЧому саме за творчі підвалини Михайло Бойчук обрав оновлене всіма можливими надбаннями сучасного західноєвропейського малярства візантійське мистецтво? Коли ти в активному культурному середовищі, а тим паче - за кордоном, коли гризе туга, а ностальгія сторазово посилюється, мимоволі шукаєш власне коріння.\nТому у переосмисленні оновленого візантійського мистецтва лідер “Renovation Bizantine” віднаходив національні корені українського живопису.\nЄ свідчення, що у колі паризьких друзів Михайло Бойчук мовив:\n- Ми постільки є школою візантійського відродження, поскільки наша культура перебувала під її впливом. “Нео-візантизм” - це лише термін для полегшого розуміння; в кінцевому рахунку ми маємо на це право. У себе вдома називатимемося інакше.\nОтже, дивакувата мистецька група із раніше нечуваної України привернула загальну увагу - “нео-візантистів” навіть запросили стати членами Міжнародної спілки малярів та письменників. Відомий художній критик Ґійом Аполлінер (Guillaume Apollinaire; 1880-1918) в мистецькому огляді паризького Салону незалежних проаналізував формальні пошуки молодої групи, вказуючи на оригінальність ідей та експериментів,\nПро самобутність групи “Renovation Bizantine” написали французькі, польські та українські видання: “L’Intrasigent”, “Jil Blas”, “Le Journal”, “Paris Journal”, “Demokratie sociale”, “Kurjer Warszawski”, “Literatura I sztuka”, “Nowa gazeta”, “Odrodzenie”, “Діло”.\nЗокрема оглядач французької газета “Paris Journal” застерігав:\n- Вони не такі вже й наївні, щоб повертатися до примітиву. Мудро, з прекрасним почуттям стилю вони насправді продовжують напрямок стародавніх іконописців, тільки твори нео-візантистів украй сучасні.\nНе втримався навіть санкт-петербурзький елітарний часопис “Аполлон”, рецензент якого зазначив:\n- З-поміж анархії та вакханалії, що панують на цьогорічній Виставці незалежних, у дружніх зусиллях цієї (Бойчукової) тісної групи віє щось серйозне й велике - туга за монументальним стилем, за анонімною й колективною творчістю, за живописом, як професійною таємницею артизанів (художників-ремісників) і ченців.\nДоволі швидко групу “Renovation Bizantine” поповнили нові завзяті митці-“нео-візантисти”: Микола Касперович, Софія Налепинска, Софія Бодуен де Куртене, Яніна Леваковська (1890-1972), Хелен Шрамм (вона ж - Гелена Шраммувна) і два теоретики мистецтв - Йосип Пеленський (1879-1957) та Євген Бачинський.\nТак виникла потужна група малярів, так званих “бойчукістів”, котрі свідомо пішли на авторське самозречення, працюючи виключно колективно. Орієнтовані на мистецтво Візантії та Київської Русі, вона вбачали саме у славетному минулому найвищі досягнення в образотворчому мистецтві цілої Європи.\nДавався взнаки прусський порядок, набутий у Мюнхені.\n- Бойчук висовував умови – слухатися його в усьому, навчатися не менше 7 років і протягом цього часу не одружуватися… Ті студенти, які не мали де жити – мешкали у Бойчука.\n…Нагадаю, перша організована групова виставка кубістів сталася на Салоні незалежних у Парижі навесні 1911 р. у залі №41 (“41”), де подавалися картини Жана Метценже, Альбера Ґлеза, Фернана Леже, Робера Делона та Анрі ла Фоконьє, тоді як полотна Пабло Пікассо та Жоржа Брака не експонувалися.\nПеребуваючи у Парижі, спадковий землероб із вишколеним смаком вперше замислився над тим, що годі йому поневірятися по чужинах, а слід саме удома заснувати українську школу церковного монументального малярства.\nВідштовхнувшись від візантійського мистецтва, вона б творчо переосмислила національні традиції іконопису часів українського бароко і створила власний стиль монументального живопису в оздобленні храмів. Відтоді висока місія надихала і вела Михайла Бойчука по життю.\nЯк духовний поводир мистецької групи, він мусив і бачив речі не-проявлені. Доволі швидко Михайло Бойчук збагнув: на тлі загальноєвропейського засилля олійного живопису, повернутися до давньої техніці темпери - нечувано цікаво, оригінально, навіть революційно.\nЯк і народні майстри та аноніми із середньовіччя, бойчукісти відтоді власноруч в’язали пензлі, стругали дошки під майбутні картини, крейдяним левкасом ґрунтували основу, готували фарби із природних компонентів. Оскільки нова школа відновлювала візантизм на новому щаблі еволюції, діялося це крізь призму християнського українства у теорії та українського бароко у принципах живопису.\nІз ким міг Михайло Бойчук поділитися глобальними ідеями?\nТільки із тим, хто міг Митця зрозуміти – із Людиною Божою.\nУ листі до митрополита Андрея Шептицького, датованого 1910 р., йшлося про успіх українців-однодумців на “Салоні незалежних”, а потім адресант переходить до головного: як відродити монументальне мистецтво у наш час?\nІз Божої ласки План є, і він такий:\n- Нашим найгорячішим бажанням було б ввести се в життя. Уявляємо собі се так. Що як повернемо додому, зберемо спосібних хлопців і будемо працювати разом з ними, украшуючи церкви (виконувати фрески, мозаїки і вирізувати та малювати, і подувати золотом іконостаси), таким-то способом виховувати їх і заробляти на утримання цілої школи. Найбільшу надію у тій справі покладаю на Вас, Отче Архипастирю, бо знаю, що Ви оціните важливість сього діла. Гадаю, що також громадство буде нам прихильне, та й буде причинятись до здійснення наших планів.\nВиразними слідами французьких модерністів, а саме: ні за Полем Сезаннном, ні за Оґюстом Ренуаром, ні за Полем Ґоґеном, ні за Пабло Пікассо – у мистецтві Михайло Бойчук не пішов. Нащо? Полишні вели в інше майбутнє, до інших ідей, сягаючи інших знань.\nНе певний у художній цінності постімпрессіонізму, фовізму, кубізму, український маляр повертався до давніших джерел, сповнених великої простоти, людської гідності та моральних чеснот. Хто навчився літати, не страшиться глибини.\nДеяких речей він ще не знав, а окремі навички - не опанував, проте сумлінний першовідкривач точно розумів, куди саме слід рухатися далі, аби дійти до першоджерел саме українського мистецтва.\nНе грузнучи у теоретичних міркуваннях, ідеї Михайло Бойчук перевіряв практикою. Повернувшись в Україну у вересні 1910 р., майстер влаштувався працювати у заснованому 1905 р. Андреєм Шептицьким Національному музеї та незабаром дістав замовлення на перші церковні мальовила.\nЗа час короткого перебування у Львові митець розписував каплицю так званої “Дяківської бурси”, що колись стояла по вулиці Петра Скарґи, 4 (тепер - вулиця Озаркевича).\nФрески, на жаль, не збереглися, бо знищена була сама споруда.\nОднак про розпис дають уяву фрагменти із зображенням “пророка Іллі” та “Тайна вечеря”, які донині зберігаються у Національному музеї у Львові.\n- Як сприйняли новатора удома? – то повчальне запитання.\nУ статті, присвяченій розмалюванням “Дяківської бурси”, перший директор Національного музею у Львові, філолог та мистецтвознавець Іларіон Свенціцький (1876-1956) відверто зазначив:\n- Бойчук взяв за основу до розписів фігурні композиції візантійсько-романського примітиву. Таке трактування розписів не зовсім схвально було прийнято галицькою інтелігенцією, яка захоплювалась панівним стилем “сецесії”.\nВ Україну лідер творчої групи “нео-візантистів”, маляр Михайло Бойчук разом із дружиною Софією Налепинською-Бойчук та найближчим учнем Миколою Касперовичем повернулися у вересні 1910 р. За рекомендацією доброго дорадника і мецената, митрополита Галицького Андрея Шептицького подружжя оселилось у піддашші будинку Наукового товариства імені Т.Ш.Шевченка, що по вул. Чернецького (тепер - вул.Володимира Винниченка, 26) - саме звільнилася майстерня художника Івана Труша.\nНа запрошення директора Національного музею, філолога та мистецтвознавця Іларіона Свєнціцького митець отримав місце роботи, де віддавався улюбленій справі – рятував високу штуку. Митець реставрував, як він сам казав “консервував”, ікони ХV-ХVІ століть, лагідно відновлював безцінні твори темперного живопису, на духовну тематику малював власні композиції. Незабаром Михайло Бойчук дістав важливе замовлення - у церковних мальовилах можна було повністю зужити набуті в Західній Європі знання.\nЧас немилосердний, вибірково він залишає уривки повної картини колишньої світобудови. Не все те, що поставало з-під пензля українського генія, дійшло до наших часів. Зокрема у Львові збереглися, хіба шо, ікони “Тайна вечеря” та “Пророк Ілля в пустелі”, що нині зберігаються у Національному музеї імені А.Шептицького, кілька ескізів у техніці темпера, деякі акварелі та шкіци, рахуючи ескіз портрета митрополита Галицкого та… Леніна.\nУ праведній праці пролетіли чотири роки творчої діяльності.\nБуло всякого, майстер виконував поліхромії кількох церковних будівель. Наймасштабнішими у 1910-1912 рр. стало відновлення львівської каплиці так званої “Дяківської бурси”, що колись стояла по вулиці Петра Скарґи, 4, монастира Вознесіння Господнього отців Василіян у селі Словите (нині - Золочівський район Львівської області), по вулиці Львівській, 49, і церкви Преображення Господнього у м.Ярославі (Польща) по вул. Татарській (Tatarska), що тепер належить Перемисько-Варшавській архиєпархії.\nНеймовірно, але й досі два останні розписи залишаються… зафарбованими зайвим верхнім шаром, бо тільки чекають на дбайливе відкриття духовної спадщини. Слава Йсу, що так, бо донедавна у церкві монастиря Вознесіння Господнього отців Василіян, скажімо, було облаштовано… склад мінеральних добрив.\nНе полінькувався, а спеціально зайшов на сайт Золочівської райдержадміністрації, аби подивитися, які питання привертають увагу місцевих слуг народу? Якщо не рахувати теми переселенців із Донецька, Луганська та Криму, то найбільше тамтешній люд хвилює дилема, адресована Золочівському відділенню Буської ОДПІ:\n- Чи відображається чек на суму більше 200 грн. у звітності з ПДВ?\nЯк закортіло нинішнього голову Золочівської райдержадміністрації записати на прийом у місцевий Дім убогих. Реально, там є такий.\nІз грішної землі повернімося в небесні чертоги сварожого кола.\nУ 1910-1911 рр. на кошти митрополита Галицького Михайло Бойчук відвідав Італію, де у Флоренції, Венеції та Равенні цілеспрямовано вивчав твори монументального мистецтва, передусім - періоду Проторенесансу (Duecento і Trecento, мистецтво XIII та XIV століття, тобто період до епохи Відродження). Окрім того, українського маляра цікавили фрески для опорядження будівель, а особливо - італійське мистецтво Кватроченто (Quattrocento, XV століття, що співпадає з Раннім Відродженням), коли ідеального рівня набули різні технічні прийоми в темпері та мозаїці.\nПро що він дізнався, і в чому остаточно переконався?\nЯк і личить монументалісту, хто дедалі глибше занурювався у народний примітив, мистецький досвід, набутий за кордоном, Михайло Бойчук по-селянськи мудро резюмував:\n- Поїхав, але багато чого там не навчився. Ото і добре.\nЗакінчивши впорядковувати європейські знання, теоретик новітніх старожитностей повернувся в Україну і заходився на практиці перевіряти теоретичні формули. Новітні розвідки в національному образотворчому мистецтві підтримало Наукове товариство імені Т.Г.Шевченка, очолюване в Львові майбутнім головою УНР, а поки професором Львівського університету по кафедрі історії Михайлом Грушевським (1966-1934).\nЯк Михайло Бойчук змінився за останні п’ять років!\nДо Мюнхена виїздив допитливий мужицький малювальник XVIII століття, а до міста Лева з Італії повернувся митець новітнього ґатунку, нео-візантист ХХ століття.\nНовітніми ідеями він просто чарував мистецьке оточення:\n- Майстер, котрий власноруч творить, бачить у творчості попередніх побратимів не цінності старовини (старовинні цінності), а живу цінність творчості. Мистецтво повинно користуватися досвідом, як і всяке ремесло чи наука. Що було б, коли стали б винаходити, вишукувати нові фарби (кольори), а до того не займалися малярством... Вільна людина, яка вільно мислить, їй нічого боятися будь-якого матеріалу - взірців, - боячись втратити себе. Вона використовує все, - і на досвіді, як на фундаменті, будуватиме далі.\nСлава про самобутнього майстра блукала далеко за межами України. І на запрошення відділення слов’янської та руської археології Російського археологічного товариства Михайло Бойчук разом із молодшим братом, маляром-монументалістом Тимофієм “Тимком” Бойчуком та першим помічником Миколою Касперовичем рушили на Лівобережну Україну. У 1912-1914 рр. вони клопоталися реставрацію іконостасу і старовинних розписів у церкві Трьох Святих у с.Лемешах Козелецького повіту Чернігівської губернії, поставленої в стилі козацького бароко ще 1755 р. будівничим Іваном Григоровичем-Барським на кошти славетного графа Олексія Розумовського над могилою його буйноголового батька - Григорія Розума.\nУтім, творчі заміри українського маляра пошматувала Перша світова війна. Михайла Бойчука та його брата Тимка Бойчука, котрі й досі були австрійськими підданими, російська поліція вислала на Урал: спочатку - в м.Уральськ (тепер – західний Казахстан), а звідти – в м.Арзамас, де митцям довелося скніти напівголодним життям.\nКілька золотих років були змарновані. Коли ж у 1917 г. в Україні сталася національно-визвольна революція, культурне життя на Батьківщині пожвавішало. У Києві група ентузіастів заходилася організовувати Українську Академію пластичних мистецтв. Заклад було створено за ініціативи генерального секретаря Міністерства освіти Української Народної Республіки Володимира Стешенка, щоправда, спочатку виникла Установча комісія на чолі з дійсним статським радником (1913), професором мистецтвознавства (1902) Григорієм Павлуцьким (1861-1924). А ось Статут Академії затвердила Центральна Рада УНР 5 листопада 1917 р., урочисте відкриття відбулося 5 грудня т.р. у приміщенні… Центральної Ради. Той факт свідчить, якого значення молода країна надавала розвитку саме культури.\nТож знакову для УНР фігуру, Михайла Бойчука, у листопаді 1917 г. запросили, за особистою ініціативою голови УНР Михайла Грушевського на професорську посаду та запропонували очолити відділення ікони та фрески (пізніше – кафедра монументального мистецтва), а паралельно читати в Академії спецкурс із мозаїки.\nПопервах освітній мистецький заклад розмістився у приміщенні колишнього Педагогічного музею, по Володимирській вулиці, 57, потім його перевели в будівлю колишньої торгової школи. У лютому 1919 р., коли столицю України загарбали війська РСЧА, Українська Академія пластичних мистецтв перетворилася на… державну установу. За пропозицією художника-графіка Георгія Нарбута (1886-1920), затвердженого в лютому 1918 р. на посаді ректора, заклад отримав статус… науково-дослідного інституту.\nУсім цим, дрібним і приземленим, Михайло Бойчук не переймався. Були інші, важливіші та знакові, події. По-перше, у них із дружиною Софією 1918 р. народився первісток, якого батьки назвали Петрусь. По-друге, навчитель набрав перший курс і ґрунтовно готував нових проукраїнських відроджувачів славетної спадщини Візантії. У 1918-1922 рр. його клас відвідували у майбутньому знані національні митці: Тимофій Бойчук (рідний брат), Василь Седляр, Іван Падалка, Іван Липківський, Сергій Колос (1888-1969), Кароль Хіллер (1891-1939, Антоніна Іванова (1893-1972), Кирило Гвоздик (1895-1981), Оксана Павленко (1896-1991), Марія Трубецька (1897-1976), Онуфрій Бізюков (1897-1986), Віра Кутинська (1897-1981, Мануїл Шехтман (1900-1941), Олександр Мизін (1900-1984), Микола Рокицький (1901-1944), Олена Сахновська (1902-1958), Анна Цимлова, Катря Бородіна, Таїсія Цимлова, Тамара Бауман та інші. Взагалі, в орбіті М.Л.Бойчука оберталося більш як сорок прямих учнів, а до його сонячної системи входило за дві сотні малярів різних національностей.\nДо місця цитуючи свого колишнього наставника, професора Краківської школи красних мистецтв Флоріана Цинка, небагатослівний Бойчук навчав не копіювати натуру, а подавати глядачеві уже синкретичні форми. Від студентів він вимагав уникати зайвих деталей, випадкових ракурсів, бо справжнього відкривача цікавить не тимчасове, а Вічне, не зовнішнє, а Глибинне. Бо тільки те, що на споді і складає справжню суть.\nВикладаючи у 1922-1924 рр. старшокурсникам новоствореного Київського інституту пластичних мистецтв принципи малювання людини з натури, професор М.Л.Бойчук давав завдання зобразити жінку, аби схожою вона була не на живу виставлену у класі натурницю, а нагадувала символ, важливий для студента.\nПростота, схематизація і велич думки – ось ключові поняття, якими визначають твори українських монументалістів на чолі з Михайлом Бойчуком.\nВін був із числа тих навчателів, хто реально виховав національного митця нового типу - із синтетичним мисленням, здатним осягнути нові естетичні цінності, якому під силу піднести українське мистецтво до світового рівня. Як Михайло Львович пишався, коли 1922 р. відбувся перший і єдиний випуск його майстерні монументального мистецтва в Українській державній академії мистецтв. Серед випускників сяяла справжня зіркова плеяда, віддані послідовники наставника: Василь Седляр, Іван Падалка, Тимофій Бойчук, Оксана Павленко, Антоніна Іванова, Сергій Колос та… справжня княгиня Марія Трубецька.\nКоли наприкінці 1917 р. галицький маляр повернувся до Києва, справ хлюпотіло море. Про виховання національних кадрів я вже уповів. Але що бентежило власну творчість Михайла Бойчука?\nРоздуми і справи, роздуми і діла.\nЧому за будь-яких часів саме на особистість, а не на школу чи течію, звертають увагу? Бо творча особистість, вона - як Божа монада, вона, я б сказав, одиниця виміру Абсолюту - завжди і скрізь організовує Хаос, розчищаючи шлях Красі та Гармонії. Про Михайла Бойчука в Лівобережній Україні вже чули, тож саме на нього чекали. Чому? Були речі, які тільки такому таланту можна було доручити.\nПерепрошую, він нікого не епатував, не переконував у власній обраності, а лише виявляв огранені риси європейської вдачі. Зокрема художник спромігся бездоганно реставрувати кілька пошкоджених картин у приватному зібранні знаної колекціонери, удови Варвари Ніколівни Ханенко (1852-1922), єдиної жінки-музеєтворця. Після смерті знаного українського мецената Богдана Івановича 26 травня 1917 р., згідно волі померлого, унікальне зібрання артефактів перейшло у власність дружини, а після її смерті колекція мала відійти у власність Києва – за умови, що місто зорганізує загальнодоступний музей. Отже, Варвара Ніколівна заздалегідь мусила впорядкувати експонати. Їй потрібен був саме Він.\nЩе приклад. Скільки не сушили мізки колеги, але саме художник-монументаліст Михайло Бойчук у травні-червні 1919 р. запропонував та виконав із учнями унікальний метод закріплення фресок у хрещальні Софійського собору в і питаннях ремонту Храму протягом десятиліття активно співпрацював із комісією при архітектурній секції Підвідділу з ліквідації майна релігійних установ, а 1924 р. делікатно відкрив фрескові розписи в Успенському соборі Єлецького монастиря в Чернігові, а потім запропонував надійний метод консервації. Давали взнаки роки інтересу до мистецтва періоду Проторенесансу (Дученто і Треченто) та мистецтва раннього Відродження (Кватроченто), коли подібні шедеври народжувалися й… оживали.\nМене особисто дивує діапазон творчої вдачі цього маляра епохи українського Відродження. З одного боку, у вивченні історії мистецтв він, як унікальний енциклопедист, занурився до Х століття - не просто пірнув і запам’ятав десяток - другий імен, а вивчив школи, опанував прийоми, побачив взаємозв’язок ремесел, розкрив професійні таємниці артизанів (художників-ремісників) і ченців. З іншого боку, він генерував надновітні ідеї по-справжньому революційного мистецтва, але за глибиною не пов’язаного із більшовицьким невіглаством.\nБуквально із повітря матеріалізувавши у грудні 1917 р. самобутню школу українських монументалістів - у принципі: явище рівня світової культури, - від самого початку Михайло Бойчук заперечував саму ідею національного мистецтва, ідейну плащаницю українського хуторянства. Він глузував над лінійними українофілами, стверджуючи, що справжнє мистецтво є загальнолюдським. Бо є більш важливіші речі, аніж оспівувати одну націю. Власних послідовників він запалював масштабно:\n- Ми будуватимемо міста, розмальовуватимемо будинки - ми повинні творити Велике мистецтво. (Ми - в розумінні, як всіх тих, хто разом з нами думає і розуміє, так і хто продовжуватиме традиції - це наш творчий шлях).\nРозумієте, на що він замахувався? На роль держави, на велич влади, на монополію Ідеї. Одному годі було й братися, та плеяді монументалістів це здавалося під силу. І, товариші, не слід боятися втрати індивідуальність, як у власних творах, так і в роботах учнів. Тоді Михайло Бойчук висунув, взагалі, запаморочливу за революційністю ідею: якщо мистецтво - це спільне народне добро, що стало надбанням мас, справжні бойчуківці мусять свідомо відмовитися від авторства, працюючи колективно в жанрі монументалізму. Це дозволить звертатися у колективно свідомих творах до сакральних істин мистецтва.\nПринаймні, подібні шедеври блискуче вдавалося створити попередникам, тим анонімним майстрам, хто залишили нам іконопис та храми Візантії і Київської Русі.\n- На практиці, - запитає молодий сучасник, - що бойчукісти зробили і де це можна подивитися?\nУ тім-то й справа, що практична діяльність “нео-візантистів” на чолі з Михайлом Бойчуком радянського періоду виявилась у монументальних розписах, реалізованих як державні проекти. Свідомо власне “Ego” вони поставив на службу молодій країні!\nУявляєте, щось подібне утнули б кубісти чи футуристи?\nІз року в рік анонімна група бойчукістів створювала зразки монументального мистецтва. До початку сезону 1919 р. вони розписали культурно-освітній агітпароплав “Більшовик”, що у травні-серпні плавав Дніпром.\nДо того ж у 1919-1920 pp. група безвідмовно оформлювала агітпоїзди та агітпароплави, що вирушали на фронт.\nУ травні 1919 р. до відкриття I Всеукраїнського з'їзду представників волосних виконкомів святково вони декорували Київський оперний театр.\nПодібно до дружніх мурах, оздобили Луцькі казарми у Києві (1919), де на чотирьох поверхах трудилося 200 (!!!) залучених малярів.\nГрупа оформляла місто до святкування 1 травня 1919 р. На запрошення уряду УРСР у лютому 1921 р. було оформлено приміщення Харківського оперного театру, де відбувся V Всеукраїнський з'їзд Рад.\nБойчукісти художньо освіжили Кооперативний інститут у Києві (1923), виконавши на замовлення зо двадцять портретів державних діячів і службовців на повний зріст.\nДо липня 1923 р. вони частково опорядили Всесоюзну сільськогосподарську і кустарно-промислову виставку, організовану в Москві на Воробйових горах; Україна брала участь у 25 галузевих павільйонах, тож наші фронтони фасадів виявилися унікальними.\nУ 1927-1928 рр. було виконано монументально-декоративне опорядження Селянського санаторію імені ВУЦВК на Хаджібеївському лимані в Одесі; 600 квадратних метрів фресок у вестибюлі та клубному залі складалися з гігантських тематичних панно, портретів та орнаментального оформлення.\nІ скрізь у творчу практику впроваджувалися нові революційно-піднесені теми, свіжі образи-символи, візуально розгорнуті ідеї. Масштаби вражали!\nНайграндіознішими виявилися у 1933-1935 рр. монументальні розписи Червонозаводського оперного театру в Харкові, виконані у тріумфальних формах сталінського “неокласицизму”. Тричі автори вимушено переписували композиційні задуми, відповідно до нових вказівок українських очільників: Станіслава Косіора, Павла Постишева, Володимира Затонського, аж поки в інтер’єрі не з’явились портрети вождів - Леніна, Сталіна, Постишева, піднесені над щасливим радісним юрбищем, абсолютно позбавленим національних рис народних мас.


Чому чоловіки чутливі до жіночих похвал?\nЗапитав: Ardhanari (рейтинг 10173) Категорія: Філософія\nА хто ж з нас нечутливий до похвал? Як то кажуть, і кішці приємно. І хіба жінки не тануть від щирого захоплення їх достоїнствами з боку чоловіків? Просто чоловіків хвалять рідше, вони адже - сильна стать, їм розслаблятися і впадати в сентименти не можна. Суворість і впевненість в собі вони повинні вбирати з молоком матпері. Насправді вони нормальні люди зі своїми слабкостями і комплексами. І потребують розуміння і підтримки. Так що "давайте говорити один одному компліменти, адже це все любові прекрасні моменти." Тим більше, що вони нам нічого не варті.\nВідповів на питання: Moderated\nвсе відбувається тому, що роль головна сама чоловіки-це роль самця. Домагаючись вищої планки на звання найкращого самця, чоловік відчуває себе так як треба. А надати чоловікові цю саму " самцового" може -хто? Звичайно, жінка.\nВідповів на питання: Gougeon


Як заробити 10 доларів на годину 💲💲💲 | May, 2022\nЯк заробити 10 доларів на годину\nЦе трохи схоже на підрахунок овець, перш ніж лягати спати, але фактично ви можете заробити 10 доларів на годину, підраховуючи кількість людей у переповненому районі ...\nЦе можливо завдяки тому, що компанії прагнуть отримати дані про трафік, щоб вивчати їхні місцеві тенденції, маркетингові результати та історичний напрям. Щоб задовольнити їх потребу в цих даних, вони часто наймають людей, щоб вони стояли за їх місцем розташування, і розраховували кількість людей, які входять у двері.\nЯ виконував цю роботу раніше, і її зазвичай досить легко. Це не найцікавіша робота, але вона коштує близько 10 доларів на годину, і це незалежна контрактна робота, тому ви можете вибрати, коли будете працювати.\nКомпанії, якими я працював, - це вимірювання споживчих перспектив та сертифікованого маркетингового поля. Я бачив, як вони наймають людей, щоб підрахувати клієнтів у торгових центрах, продуктових магазинах та кінотеатрах. Деякі з місць розташування вимагають виділитися на передній план, але багато хто з них дозволять вам просто триматися за столом, сидячи у вашому автомобілі.\nЗаявка на обидва компанії досить проста, і майже всі найняті. Після того, як ви були прийняті як незалежний підрядник, ви захочете уважно стежити за своїм списком онлайн-доручень. Коли нові завдання стають доступними, вони будуть розміщені в цьому списку.\nЦього ранку я помітив, що заходи із вимірювання споживчих перспектив мають досить багато робочих місць, які вони намагаються заповнити прямо зараз. Вони не доступні в усіх областях, але це може бути доцільним додати себе до свого списку, щоб ви могли стежити за майбутніми можливостями.\nОновлення: це лише США. На жаль, нашим міжнародним читачам. 🙁\nЦе може стати найцікавішим списком робіт, який ми коли-небудь бачили\nЦі 20 держав підвищують мінімальну заробітну плату в 2017 році. Чи є у вас список?\n26 підліткових дівчат можуть отримати поїздку на все життя - безкоштовно\nЯ випускаю алкоголь на сухий січень. Ось як це заощадить гроші\n2016 Не було все погано. Ось історії, які вам найбільше сподобались в цьому році\nНе плачте вниз на 60 доларів на планувальнику 2017 року. Використовуйте ці 5 DIY ресурсів замість\nДорога, вони скорочують клуб Сем у Техасі. Що відбувається?\nНемає кабелю, немає проблем: ось як стежити за світовою серією безкоштовно\nЧи був Wells Fargo скасувати вашу обліковий запис без попередження? Він намагався допомогти\nЩасливих свят! Wawa's Give Freebies кожен день до 12 грудня\nЯ запустив блог "Мій мама" у січні. 10 місяців пізніше він приніс $ 6000\nПродай себе: ці 5 компаній дадуть вам вашу мрію роботу\nЦя пара просто відійшла від своєї першої фантастичної дати колись - і це було чарівні