ПЕРШІ ПЕРЕТВОРЕННЯ В ЕКОНОМІЦІ.: Авоєванія влади пролетаріатом і створення нового державного\nПЕРШІ ПЕРЕТВОРЕННЯ В ЕКОНОМІЦІ.\nАвоєванія влади пролетаріатом і створення нового державного апарату було лише початком соціалістичної революції. Однією політичної перемоги над буржуазією і поміщиками було недостатньо для знищення капіталізму. Треба було перемогти його ще й економічно. Робочий клас, взявши управління країною в свої руки, використовував державну владу для перебудови старої економіки і організації нової, соціалістичної економіки, для заміни старих, капіталістичних виробничих відносин новими, соціалістичними виробничими відносинами, для ліквідації якої експлуатації людини людиною.\nБез державного керівництва всім суспільством з боку робітничого класу, тобто без встановлення диктатури пролетаріату, не можна було здійснити економічні перетворення в країні. Тільки через диктатуру пролетаріату можливо було експропріювати капіталістів і поміщиків, усуспільнити банки, фабрики, заводи, транспорт, передати їх у власність Радянської республіки і будувати соціалізм. Особливе значення пролетарської держави в перебудові суспільства та створенні соціалістичної економіки обумовлювалося своєрідністю пролетарської революції. Якщо буржуазна революція тільки замінює одну форму експлуатації другий, то пролетарська революція знищує всяку експлуатацію і змінює весь уклад суспільного життя. Якщо буржуазна революція починається зазвичай при наявності більш-менш готових форм капіталістичного устрою, то соціалістична революція не отримує готових форм соціалістичного господарства.\n«Відмінність соціалістичної революції від буржуазної, - говорив В. І. Ленін у березні 1918 року, - полягає саме в тому, що в другому випадку є готові форми капіталістичних відносин, а Радянська влада - пролетарська - цих готових відносин не отримує, якщо не брати найрозвиненіших форм капіталізму, які по суті охопили невеликі верхівки промисловості і зовсім мало ще торкнулися землеробство »21.\nЯкщо капіталістичні виробничі відносини складаються в надрах старого суспільства стихійно, то соціалістичні виробничі відносини створюються шляхом свідомого творчості трудящих мас після захоплення влади пролетаріатом. Це творчість організується і направляється пролетарським державою.\nЕкономічна платформа більшовицької партії, розроблена в своїй основі ще до перемоги соціалістичної революції, передбачала конфіскацію поміщицьких земель і націоналізацію всієї землі, робочий контроль над виробництвом і розподілом, націоналізацію банків, промисловості, транспорту, організацію правильного обміну між містом і селом і т. д. Ця програма перших економічних перетворень в Росії отримала подальший розвиток у рішеннях Комуністичної партії, в постановах і декретах Радянської влади, в працях В. І. Леніна.\nКомуністична партія у своїй діяльності з перетворень старого ладу виходила з об'єктивних законів економічного розвитку суспільства, з назрілих потреб розвитку Росії, з інтересів народу.\n«Ніяких перетворень, що не назрілих абсолютно і в економічній дійсності і в свідомості переважної більшості народу, - писав В. І. Ленін ще в квітні 1917 року, - Комуна, тобто Поради робітників і селянських депутатів, не "вводить", не передбачає «вводити» і не повинна вводити »22.\nРобочий клас Росії приступав до економічних перетворень в неймовірно важких умовах. Радянська влада отримала у спадок господарство, розорене царизмом, імперіалістичною війною і пануванням буржуазії. Для запобігання економічної катастрофи, на межі якої стояла країна, були потрібні негайні і найрішучіші революційно-економічні заходи в промисловості та сільському господарстві. Ці заходи зустрічали шалений опір поміщиків і капіталістів, яким допомагали меншовики та есери. Щоб зломити опір експлуататорів, партія і уряд, спираючись на творчу активність робітничого класу, використовували таку зброю, як робочий контроль над виробництвом і розподілом.\nВведення робітничого контролю над виробництвом і розподілом продуктів було першим кроком Радянської держави до створення соціалістичної економіки. Завдання робітничого контролю полягала в тому, щоб навчити робітників керувати виробництвом і тим самим підготувати перехід підприємств у загальнонародну власність. Разом з тим робочий контроль переслідував мету придушити саботаж капіталістів, організувати охорону підприємств і всіх матеріальних цінностей від руйнування і розкрадання буржуазією і її агентами, поліпшити роботу підприємств, врахувати товари, сировина, паливо для правильного їх розподілу.\nНа деяких підприємствах робочий контроль за ініціативою передових робітників почав вводитися ще до Жовтневої революції. Для цього створювалися особливі контрольні комісії. Однак до тих. пір, поки влада залишалася в руках буржуазії, не могло бути й мови про повне і всеосяжну робітничий контроль. Після перемоги пролетарської революції органи робітничого контролю стали органами панівного класу. Завдання робітничого контролю стала державним завданням. Необхідно було негайно ввести робочий контроль на всіх підприємствах.\nВелику роль у налагодженні робітничого контролю зіграли військово-революційні комітети, а також фабрично-заводські комітети.\nВЦВК 14 (27) листопада 1917 обговорив і прийняв «Положення про робітничий контроль», в основу якого було покладено ленінський проект. У першому пункті положення вказувалося, що робочий контроль необхідний для планомірного регулювання народного господарства. Робочий контроль вводився над виробництвом, купівлею-продажем, зберіганням продуктів і сирих матеріалів, а також над фінансовими операціями. Він встановлювався на всіх промислових, торгових, банківських, сільськогосподарських та інших підприємствах, що мали найманих робітників.\nРобітники і службовці здійснювали контроль через свої виборні органи: заводські і фабричні комітети, ради старост і т. д. Органи робітничого контролю мали право перевіряти всю ділову переписку підприємств та установ, всі книги і звіти за будь період часу. За приховування від представників робітничого контролю продукції (товарів), сировини, палива, а також ділової переписки власники підприємств, складів, закладів підлягали покаранню судом.\nУ містах, великих промислових районах, повітах і губерніях були створені ради робітничого контролю, підлеглі Радам робітничих, селянських і солдатських депутатів. Органи робітничого контролю стали потужним знаряддям Радянської держави в придушенні саботажу буржуазії, у підготовці будівництва соціалістичного господарства.\nРобочі з ентузіазмом зустріли закон про робітничий контроль. Загальноміська конференція фабрично-заводських комітетів Петрограда в листопаді заявила, що вона\n«вітає прийнятий ЦВК Ради робітничих і солдатських депутатів декрет про робітничий контроль, який дає широкий простір творчої діяльності пролетаріату для боротьби з саботажем капіталістів і з створеним ними економічним крахом »23.\nРобочі Москви, Петрограда, а за їх прикладом і робочі Уралу, Донбасу, Поволжя та інших районів країни почали рішуче вводити контроль на всіх підприємствах.\nРобочий контроль серйозно підривав економічну силу буржуазії. Тому капіталісти, іноземні та російські, прийняли його в багнети. Коли робітники московського механічного заводу англійської фірми «Уайт, Чайльд і Віней» постановили негайно ввести на підприємстві робочий контроль, англійські капіталісти - власники заводу відповіли з Лондона телеграмою, що вони категорично відкидають вимога контролю. У листопаді 1917 року в Московський військово-революційний комітет звернулися з протестом проти введення робітничого контролю консули США та Швеції. Російські капіталісти відкрито саботували запровадження робочого контролю. 18 листопада (1 грудня) рада з'їздів гірничопромисловців Уралу заявив, що він не визнає «Положення про робітничий контроль» і буде рішуче протидіяти будь-яким спробам провести його в життя. У грудні з'їзд Всеросійського союзу товариств заводчиків і фабрикантів у Москві не тільки висловив протест проти закону про робітничий контроль, а й зайнявся підготовкою боротьби проти нього. З кожним днем ??капіталісти посилювали саботаж: вони затримували заробітну плату робітникам, скорочували виробництво, зупиняли фабрики і заводи.\nВ інтересах капіталістів діяли меншовики та есери. Вони намагалися спаплюжити ідею робітничого контролю, стверджуючи, що введення його нібито неминуче викличе анархію виробництва, бо робітники не підготовлені до цього кроку. Спираючись на фабрично-заводські комітети і передових робітників, більшовики крок за кроком викривали меншовиків та есерів, що окопалися в правліннях деяких профспілок, зміцнювали профспілки відданими Радянської влади людьми.\nМісцеві більшовицькі комітети і Ради надавали саму діяльну підтримку органам робітничого контролю в боротьбі проти саботажу капіталістів. Радянський уряд прийняв постанову, яка підтверджувало право Рад на конфіскацію підприємств саботажників. Органи Радянської влади в Москві, Петрограді та інших містах конфіскували в грудні 1917 року і на початку 1918 року деякі великі підприємства, що належали злісним саботажникам. Конфіскація підприємств змусила капіталістів рахуватися з радянським законом про робітничий контроль. Це стало великою перемогою робітничого класу. Число підприємств, на яких встановлювався робочий контроль, швидко росло. У листопаді - грудні 1917 року робочий контроль був встановлений на більшості великих і середніх підприємств у головних промислових районах країни.\nНа Нижегородської губернської конференції фабзавкомів в січні 1918 року представник Сормовского заводу повідомив: «Робітники дістають сировину, розподіляють його по цехах і контролюють справу виробництва. Фінансова справа теж переходить в руки робітників. Всі замовлення під контролем комітету »24.\nТак було і на багатьох інших підприємствах.\nОргани робітничого контролю були активними помічниками комуністичних організацій та Рад у боротьбі за підвищення продуктивності праці і зміцнення дисципліни на підприємствах.\nЗаводський комітет Путилівського заводу, обговоривши 27 листопада (10 грудня) 1917 року питання про трудову дисципліну і паливній кризі, запропонував робочим тимчасово виконувати будь-які роботи на заводі, особливо по заготівлі палива. Всім, хто відмовлявся від цих робіт, комітет постановив виплачувати тільки третина окладу. Тих, хто повторно відмовлявся від роботи, вирішено було звільняти з заводу, як осіб, що дезорганізують загальну справу.\nУ січні 1918 року загальні збори робітників Саратовської мануфактури зобов'язало контрольну комісію фабрики накладати стягнення на всіх, хто недобросовісно працює.\nОбласна рада фабрично-заводських комітетів Уралу в опублікованому 21 грудня 1917 (3 січня 1918 року) зверненні до місцевих органів робітничого контролю і до всіх робочих писав:\n« Капіталісти хочуть вас взяти змором. Не піддавайтеся! Не кидайте верстатів, прагнете підняти продуктивність праці. Фабрики і заводи, шахти та залізні дороги суть ваші бойові позиції »25.\nПерший обласний з'їзд профспілок робітників-металістів і гірників Уралу заявив в січні 1918 року, що лише створення залізної пролетарської дисципліни дасть можливість перемогти капіталізм і насаджувану їм економічну раз-РУХу.\nЗа допомогою органів робітничого контролю робітничий клас Росії зривав спроби буржуазії і її прислужників заплутати, розладнати, підірвати виробництво, посилити економічну розруху в країні, рятував найважливіші підприємства від руйнування саботажниками. Тисячі передових робітників, зайнятих в органах робітничого контролю, набували досвіду керівництва виробництвом, поступово перетворювалися на справжніх радянських господарників.\nЗ перших же днів революції перед Радянським державою постало питання про створення вищого загальногосподарського органу регулювання народного господарства. Таким органом став заснований на початку грудня 1917 при Раднаркомі Вища рада народного господарства (ВРНГ). ВРНГ був створений як бойовий орган пролетаріату в галузі економіки.\n«Від робітничого контролю, - говорив В. І. Ленін у січні 1918 року, - ми йшли до створення Вищої ради народного господарства. Тільки ця міра разом з націоналізацією банків і залізниць, яка буде проведена в найближчі дні, дасть нам можливість взятися за спорудження нового соціалістичного господарства »26.\nУ декреті про створення ВРНГ говорилося, що його завданням є організація народного господарства і фінансів. ВРНГ було надано право конфіскації та примусового синдикування різних галузей промисловості і торгівлі та проведення інших економічних заходів. Йому були підпорядковані всі установи з регулювання народного господарства.\nДіяльністю ВРНГ повсякденно керували Центральний Комітет Комуністичної партії і Радянський уряд. До складу першого ВРНГ входили Ю. Ларін, Г. І. Ломов (Оппоков), В. М. Молотов, М. А. Петров (Савельєв) та інші.\nВажко було працювати першим радянським господарським органам. Не було ні досвіду, ні апарату. Ось що розповідав про початкову діяльності ВРНГ Г. І. Ломов (Оппоков):\n«Ситуацією, організації у нас ще не було, апарату - ніякого. Те, що ми застали в прекрасній будівлі міністерства торгівлі і промисловості на Тучковій набережній - це штук 6 автомобілів з шоферами, які були сповнені ентузіазму і хотіли надати всіляку підтримку перевороту, та з десяток кур'єрів, які всі були на своїх місцях. Ніде не можна було знайти жодного службовця ...\nМи працювали без співробітників, у величезному холодному приміщенні, при саботажі з боку інтелігенції »27.\nІ тільки ціною величезних зусиль поступово був створений апарат. ВРНГ розгорнув кипучу і плідну діяльність.\nНа початку 1918 року в системі ВРНГ стали створюватися великі виробничі об'єднання - главки і центри. Першими з них були утворені Главкожа (Головний комітет з шкіряним справах) і Центротекстиль (Центральний комітет текстильної промисловості). Главки та центри об'єднували діяльність як націоналізованих, так і не націоналізованих підприємств.\nЗ кінця 1917 року почали організовуватися місцеві органи управління народним господарством: районні (обласні), губернські та повітові раднаргоспи. Районні (обласні) раднаргоспи створювалися переважно у промислових районах PI територіально об'єднували кілька губерній. 23 грудня 1917 (5 січня 1918) ВРНГ затвердив положення про районні (обласних) та інших місцевих совнархозах. Місцевим совнархозам доручалося налагоджувати економічне життя в своїх районах, спрямовувати діяльність органів робітничого контролю, керувати націоналізованими підприємствами, здійснювати фінансовий контроль ^ облік і розподіл засобів виробництва, сировини, палива і т. д. Раднаргоспи мали право видавати постанови, обов'язкові для всіх господарських організацій та приватних власників підприємств даного району. Надання широких 9 ІГВ, т. з прав губернським і повітовим господарським органам сприяло розвитку місцевої ініціативи.\nОдним з перших у січні 1918 року була створена Рада народного господарства Північного району ', в який входили Петроград, а також Петроградська, Олонецкая, Псковська, Новгородська, Череповецкая, Архангельська і Вологодська губернії. У порівняно короткий термін Раднаргосп став справжнім організатором багатогалузевого господарства Північного району.\nУ січні 1918 року був організований Раднаргосп Московського промислового району, що отримав назву Московського районного економічного комітету. У сферу його діяльності входили 14 центральних губерній Росії.\nВРНГ і місцеві раднаргоспи зіграли велику роль в підготовці умов для націоналізації промисловості. Комуністична партія надавала величезного значення цим новим органам управління господарством.\n«... На Вища рада народного господарства, - говорив В. І. Ленін навесні 1918 року, - лягла тепер одна з важких і одна з найбільш вдячних завдань» 28.\nВ. І. Ленін підкреслював, що з зміцненням соціалістичного ладу роль Рад народного господарства буде всіляко підвищуватися, що\n«Апарату типу Вищої ради народного господарства судилося рости, розвиватися і міцніти, заповнюючи собою всю найголовнішу діяльність організованого суспільства» 29.\nСеред перших соціалістичних перетворень важливе місце займали оволодіння Державним банком, націоналізація приватних банків і злиття їх в єдиний радянський Державний банк. Без цих заходів не можна було здійснити дієвий робочий контроль над виробництвом і розподілом, провести націоналізацію промисловості, опанувати командними висотами народного господарства, ліквідувати фінансову залежність Росії від міжнародного імперіалізму '. Радянське держава змушена була прискорити націоналізацію банків, бо російська та іноземна буржуазія почала широко використовувати банки для фінансування внутрішньої контрреволюції. З Петрограда, Москви та інших міст банкіри переводили гроші на околиці країни, де створювалися найбільш сильні осередки контрреволюції, а також в іноземні банки. Банківські ділки піддавали фінансовій блокаді ті підприємства, на яких був встановлений робочий контроль, саботували всі важливі заходи Радянської держави. Вони поспішали вилучити з банків грошові вклади та інші цінності, щоб передати десятки мільйонів рублів контрреволюційним генералам. Злочинні махінації буржуазії могли бути припинені лише рішучими революційними заходами.\n26 жовтня (8 листопада) 1917 року пролетаріат взяв у свої руки Державний банк. Цей банк був єдиним у Росії емісійним банком (тобто таким банком, який мав право випускати грошові знаки та інші засоби грошового обігу). Всі приватні банки отримували кошти з Державного банку. Маючи у своєму розпорядженні Державний банк, Радянська влада стала встановлювати контроль над приватними банками, багато з яких перебували в залежності від іноземних імперіалістів, головним чином французьких і англійських. Наприкінці листопада 1917 приватні банки, не маючи готівки, звернулися за допомогою в Держбанк. Але Держбанк погодився видати їм гроші тільки за тієї умови, якщо над діяльністю цих банків буде встановлений радянський контроль. Безвихідне становище змусило банкірів піти на поступки. З 4 (17) грудня приватні банки почали працювати на нових умовах.\nОднак формально погодившись визнати контроль Радянської влади, банкіри при найменшій можливості боролися проти радянської фінансової політики. Банківські верховоди посилено готували фінансовий змову проти Радянської держави. Вони організували таємний союз приватних банків. Цей союз почав друкувати спеціальні бони (грошові знаки), які повинні були прийматися всіма приватними банками. Таким шляхом банкіри припускали обійти контроль Держбанку. Але серед банківських службовців знайшлися люди, яким були близькі інтереси народу. Вони попередили органи Радянської влади про підготовку змови. Зволікати з націоналізацією приватних банків більше було не можна. 13 (26) грудня 1917 року Радянський уряд звернувся з відозвою до революційних військ столиці та поставило перед ними завдання - вигнати саботажників з банків і забезпечити можливість\n«Твердого і чесного народного контролю там, де панували хижацтво і обман» 30. Загони червоногвардійців, революційних солдатів і матросів вранці 14 (27) грудня зайняли всі приватні акціонерні комерційні банки Петрограда. Увечері ВЦВК при лютих протестах меншовиків та есерів прийняв декрет про націоналізацію банків, за яким банківська справа оголошувалося державною монополією, а всі приватні акціонерні банки та банківські контори об'єднувалися з Державним банком. У декреті підкреслювалося, що Радянський уряд повністю забезпечить інтереси вкладників, що належать до трудящим класам. Одночасно ВЦВК прийняв декрет про ревізію сейфів в приватних банках: золото в монеті і злитках підлягало конфіскації, а гроші - внесенню на поточний рахунок Держбанку.\nУ короткий термін органи Радянської влади по всій країні взяли приватні банки в свої руки. Радянська держава відібрало у буржуазії величезні цінності і позбавило її тим самим сильного зброї.\n21 січня (3 лютого) 1918 ВЦВК затвердив декрет про анулювання державних позик.\nЦей декрет мав не тільки велике економічне, але й політичне значення. Заборгованість Росії за зовнішніми та внутрішніми позиками напередодні Жовтневої революції становила 60 мільярдів рублів, у тому числі з іноземних позик 16 мільярдів рублів. Трудящі Росії змушені були щорічно виплачувати російської та іноземної буржуазії тільки одних відсотків близько 3 мільярдів рублів. За допомогою позик англійські, французькі, американські, бельгійські та інші імперіалісти безсоромно грабували Росію. Анулювання Радянським урядом усіх внутрішніх і зовнішніх позик зняло з плечей трудящих важкий податковий тягар, звільнило країну від кабали іноземного капіталу.\nЦей крок Радянської влади викликав вибух сказу в таборі міжнародної буржуазії. 31 січня (13 лютого) 1918 дипломатичний корпус в Росії звернувся в Наркомзаксправ з нотою протесту, в якій заявляв, що подаються посольствами уряду не визнають декрету про анулювання боргів. Радянський уряд рішуче відхилило ноту іноземних імперіалістів.\nРадянська держава, опанувавши банками, отримало можливість приступити до створення нової, соціалістичної кредитно-фінансової системи. Емісійний апарат був вирваний з рук буржуазії. Вперше в історії людського суспільства випуск грошей, грошовий кредит стали служити інтересам широких трудящих мас. Націоналізація банків дозволила використовувати для соціалістичного будівництва величезні кошти, що знаходилися раніше в руках капіталістів. Перехід банків до Радянської держави позбавляв буржуазно-аомещічью контрреволюцію основних внутрішніх джерел фінансування. Радянська влада не допустила повторення помилки, яку зробила в 1871 році Паризька Комуна, залишивши банки у буржуазії.\nНаціоналізація банків полегшувала перехід від робітничого контролю до націоналізації великої промисловості.\nЩе в перші дні Радянської влади в руки пролетарської держави перейшли всі колишні так звані казенні заводи, шахти, рудники, фабрики, майстерні та інші про-промислові підприємства. Серед них були такі великі заводи, як Обухівський, Балтійський, Ижорский і багато інших. Цим був покладений початок створенню соціалістичної промисловості.\nПриступаючи до націоналізації приватної промисловості, Радянська держава намічало взяти в свої руки в першу чергу ті заводи і фабрики, які мали першорядне значення для народного господарства, - металургійні, машинобудівні та інші, а також ті підприємства, власники яких відмовлялися визнати робочий контроль і зупиняли виробництво . Злісний саботаж капіталістів змусив Радянську владу прискорити націоналізацію ряду заводів, фабрик, шахт.\n17 (30) листопада 1917 Раднарком ухвалив націоналізувати Лікінський мануфактуру (поблизу Орєхово-Зуєво). Це був перший декрет Радянського уряду про експропріацію великих капіталістів, прийнятий у відповідь на саботаж підприємців.\nЗ проханням відібрати підприємства у фабрикантів і заводчиків Уралу звернулися до Радянського уряду уральські робітники. Тривалий саботаж капіталістів привів майже в повний розлад підприємства цього найважливішого промислового району країни. В. І. Ленін, ознайомившись з положенням справ на Уралі, дав вказівку негайно почати підготовку до націоналізації уральських підприємств. На початку грудня 1917 Радянський уряд націоналізував майно ряду акціонерних товариств Уралу. Так, 8 (21) грудня був опублікований декрет про конфіскацію підприємств Богословського гірського округу, одного з найбагатших промислових районів Уралу. Слідом за цим Раднарком націоналізував підприємства акціонерного симська суспільства гірських заводів, підприємства Киштимского і Сергинском-Уфалейского гірничих округів Уралу. Майно підприємств декількох округів націоналізував обласна Рада Уралу.\nУ власність держави 27 грудня 1917 (9 січня 1918 року) перейшов один з найбільших заводів країни - Путилівський завод в Петрограді. У числі перших націоналізованих підприємств були також Невський завод і завод «Арматурно-Електричне суспільство» в Петрограді, завод акціонерного товариства «Дека» в Олександрівську (Запоріжжя), завод Шиманського в Харкові, фабрики товариства «Коновалов» в Костромській губернії і багато інші великі підприємства .\nДо березня 1918 року в власність держави перейшла половина шахт Донбасу. І тільки інтервенція німецьких імперіалістів навесні 1918 року зірвала завершення націоналізації великої промисловості Донбасу і прилеглих до нього районів. У березні 1918 року Раднарком Туркестанського краю оголосив державною власністю підприємства бавовняної, нафтової та кам'яновугільної промисловості Туркестану. Кількість націоналізованих підприємств росло з місяця в місяць. У Петрограді до кінця березня було націоналізовано 10 заводів, а до травня - вже близько 40, не рахуючи казенних заводів. У Москві та Московській області до квітня 1918 року було націоналізовано 58 великих підприємств. Всього в країні, за неповними даними, на 1 червня 1918 було враховано 513 великих націоналізованих підприємств, з них понад 200 становили підприємства металургійної та машинобудівної промисловості.\nРобочі докладали всіх зусиль до того, щоб налагодити роботу державних підприємств. На заклик Комуністичної партії робочі націоналізованих заводів і фабрик брали зобов'язання забезпечити нормальну роботу підприємств, встановити на них твердий порядок і сувору дисципліну. Зачинателями в цій справі виступили робітники Петрограда, Москви і Уралу.\nВажко довелося в перший час робочим націоналізованих підприємств. Відсутність грошових коштів (їх пограбували колишні власники заводів і фабрик), палива і сировини, голод, саботаж службовців, розкладаюча робота меншовиків та есерів - все це ускладнювало роботу перших державних фабрик і заводів. Коли робоче правління Лікінський мануфактури прийшло приймати справи, жоден із службовців старого правління не з'явився. Усі найважливіші книги і документи були вивезені. У касі правління виявилося всього 42 рубля 60 копійок. Колишнє правління захопило з собою всі гроші і виплачувало ними платню саботажникам. Сировини залишалося на складах всього лише на два-три місяці. Господарі анулювали всі угоди на бавовну з фірмами. Не було палива. Продовольча лавка пустувала. Капіталісти через своїх ставлеників у різних установах намагалися закрити мануфактуру. Їм активно допомагали меншовики, які залякували службовців та несвідомих робітників. Буржуазний союз інженерів Орехово-Зуєвського району зажадав від свого члена - технічного директора Лікінський мануфактури - залишити підприємство. За відмову виконати цю вимогу він був виключений з союзу інженерів. Проте ніякі підступи ворогів не могли перешкодити робітникам пустити фабрики в хід. Капіталісти і їх посіпаки незмінно наштовхувалися на свідомість і революційну пильність робітників, які вирішили у що б то не стало налагодити нормальну роботу фабрик.\nРадянська влада прийшла на допомогу робітникам. Московська Рада відпустив новому правлінню 200 тисяч рублів. Крім того, лікінци отримали 65 тисяч рублів від московського профспілки текстильників. Завдяки цій допомозі правління змогло видати робочим заробітну плату, кбторую вони не отримували з серпня 1917 року. Енергія, наполегливість, ентузіазм робітників, які відчули себе господарями, зробили свою справу. Через три тижні після націоналізації, 11 (24) грудня, була пущена фарбувально-обробна фабрика, а 19 грудня (1 січня 1918 року) - вся Лікінський мануфактура, не діяв через саботаж колишнього її власника фабриканта 'Смирнова більше трьох місяців.\nРобочі довели, що вони можуть управляти виробництвом без капіталістів. Делегації багатьох фабрик і заводів приїжджали до лікінцам вчитися. Делегати виїжджали з твердою впевненістю в тому, що вони також зможуть сміливо взяти підприємства у свої руки.\nСеред перших економічних заходів Радянської влади важливе місце займало оволодіння залізничним транспортом і торговим флотом. Без цього невозмояшо було налагодити постачання промисловості сировиною і паливом, населення міст - продовольством, армії - всім необхідним для захисту Радянської країни.\nВелика частина залізниць Росії до Жовтневої революції належала казні. Після взяття пролетаріатом влади ці дороги відразу ж перейшли у власність Радянської держави. На дорогах були створені військово-революційні комітети, які стали наводити на них порядок. Передові робітники-залізничники вели вперту боротьбу з саботажем, організованим на дорогах менипевістско-Есе-Ровський Вікжелем. Щоб остаточно зламати саботаж, необхідно було докорінно реорганізувати і зміцнити професійні організації залізничників, які були роздроблені меншовиками і есерами на безліч вузьковідомчих профспілок.\nПролетарським ядром залізничників була профспілка робітників і майстрових - найчисленніший і дійсно виробничий союз. Він об'єднував близько 400 тисяч осіб; керували ним більшовики. 12 (25) грудня 1917 року профспілка робітників і майстрових скликав Надзвичайний Всеросійський з'їзд залізничних робітників і майстрових. На з'їзді були присутні 276 делегатів, з яких 174 були більшовики. На засіданні з'їзду виступив В. І. Ленін.\n«Ви знаєте, - говорив він, - як важка для країни залізнична розруха, що збільшується саботажем. верхівок чиновництва. Ви знаєте, що залізнична розруха унеможливлює правильний обмін між містом і селом, який так необхідний для врегулювання продовольчої справи. І щоб врегулювати залізничне сполучення, нам необхідна ваша допомога, товариші. Тільки спільними зусиллями з вами ми зуміємо зламати безлад і зміцнити владу робітників, солдатів і селян »31.\nЗ'їзд засудив політику менипевістско-есерівського Вік-Желя і повністю підтримав всі заходи Радянського уряду.\n18 (31) грудня зібрався з'їзд залізничників, на який прибуло 700 делегатів, які представляли всі професії працівників залізничного транспорту. Есеро-менипевіст-ський блок протягнув на з'їзді резолюцію про підтримку Установчих зборів. Тоді частина делегатів на чолі з більшовиками залишила з'їзд і, спираючись на основну масу залізничників, оголосила себе Надзвичайним Всеросійським залізничним з'їздом.\nНадзвичайний з'їзд затвердив положення про управління залізницями Радянської республіки. Управління дорогами покладалося на Ради залізничних депутатів та їх виконавчі комітети. З'їзд розпустив менипевіст-ско-есерівський Викжель, обрав Всеросійський виконавчий комітет залізничників (Вікжедор) і доручив йому управління всіма залізницями Республіки. З 40 членів комітету 25 були члени більшовицької партії. Вікжедор утворив колегію Народного комісаріату шляхів сполучення. На з'їзді була виділена також комісія для підготовки націоналізації приватних залізниць.\nПередові залізничники, керовані більшовиками, посилили наступ проти саботажників, проти всякої неорганізованості на транспорті і вже в перші місяці 1918 домоглися деяких успіхів. На початку 1918 року покращилася робота на Миколаївській, Омській і інших залізницях. Про зрушення на залізничному транспорті говорили і загальні підсумки роботи залізниць за перші три місяці 1918 року. Якщо в січні 1918 року погрузка на всіх залізницях РРФСР становила 7353 вагона на добу, то в березні 1918 року вона збільшилася до 8128 вагонів на добу. Залізничники з перших же днів самостійного управління транспортом довели, що вони самі, без буржуазії, можуть успішно огранізувати роботу транспорту по-новому, в інтересах соціалістичного будівництва. Перші кроки на цьому шляху були зроблені. Однак чекала величезна робота, що вимагала воістину героїчних зусиль трудящих, бо транспорт був неймовірно зруйнований, більше, ніж будь-яка інша галузь господарства.\nРадянська влада посилювала контроль за діяльністю приватних залізниць, готуючись до їх націоналізації. Раднарком декретами від 28 червня і 4 вересня 1918 оголосив всі приватні дороги власністю Радянської держави.\nВажливу роль в економіці Росії грав водний транспорт. У 1913 році на його частку припадала майже половина всіх вантажоперевезень в країні. До моменту пролетарської революції в руках приватних власників знаходилися тільки річковий торговельний флот і невелика частина морського торгового флоту. Основна частина морського флоту була у віданні військово-морського міністерства.\nСоціалістична революція в жовтні 1917 року зробила морський флот надбанням народу. Буржуазні уряди багатьох країн почали самочинно захоплення російських судів, що знаходилися в іноземних портах. У водах Тихого океану американці й англійці захопили 6 російських суден. У Фінляндії була захоплена флотилія російського Червоного Хреста у складі 7 госпітальних і допоміжних суден, в Норвегії -8 пароплавів Північного російського пароплавства. Багато судів потрапило до білогвардійців. Всього до літа 1918 було захоплено 275 судів, що належали Радянському державі, що становило понад 60 відсотків торгового флоту Росії.\nУ перші місяці Радянської влади на річковому транспорті ет над тією частиною морського флоту, яка перебувала ще в руках приватних ^ власників, був встановлений робочий контроль. На введення контролю судновласники відповіли саботажем. Щоб припинити його, робочі зажадали націоналізації водного транспорту. Наприкінці січня 1918 Раднарком прийняв декрет про націоналізацію торгового флоту.\nУ середині лютого зібрався Всеросійський з'їзд працівників водного транспорту. З'їзд схвалив декрет про націоналізацію торгового флоту. Водники об'єдналися в один союз. З'їзд обрав Центральний комітет союзу (Цеквод), в якому половину місць отримали більшовики. Вони розгорнули боротьбу за вигнання меншовиків та есерів з профспілки водників. Трудовий ентузіазм і революційна свідомість робітників-водників допомогли зломити саботаж судновласників і врятувати значну частину флоту від загибелі.\nПерші соціалістичні заходи в економіці Росії - встановлення робітничого контролю, націоналізація банків, транспорту і значної частини великої промисловості - завдали нищівного удару по економічним позиціях буржуазії в країні. Період з жовтня 1917 по лютий 1918 року, коли робочий клас здійснював стрімкий наступ на буржуазію, яка шалено пручалася, В. І. Ленін назвав періодом «червоногвардійської атаки на капітал». За цей час Радянська влада зосередила в своїх руках основні командні висоти народного господарства. Зламавши економічну міць буржуазії, Радянська держава змогло переможно ліквідувати перші спроби\nконтрреволюції повалити робітничо-селянський уряд.\nВелика Жовтнева соціалістична революція поряд з соціалістичними перетвореннями дозволила завдання, не завершені буржуазно-демократичною революцією. Радянська влада до кінця ліквідувала поміщицьке землеволодіння - цю основу всіх пережитків кріпацтва. В умовах перемоги пролетаріату націоналізація землі не тільки завершувала буржуазно-демократичні перетворення, а й розчищала шлях для соціалістичної перебудови сільського господарства.\nТрудящі селяни з величезною радістю зустріли декрет про землю, прийнятий на II Всеросійському з'їзді Рад. Вони висловлювали повну довіру Комуністичної партії і Радянському уряду, створеному II з'їздом Рад.\nОсь характерне для того часу повідомлення з Ржевського повіту Тверської губернії:\n«Селяни гаряче вітають новий уряд і партію більшовиків. Вили винесені резолюції, запропоновані більшовиками, під гучні оплески і крики: «Хай живе нова влада на чолі з Леніним! Смерть експлуататорів! »На виборах в Установчі збори селяни голосували поголовно за більшовиків ... Маєтки, весь живий і мертвий інвентар беруться на облік волосними комітетами »32.\nЗбори селян села Іванівки, Воронезького повіту, Воронежської губернії, заявило:\n«Визнаючи, що тільки партія більшовиків бореться за швидкий мир, за негайний безкоштовний перехід землі до селянства, постановлено голосувати тільки за список соціал-демократів більшовиків ...» 33\nТакі постанови приймалися селянами в багатьох місцях.\nЗ усіх кінців країни в Петроград йшли запити про землю. Селяни і солдати хотіли швидше отримати текст радянського земельного закону і практичні вказівки про те, як його проводити в життя. У перші ж дні після освіти Рада- ського уряду в Смольний стали приїжджати селяни, щоб неодмінно особисто «від самого Леніна» дізнатися про новий земельний законі. Незважаючи на те, що В. І. Ленін виконував найскладніші і різноманітні обов'язки голови Раднаркому, він знаходив час особисто брати селян-ходоків. Член більшовицької партії А. Г. Шліхтер, який виконував у той час обов'язки Народного комісара землеробства, згадував:\n«На другий чи третій день мого наркомземства в мою приймальню з'явилася делегація, що складалася з трьох хліборобів Чернігівської губернії. Серед них особливо виділявся представницький сивобородий старий, справжній селянин, тільки що, здавалося, що відірвався від сохи. Він звернувся до мене з розпитуваннями, що стосуються індивідуальних і конкретних потреб його села в земельному питанні, отримав від мене всі роз'яснення і вказівки, але в той час, як всі інші делегації, отримавши відповідь, звичайно відразу ж ішли, - я помічаю, що мій старий йти але збирається. Чекаю, що буде далі ... Трохи пом'явшись і покрекче, як це звичайно роблять селяни в скрутних випадках, старий запитує мене: -\nТовариш, як би побачити Леніна? -\nА навіщо, - кажу, - він вам потрібен? -\nНе можу, каже, поїхати додому, не побачивши Леніна. Я повинен його побачити й повинен сказати потім своїм, що я його бачив, і з таким наказом послали мене сюди мої односельці. Вони мені сказали: «Неодмінно від самого Леніна дізнайся, що і як треба робити» »34.\nАвторитетні роз'яснення глави Радянського уряду розносилися ходоками в самі глухі села. До ходокам, який повернувся з Петрограда, сходилися селяни з навколишніх сіл, щоб послухати людину, яка була у В. І. Леніна. Мудрі поради В. І. Леніна, дозволяв дуже складні і заплутані місцеві питання про землю, справляли величезне враження на трудящих селян.\nПісля бесіди з трьома делегатами Сердобський Ради робітничих, солдатських і селянських депутатів Саратовської губернії В. І. Ленін написав 5 (18) листопада 1917 року «Відповідь на запити селян», в якому давалися чіткі вказівки, що мають невідкладно зробити трудящі селяни в селі. Відповідь розсилався на місця 'за підписом голови Раднаркому В. І. Леніна як офіційний документ Радянського уряду.\nЦентральний Комітет Комуністичної партії і Радянський уряд послали в село тисячі агітаторів і організаторів - передових робітників Москви, Петрограда, Іва-ново-Вознесенська, Нижнього Новгорода та інших міст. Робочий клас, спираючись на союз з сільською біднотою, згуртовував трудящих селян навколо Рад і допомагав їм організовано проводити конфіскацію поміщицьких земель і маєтків.\nКомуністична партія закликала трудящих селян переобрати ті земельні комітети, в яких сиділи кулаки і есери, і створити комітети з трудящих селян там, де цих комітетів ще не було. Необхідно, писала більшовицька газета «Сільська біднота»,\n«Негайно обрати земельні селянські комітети, та не такі, як влаштував міністр Чернов, що в них сидить старий поміщик, та земський, да поп, а справжні селянські земельні комітети, щоб у них сиділа селянська біднота» 35.\nОрганізаційна та агітаційна робота, розгорнута в селах і селах більшовиками в дні тріумфальної ходи Радянської влади, сколихнула мільйони трудящих селян. Селяни під керівництвом губернських, повітових, волосних і сільських Рад переобирали комітети. Вплив есерів у земельних комітетах і Радах селянських депутатів падало.\n26 листопада (9 грудня) 1917 зібрався II Всеросійський з'їзд селянських депутатів. З'їзд одноголосно прийняв резолюцію з аграрного питання, в якій говорилося:\n«З'їзд вітає скасування декретом Ради Народних Комісарів приватної власності на землю і звертається до трудового селянства із закликом взяти все поміщицькі господарства з усім живим і мертвим інвентарем і спорудами у відання земельних комітетів» 36.\nНа з'їзді були схвалені проект нового положення про земельні комітетах та інструкція про врегулювання земельних відносин.\nУ більшій частині губерній, де перемогла Радянська влада, конфіскація поміщицьких маєтків проходила організовано, на основі радянських земельних законів. Всі поміщицькі, монастирські, церковні та удільні землі разом з живим і мертвим інвентарем бралися на облік земельними комітетами, а потім передавалися в користування селянства. Так, наприклад, волосний сход Дороховський волості, Старицького повіту, Тверської губернії, ухвалив:\n«1) реквізувати лісу і землі, як надільні, так і власницькі, що знаходяться в межах нашої волості, і передати в розпорядження волосного земельного комітету ... 3)\nЗаборонити всім господарям лісів як продаж дров, так і рубку на дрова, на споруди і т. д. 4)\nНе робити самовільних захоплень реквізованих земель і лісів, а також і сіножатей і орної, обробленої і засіяної землі. 5)\nВсі громадяни волості повинні прийти на допомогу земельному комітету в правильному розподілі реквізованих лісів і земель; в іншому випадку, за самовільне захоплення відповідатимуть перед революційним військовим судом »37.\nЗбори селян села Останкіно, Ростокінскій волості, Московського повіту, оголосило в січні 1918 року графу Шереметєва, що воно постановило передати всі графські землі з лісами і водами, весь живий і мертвий інвентар з усіма житловими та нежитловими будівлями у власне народне надбання жителів Останкінського району.\nТакий організований характер носила конфіскація поміщицьких земель в більшій частині повітів Московської, Тверської, Ярославської, Костромської, Пензенської, Курській, Орловській та інших губерній Центральної Росії.\nРадянський уряд рішуче боролося проти розкрадання кулаками господарського інвентарю конфіскованих маєтків. Коли голова Острогозького Ради Воронезької губерній запросив Раднарком, як вчинити з цінностями поміщицьких маєтків, розгромлених селянами за намовою куркулів, В. І. Ленін наказав:\n«Скласти точну опис цінностей, зберегти їх у сохранном місці, ви відповідаєте за збереження. Маєтку - надбання народу. За грабіж залучайте до суду. Повідомляйте вироки суду нам »38.\nКомуністична партія і Радянський уряд допомогли трудящим селянам через Ради і земельні комітети широким фронтом розгорнути боротьбу за повне знищення поміщицького землеволодіння.\nДо початку 1918 року поміщицьке землеволодіння і разом з ним клас поміщиків були в основному ліквідовані. У руки селян переходило понад 150 мільйонів гектарів поміщицьких, монастирських та інших земель. Тільки один інвентар * відібраний у поміщиків і безкоштовно переданий біднякам і середнякам, оцінювався в 300 мільйонів рублів. Велика пролетарська революція звільнила \_ Рудя селян від орендних платежів поміщикам, а також від витрат на покупку зіемлі в сумі понад 700 мільйонів рублів золотом щороку, від різних податків на селянські землі, що складали ще в 1913 році майже 200 мільйонів рублів, від боргів Селянському поземельному банку , які на 1 січня 1914 досягали величезної суми в 1326 мільйонів рублів. Одні щорічні відсотки по цьому боргу становили майже 100 мільйонів рублів.\nУспішно завершивши конфіскацію поміщицьких земель, Радянська влада з весни 1918 року приступила до розділу їх між трудящими селянами. Поміщицькі землі треба було розподілити так, щоб від цього виграла трудяща частина села і передусім мільйони селян-бідняків і наймитів. Розділ поміщицьких земель неминуче повинен був привести в ряді місць, особливо в малоземельних районах, до переділу всієї землі, до вилучення на користь безземельних і малоземельних селян значної кількості землі у куркулів.\nДля здійснення радянської аграрної політики на новому етапі потрібно було створити такий місцевий земельну айпарат, який би послідовно відстоював інтереси бідноти. Земельні комітети, хоча частково і оновлені, для цієї мети не годилися. Вони існували відокремлено від Рад. У багатьох комітетах все ще верховодили кулаки, «ліві» есери, а подекуди і праві есери. Тому Комуністична партія і Радянський уряд вирішили передати керівництво розподілом поміщицьких земель цілком у руки Рад. Це знайшло своє втілення в «Законі про соціалізацію землі», схваленому III Всеросійським з'їздом Рад. Земельні комітети до весни 1918 були або розпущені, або перетворені в земельні відділи Рад. Праві есери були остаточно вигнані з земельних органів, а позиції «лівих» есерів виявилися значно підірваними. Вплив більшовиків у місцевих органах влади швидко росло.\nПочинаючи з лютого 1918 року, всюди проходили губернські та повітові з'їзди земельних відділів Рад або з'їзди Рад робітничих, солдатських і селянських депутатів. На з'їздах обговорювалося питання про розподіл землі. Переважна більшість з'їздів прийняло рішення про зрівняльний розподіл землі на основі «Закону про соціалізацію землі». За цим законом земля розподілялася між трудящими селянами в залежності від місцевих умов - або за трудовий (за кількістю працездатних), або по споживчій (за кількістю їдців) нормі.\nВимога зрівняльного землекористування було вимогою більшості трудящих селян, і, хоча воно не відповідало кінцевим цілям комуністів у перетворенні сільського господарства, Комуністична партія підтримала його. Роблячи цю поступку, Радянська влада і Комуністична партія прагнули досягти угоди з середняком. Вони вважали, що надалі селяни на власному досвіді переконаються в недостатності цієї вимоги » Деякі з'їзди земельних відділів і з'їзди Рад постановили розділити не тільки поміщицьку землю, а й заново розподілити надельную, тобто селянську землю, щоб відрізати частину земель у куркулів на користь наймитів, бідняків і середняків. Такі рішення, наприклад, були прийняті в Ка-Рачевський повіті Орловської губернії, в деяких повітах Рязанської, Тверській і Вітебської губерній.\nЗавдяки великій роз'яснювальній роботі, проведеної більшовиками серед селян, зрівняльний поділ землі здебільшого відбувався поїдоках, а не за кількістю працездатних і не порівну на кожен двір, як це пропонували «ліві» есери. У Рязанської губернії, наприклад, в 62 волостях з 77, за якими складені дані, землю переділили поїдоках.\nУ повітах і волостях, де Поради очолювалися більшовиками, трудящі селяни вже навесні 1918 року зуміли відібрати у куркулів землі, що перевищували трудову норму. За вказівкою Наркомзему у куркулів відбиралися в рахунок надлишків насамперед посіви озимих хлібів, вироблені на орендованій поміщицької землі. Цим Радянська влада надала велику продовольчу допомогу голодуючим сільської бідноти.\nКомуністична партія і Радянський уряд вимагали від місцевих земельних відділів усіма заходами допомогти селянської бідноти засіяти отримані землі. Земельним відділам було дано вказівку вилучити у куркулів надлишки насіння та інвентарю і передати біднякам.\nВсе ж у ряді місць, де в Радах і їхніх земельних відділах було ще сильно вплив «лівих» есерів, кулаки не тільки нічого не втратили в ході розподілу землі, а й зуміли прибрати до рук частину конфіскованих поміщицьких земель та інвентарю. У багатьох місцях бідноті доводилося силою зброї відстоювати свої права. У селі Корнієць Орловської губернії кулаки, незадоволені розподілом землі, намагалися розігнати Раду. На допомогу Раді прийшли бідняки навколишніх сіл. Вони втихомирили куркулів, багатьох заарештували, потім влаштували маніфестацію і закликали трудящих селян згуртуватися для нещадної боротьби з кулаками. Класова боротьба на селі з кожним днем ??посилювалася. Селянська біднота на власному досвіді переконувалася в тому, що для приборкання куркульства необхідно створити свої організації.\nНавесні 1918 року мільйони селян-бідняків вперше посіяли хліб на своїй землі. Так збулися їх вікові сподівання. Трудящі селяни, століттями мріяли про розділ землі поміщиків та інших експлуататорів, отримали її не з рук есерів і меншовиків, які на словах ратували за наділення селян «земелькою», а на ділі вірою і правдою служили поміщикам і куркулям, посилаючи в село каральні експедиції, - землю селянам дав робочий клас, який став біля влади і керований Комуністичною партією. Наділення трудящого селянства землею та звільнення його з боргової кабали посилило підтримку трудящими селянами Радянської влади і зміцнило союз робітничого класу з сільською бедноюй. У цьому полягав головний політичний підсумок перших\nаграрних перетворень, проведених Радянською владою.\nУ творчій діяльності Радянської держави велике місце займали питання культурного будівництва.\nУспішно будувати нове, соціалістична держава можна було, тільки залучивши мільйонні маси трудящих до всіх досягнень людської думки. Жовтнева соціалістична революція відкрила-трудящим широкий доступ до культури. Радянська влада дбала про збереження всіх культурних цінностей і використанні їх в інтересах народу. На службу трудящим були поставлені школа, друк, театри, кіно, музеї, бібліотеки, картинні галереї та інші наукові та культурно-освітні установи. Радянська влада, приймаючи заходи з охорони творів архітектури, мистецтва, літератури, ліквідувала будь-яку можливість перетворення культурних цінностей у засіб наживи і спекуляції в руках буржуазії і поміщиків.\nПалаци Петрограда, Москви та інших міст були взяті під охорону Рад. Художньо-історичним комісіям було, запропоновано провести перевірку, опис і прийом палацового майна. З ініціативи В. І. Леніна була створена Колегія у справах музеїв і охорони пам'яток мистецтва та старовини, яка керувала всією роботою по збиранню та збереженню культурних цінностей. У цій роботі взяли участь знамениті російські художники К. А. Коровін, брати А. М. і В. М. Васнецови, В. Д. Полєнов та інші. Ермітаж, Третьяковська галерея, Щукінське зібрання картин, колекцій Морозова та інші скарбниці мистецтв були оголошені національною власністю. Саме в цей час почали створюватися прекрасні музеї Петрограда, Москви та інших місць, являющдеся національною гордістю радянського народу.\nТільки в нових, післяжовтневих умовах охорона історичних пам'ятників як національних реліквій зробилася державною справою. Так, до Жовтневої соціалістичної революції садиба великого російського письменника Льва Ніколає-\nчгтщг-* лг ^ ^ З ^ COf\nПерша сторінка рукопису В І Леніна «Декларація прав трудящого і експлуатованого народу» січня 1918 (Фотокопія)\nОб'єднане засідання III Всеросійського з'їзду Рад робітничих, солдатських і селянських депутатів в Таврійському палаці. Петроград січня 1918 (Фото) вича Толстого Ясна Поляна, місце всенародного паломництва, підтримувалася тільки за рахунок маленької пенсії, одержуваної вдовою письменника С. А. Толстой. Переміг народ віддав належне пам'яті великого письменника. Яснополянский селяни винесли постанову про передачу садиби Ясна Поляна в довічне користування С. А. Толстой. Раднарком 30 березня 1918 постановив:\n«Звернутися від імені Ради Народних Комміссаров до місцевим Раді з вказівкою на його державну обов'язок охороняти маєток« Ясної Поляни »з усіма історичними спогадами, які з ним пов'язані.\nПостанова місцевих селян, що садиба знаходиться в довічному користуванні Софії Андріївни, - затвердити »39.\nДля соціалістичної революції охорона історичних пам'ятників була не тільки питанням музейно-архівної справи. Зберегти слід було лише пам'ятники, що мають дійсно велику історичну та художню цінність. Раднарком у квітні 1918 року прийняв декрет «Про зняття пам'ятників, споруджених на честь царів і їх слуг, і вироблення проектів пам'ятників Російської Соціалістичної Революції», який свідчив:\n«Пам'ятники, споруджені на честь царів і їх слуг і не представляють інтересу ні з історичної, ні з боку, підлягають зняттю з площ і вулиць ...» 40\nНа виконання цього декрету був прибраний пам'ятник Олександру III в Москві, але в той же час збережені в Петрограді пам'ятники Петру I, Катерині II, пам'ятники Суворову, Кутузову, Барклаю-де-Толлі, Крузенштерну та іншим видатним діячам Росії.\nОдночасно декрет висував завдання створення художніх творів, що відображають «ідеї та почуття революційної трудовий Росії». Цим декретом законодавчо закріплювався ленінський план монументальної пропаганди. Радянський уряд намічали художньо оформити міста Радянської республіки, в першу чергу Москву і Петроград, пам'ятниками, барельєфами і написами на будівлях, які пропагують ідею соціалізму. Вони повинні були увічнити героїчну визвольну боротьбу трудящих проти гнобителів, закріпити в пам'яті народу образи великих діячів культури.\nРосійське дворянство і бурял'уазія ще задовго до революції без жалю розпродавали найбільші художні цінності за кордон, не думаючи про збиток, що наноситься національній культурі. Після революції такі розпродажі 40 ІГВ, т. д художніх цінностей за кордон проводилися вже не тільки з користолюбства, а й з бажання, щоб культурні цінності не дісталися переміг народу. Органи Радянської влади стежили за тим, щоб твори мистецтва, які вперше стали справді національним надбанням, що не розкрадалися, що не переправлялися за кордон. Навесні 1918 року в Раднарком надійшли відомості, що колишня княгиня Мещерська продає картину Боттічеллі та інші художні цінності за кордон. Це питання було особливо розглянуто на засіданні Раднаркому 30 травня 1918. Постанова наголошувала:\n«... Зважаючи виняткового художнього значення картини Боттічеллі (Тондо), що належить в даний час громадянці Є. П. Мещерской, яка передбачає, за наявними відомостями, вивезти картину за кордон, Рада Народних Комісарів постановляє: картину цю реквізувати, визнати її власністю Російської Соціалістичної Федеративної Радянської Республіки і передати в один з національних музеїв Російської Соціалістичної Федеративної Радянської Республіки »41.\nУ цій же постанові Раднарком доручив Народному комісаріату освіти\n«Розробити в 3-денний термін проект декрету про заборону вивезення з меж Російської Соціалістичної Федеративної Радянської Республіки картин і взагалі всяких високохудожніх цінностей ...» 42\nПеред Радянською владою встала грандіозне завдання поширення освіти в мільйонних народних масах. У дореволюційній Росії 73 відсотки населення було безграмотно.\n«Чотири п'ятих молодого покоління засуджені на безграмотність крепостническим державним устроєм Росії» 43, - писав В. І. Ленін у 1913 році.\nДля залучення трудящих в політичне життя, в будівництво нового, радянського держави необхідно було перш за все ліквідувати безграмотність.\n«Безграмотний людина стоїть поза політикою, його спочатку треба навчити азбуки» 44, - вказував В. І. Ленін. Створений у Наркомосі позашкільний відділ на чолі з Н. К. Крупської почав величезну роботу з ліквідації неписьменності. Мобілізація грамотних для навчання неписьменних, організація великої мережі спеціальних шкіл, введення безкоштовного навчання - все це створювало міцну основу для ліквідації безграмотності.\nУ першій половині листопада 1917 Раднарком затвердив декрет, за яким найбільші театри країни звільнялися від задушливої ??їх опіки так званого Управління імператорських театрів. За театрами визнавалося величезне культурно-освітнє і загальнонародне значення. Керівництво театрами покладалося на Народний комісаріат освіти.\n«Ми не вимагаємо від вас ніяких присяг, ніяких заяв у відданості і покорі, - писав у листі до артистів Державного театру драми (колишня Алек-сандрінскій) Народний комісар освіти А. В. Луначарський.\n... Але в країні є тепер новий господар - трудовий народ. Трудовий народ не може підтримувати державні театри, якщо у нього не буде впевненості в тому, що вони існують не для розваги бар, а для задоволення великої культурної потреби трудового населення »45.\nВерхи буржуазної інтелігенції намагалися організувати саботаж в органах освіти, підняти на боротьбу з Радянською владою вчителів, професуру, інженерів, працівників мистецтва. Страйки деяких вчителів, організовувані реакційним «Всеросійським вчительським союзом», страйки професури, адвокатури та навіть окремих лікарів, організовувані кадетами, повинні були, за задумом контрреволюціонерів, дезорганізувати життя великих міст, викликати озлоблення в народі, показати безсилля нової влади.\nОднак ці ворожі плани провалилися. Для кращої революційної частини інтелігенції не існувало питання про вибір шляху після Жовтневої соціалістичної революції.\n«Брати чи не брати? Такого питання для мене ... не було, - писав поет В. В. Маяковський. - Моя революція. Пішов у Смольний. Працював. Все, що доводилося ... »46\nНайбільші представники російської культури - письменники В. В. Маяковський і А. С. Серафимович, художники І. Е. Грабар та І. І. Бродський, артисти В. Р. Гардин і А. І. Южин і багато інших віддали себе у розпорядження Радянської держави.\nРадянський уряд в перші ж місяці свого існування провело в життя ряд культурних заходів, підготовлених прогресивної наукової громадськістю ще до революції. Так, Академія наук ще 1909 року розробила новий правопис. Введення нового правопису, що враховувало розвиток живої російської мови, полегшило б поширення грамотності в народних масах і загальний підйом 10 * культури. Ні царський, ні Тимчасовий уряд не здійснили цей проект Академії наук. Реакційна друк різко виступала проти нової орфографії, писала про естетику літери «ять», про звичку, про священні традиціях та ін Декретом Радянського уряду, опублікованими 23 грудня 1917\nроку (5 січня 1918), було введено новий правопис в цілях\n«Полегшення широким народним масам засвоєння російської грамоти, підняття загальної освіти ...» 47\nКалендарна реформа, підготовлювана Академією наук більше десяти років, всіляко гальмувалася реакційним духовенством. Ця реформа також була проведена Радянським урядом у лютому 1918 року.\nУ дореволюційній Академії наук не було спеціальних наукових установ, які займалися б вивченням та розробкою суспільних наук. Наркомпрос розробив проект постанови про створення Соціалістичної академії суспільних наук. Раднарком розглянув цей проект (25 травня 1918\nроку), схвалив його ідею і запропонував переробити проект на наступних засадах:\n«1) У розділ кута поставити видавниче товариство марксистського спрямування; 2)\nЗалучити в особливо великому числі закордонні марксистські сили; 3)\nОдним з першочергових завдань поставити ряд соціальних досліджень; 4)\nНегайно вжити заходів до з'ясування, набору та використання російських викладацьких сил »48.\nРадянський уряд активно підтримувало всяке починання передової інтелігенції, спрямоване на розвиток науки і поширення знань в масах. Коли навесні 1918 року Товариство любителів природознавства, антропології та етнографії звернулося до Наркомпрос з проханням затвердити кошторис Товариства, Раднарком дав вказівку Наркомпросу врахувати при розгляді кошторису творчу, живу роботу Товариства, який відкрив широко двері всім тим, для кого «казенна наука» ці двері закривала. Раднарком пропонував Наркомпросу при розгляді кошторису збільшити її, виходячи з необхідності розвинути до максимуму діяльність Товариства.\nРадянська революція розкрила перед наукою грандиоз-ні перспективи справжньої творчої діяльності, служіння народу у великій справі перебудови суспільства на соціалістичних засадах.\nІнформація, релевантна "ПЕРШІ ПЕРЕТВОРЕННЯ В ЕКОНОМІЦІ."\nекономіки як науки протягом уже майже двох століть характеризується послідовним проникненням математичних моделей в дослідження проблем регіонів, розміщення діяльності регіональних систем, просторової структури економіки. Для ряду наукових шкіл в регіональній економіці дослідження моделей є головним способом отримання теоретичних знань. Створюються моделі для нових\nперетворенні інформації про стан об'єкта управління в командну інформацію. Інформація як будь-який об'єкт має: - змістом; - формою; - просторовим розташуванням; - тимчасовим розташуванням. При такому розгляді управління може полягати в перетворенні змісту (сенсу) інформації про стан об'єкта управління, в результаті якого отримують нову інформацію;\nперетворення ф по реалізації вхідних х і вихідних у характеристик об'єкта. Формально це перетворення задається відображенням у: E ^ S, де S - оцінка реального стану, отримана на основі вимірювання вхідних і вихідних характеристик об'єкта. Іншими словами, певному виду стану об'єкта E перетворення у ставить у відповідність цілком конкретне рішення S про його істинному\nперетворень і інваріантів. Не тому або принаймні не тільки тому, що ці поняття ближче читачам. Головним чином тому, що, як казав Вольтер, «треба називати кішку кішкою», - адже проблема філософії та історії філософії - це проблема перетворення, деякого тотожного собі і в цьому сенсі інваріантного об'єкта. У 1872 р. Фелікс Клейн представив сенату Ерлан-Генський\nекономік) включає в себе приватні теорії розміщення виробництва і виробничих факторів, міжрегіональних економічних зв'язків, розподільних відносин. Вона використовує результати теорії загальної економічної рівноваги та міжнародної економічної інтеграції. Математичної базою теорії є багатоцільова оптимізація, теорії кооперативних ігор, групового вибору та ін Слід\nперетворень республіки визначена в "Основних напрямах економічного і соціального розвитку Республіки Білорусь до 2000 року". В якості головної стратегічної мети соціально-економічних перетворень в ній визначено: підвищення життєвого рівня білоруського народу і поступове наближення його добробуту до рівня високорозвинених європейських держав. Основним засобом\nперетворення в Росії в цілому. В даний час, коли найбільш гострі і очевидні наслідки кризи 1998 року подолані, банківська система знаходиться у стані реформування та адаптації до нових умов. Сьогодні стан банківського сектора можна охарактеризувати як відносно стабільний. Підтвердженням цього є основні функціональні параметри, що характеризують\nперетворень, що відбуваються в економіці, соціальній і політичній\nекономіки не відповідає наявному її потенціалу. Володіючи чвертю світових запасів природних ресурсів, порівнянним з провідними країнами інноваційним та високим інтелектуальним потенціалом, Росія займає скромне місце за рівнем економічного розвитку, істотно відстає у конкурентоспроможності своєї економіки. Тому проблема ефективного використання ресурсно-технологічного\nперетворень в економіці республіки. Кожна економічна система має своєю специфічною структурою, яка формується залежно від факторів економічного, соціального та культурного порядку. Не є винятком і економіка Республіки Білорусь. Характерним тут є те, що структура її економіки склалася в рамках колишнього СРСР і завжди розглядалася як складальний цех\n9.2. ОСНОВНІ ПРОБЛЕМИ ПЕРЕХІДНОЮ ЕКОНОМІКИ ТА ШЛЯХИ ЇХ ВИРІШЕННЯ\nперетворення економічної системи в напрямку розвитку економічної свободи й ініціативи в усіх їх проявах. Весь попередній досвід показав, що однією з основних перешкод до зростання ефективності господарювання була відсутність ініціативи і підприємливості, внаслідок чого система не могла швидко адаптуватися до мінливих економічних умов та досягненням НТП. Економічна\nекономіки: проблемне поле та специфіка інтерпретації суспільного розвитку. 179. Проблема класифікації економічних систем. 180. Ринок і ринкова економіка: від класичного капіталізму до постіндустріальних моделями. 181. Державне регулювання економічного розвитку та можливості соціально-орієнтованої економіки. 182. Економіка і право: форми рівні взаємодії. 183.\nперетворень хотілося б в ув'язненні сказати кілька слів про шляхи модернізації запропонованого економічного механізму регулювання господарської діяльності регіону. Механізм управління ресурсами розвитку регіону за своєю функціональної приналежності є системою контролю витрат та якості в процесі реалізації регионообразующее проектів розвитку. Його роль в якісній і


Водяні Полотенцесушителі Сунержа на Сантехніка\n« Установка душу\nВибір полотенцесушителя проблеми і рішення »\n. 0 Коментарів Теги:водопровідний тиск, матеріал полотенцесушителя, підключення полотенцесушителя, шліфовка полотенцесушителя,\nВодяною полотенцесушитель це невід'ємна частина будь-якої ванної кімнати. Підключений до системи опалювання або гарячого водопостачання полотенцесушитель виконує декілька функцій: найважливіша це обігрів ванної кімнати і сушка білизни.\nЩе 10 років тому питання по вибору водяного полотенцесушителя вирішувалося однозначно - змійовик. Зараз ми можемо догодити найвимогливішому користувачеві. Вибираючи полотенцесушитель Сунержа ми не просто підтримуємо вітчизняного виробника, ми вибираємо продукт, виконаний за європейськими технологіями і підготовлений саме до наших російських умов.\nЧому ми рекомендуємо водяні полотенцесушителі Сунержа .\nЄ декілька чинників які потрібно враховувати при виборі полотенцесушителя:\nВ першу чергу - це матеріал. Саме матеріал впливає на ціноутворення полотенцесушителя і термін служби. Полотенцесушителі з міді і латуні не в змозі витримати агресивне середовище систем опалювання і швидко виходять з ладу. Полотенцесушителі Сунержа виконані з харчової неіржавіючої сталі це універсальний матеріал, зносостійкий і не схильний до корозії.\nЗавдяки сучасним технологіям, Полотенцесушителі витримують більший тиск, чим тиск у водопроводі. Завдяки чому наші полотенцесушителі довговічніші.\nНа перший погляд всі сушарки однаково красиві, але чи збережуть вони свою красу в процесі служби? Фінішна шліфовка полотенцесушителей Сунержа з подальшою поліровкою додають їм неперевершений блиск дзеркальної поверхні. Поліровані Полотенцесушителі Сунержа не втрачають блиск, і не темніють. Використовуючи декоративне покриття ми пропонуємо Вам цілу гамму квітів і відтінків хром, мідь, золото, чорний хром, хамелеон.\nБогема з полицею\n0 Відгуків на “Водяні Полотенцесушителі Сунержа”


Німеччина хоче, аби Україна залишилась транзитером газу\nНімеччина хоче, аби Україна залишилась транзитером газу після запуску "Північного потоку-2"\n1 липня 2021, 18:42 Читать новость на русском\nБерлін хоче, аби Україна залишилась транзитером газу / Колаж 24 каналу\nУ Берліні працюють над тим, аби Україна залишилась транзитером газу після запуску "Північного потоку-2". В німецькому уряді запевняють, що не хочуть, аби українці залишились без доходів до держбюджету через російський трубопровід.\nПро це повідомив міністр закордонних справ Німеччини Гайко Маас під час візиту до Польщі. Урядовець нагадав, що саме Берлін був посередником між Києвом та Москвою під час укладання угоди на транзит до Європи.\nДо теми Посол Німеччини оцінила можливість нападу Росії на Україну, якщо не буде газового транзиту\nВажливо, аби Україна не втратила доходи, – Маас\nТим самим в найближчі роки альтернативний транзит газу через Україну забезпечений. Для нас важливо подбати про те, щоб Україна не втратила доходи, адже мова йде про збереження транзитних мит,\nАби зберегти транзит надалі, запевнив глава МЗС, Німеччина веде перемовини як з Україною, так і з Німеччиною.\nКандидати на посаду канцлера висловились про проєкт Росії\nЗазначимо, що раніше кандидати на посаду канцлера Німеччини Армін Лашет і Олаф Шольц заявили, що готові припинити транспортування газу через "Північний потік-2". Це станеться у випадку, якщо Москва порушить свої зобов'язання перед Києвом. Політики наголосили, що Німеччина бачить у проєкті лише економічну сторону.\nАктуально Інструменти впливу на зупинення "Північного потоку-2" не вичерпані, – радниця голови "Нафтогазу"\nЗверніть увагу! Раніше ЗМІ повідомили, що США та Німеччина мають намір укласти угоду щодо "Північного потоку-2". Україні начебто запропонують компенсацію.\nНовини політикиНовини УкраїниГазПівнічний потік-2


Ряд західних ЗМІ повідомили, що російський опозиціонер Олексій Навальний повністю прийшов до тями - СБУ.ua\nРяд західних ЗМІ повідомили, що російський опозиціонер Олексій Навальний повністю прийшов до тями\n11 вер. 2020, 15:30\nВидавничий дім Коммерсантъ\nЦілий ряд західних ЗМІ (The Insider, Bellingcat і Der Spiegel) у спільній статті повідомили, що російський опозиціонер Олексій Навальний повністю прийшов до тями. Стало відомо, що пам 'ять він не втратив і пам' ятає всі події, які передували тому, як він втратив свідомість.\nЙого здоров 'я, за інформацією в спільній статті видань, краще, ніж могли очікувати лікарі в такій ситуації.\nThe Insider уточнює, що вчора клініка Шаріте, де лікується Навальний, перейшла на "Вищий рівень безпеки (" Червона загроза ")", а сталося це "після того, як стало ясно, що Навальний все пам 'ятає, що робить його положення більш небезпечним".\nНовини за темою: Історія з Навальним - класичний провал російської дипломатії і Кремля взагалі\nНа статтю, до слова, вже відреагували в прес-службі російського опозиціонера. Прес-секретар Навального, Кіра Ярмиш, зазначила, що про поліпшення стану здоров 'я політика повідомляли ще в понеділок, а стаття зазначених видань "має низку фактичних неточностей і перебільшень". Яких - не уточнила.\nВчора ж у Німеччині заявили, що Навальний вижив завдяки швидкій реакції пілотів літака і омських лікарів. Повідомляла про це всім Die Zeit з посиланням на джерела. АЛЕ важливішою є інша теза в газеті - мовляв, Навального отруїли новим видом отрути з групи "Новачок". І він більш смертоносний, ніж всі відомі відгалуження отрут сімейства "Новачок". У Росії ці звинувачення спростував сам творець цих препаратів, назвавши висновки німців "нісенітницею собачою".\nНовини за темою: Навальний відправив дочку вчитися за кордон\nТаку оцінку дав один з розробників бойової отруйної речовини Леонід Рінк:\n"Нісенітниця собача абсолютно. Я, звичайно, всі варіанти "Новачків" знаю. Але ніякого відношення ця заява не має до механізму дії, до того, що повинні з 'явитися симптоми. Їх немає. Хоч роздай, що хочеш говори, а симптомів немає. Нічого не можна зробити. Смерті немає. Забудьте про "Новачка".


Найефективніший метод боротьби з ожирінням | Шкільне життя\nНайефективніший метод боротьби з ожирінням\nЗа словами британських дієтологів, відмова від великих порцій дозволить знизити кількість споживаних калорій на майже на третину.\nНауковці вивчили дані 61 дослідження, у яких брали участь 6711 добровольців та з’ясували, що людей найчастіше спонукають до переїдання великі порції, а також їжа та напої, подані у великому посуді. За словами вчених, вагоме скорочення доступу до посуду великого розміру дозволить скоротити добове споживання калорій на 12-16% у Великобританії (близько на 279 кілокалорій) і на 22-29% у США (526 кілокалорій). При цьому такий ефект спостерігається у людей різної статі, індексу маси тіла, ступеня голоду і рівня самоконтролю, кажуть дослідники.\n“Зазвичай в переїданні і ожирінні звинувачують особисті якості людини, однак наші ознаки вказують на важливу роль середовища. Скорочення обсягу порцій, зниження привабливості їжі та її доступності в магазинах допоможуть багатьом знизити ризик переїдання”, – розповідає співавтор дослідження Гарет Холландс.\nОтож, аби подолати проблему ожиріння, британські дієтологи радять ввести ліміт на обсяги страв і напоїв у кафе та ресторанах, а також відмовитися від політики відносної дешевизни великих порцій у торгових мережах.


Грейт Вол Ховер датчик швидкості ≡ 3802100-K00-B1-Aftermarket-AFTERMARKET -《Купити в Україні》- Ціна 214 грн - ID71604\nГрейт Вол Ховер датчик швидкості 3802100-K00-B1-Aftermarket-AFTERMARKET - ID71604\nДатчик швидкості. Артикул: 3802100-K00-B1-Aftermarket-AFTERMARKET\n☝ Датчик швидкості 3802100-K00-B1-Aftermarket як правильно замінити на Грейт Вол Ховер?\nПеред установкою зробіть огляд товару ➜ 3802100-K00-B1-Aftermarket на предмет його працездатності;\n☝ Вигідна ціна на 3802100-K00-B1-Aftermarket і професійна консультація по запчастинах Great Wall Hover 2.4\nДля Great Wall Hover 2.4 Датчик швидкості - застосовується для ремонту таких систем як ➜ електрика.\nЦіна на каталожний номер деталі 3802100-K00-B1-Aftermarket - 214 грн.\nВідгуки про товар Датчик швидкості (3802100-K00-B1-Aftermarket-AFTERMARKET) - 214 гривень\nНорм, меня все устроило\nДатчик положення дросельної заслінки 2.0L HOVER H3\nДатчик тиску колектора (CDN) HOVER H3 H5\nДатчик давления масла Южная [Корея]\nДатчик положення дросельної заслінки (CDN) 2.0L HOVER H3\nДатчик температури охолоджуючої рідини 2,4 (2 контакту) Great Wall Hover / Haval H3 Hover 4G63 / 4G64 / 4G69\nДатчик температури (показання на стрілку) 2,4 (1 контакт) / Haval H3 4G63\nДатчик температури випарника кондиціонера Китай\nДатчик стоп-сигналу (жабка) Great Wall Hover /


Українці у Франції, або як Іван Боберський у 1910 році відвідав Париж • Фотографії старого Львова\nПариж, 1910 рік\nУ приватному архіві професора українського тіловиховання Степана Гайдучка збереглася світлина, датована серпнем 1910 р. На ній бачимо Івана Боберського. Світлина зроблена у Парижі. Під світлиною підпис: «Іван Боберський в Парижі на міжнародній виставці».\nПроаналізувавши спогади, періодику та різні документи вдалося з’ясувати, що це за «міжнародна виставка», з ким і з якою метою на неї поїхав Іван Боберський та іншу цікаву інформацію, яка дає можливість не тільки дізнатися більше про «Батька українського тіловиховання», а й пролити світло на сторінки минулого Галичини.\nІван Боберський на ІІІ Міжнародному конгресі з проблем шкільної гігієни в Парижі. Серпень, 1910 р. Світлину опубліковано у книзі “Іван Боберський – основоположник української тіловиховної і спортової традиції” (Львів, 2017 р.).\nОтож, 2–7 серпня 1910 р. професор тіловиховання Іван Боберський і лікар Василь Шміґельський (працював лікарем у Туруврі, тепер муніципалітет у Франції, віддалений від Парижа на 130 км) репрезентували «Учительську громаду» (головний осередок знаходився у Львові) на ІІІ конгресі з питань шкільної гігієни у Парижі (І конгрес відбувся в Нюрнберґу 1904 р., ІІ – у Лондоні 1907 р.). Своїми враженнями та роздумами вони поділилися з читачами львівської періодики. Василь Шміґельський опублікував статтю під назвою «В справі лїкарського нагляду над шкільною молодїжю», а Іван Боберський – «ІІІ. Міжнародний конґрес для шкільної гіґієни в Парижи» та «Руханкові вправи на конґресі для шкільної гіґієни в Парижи 1910».\nДо речі, на цьому ж конгресі як делегат від Російської імперії був один з ініціаторів відродження сучасного олімпійського руху, член Міжнародного олімпійського комітету, фахівець з фізичного виховання Олексій Бутовський. Свої враження від конгресу під заголовком «Міжнародний конгрес з питань шкільної гігієни в Парижі 2–7 серпня 1910 р.» він опублікував 1911 р. у «Педагогічному збірнику».\nУ звіті «Учительської громади» про ІІІ конгрес з питань шкільної гігієни у Парижі та участь у ньому Івана Боберського зазначалося таке: «Окрім того дав проф[есор] Ів[ан] Боберський до розпорядимости Товариству кількадесять своїх дуже гарних та інструктивних знимок з ґімнастичних вправ учениць прив[атних] шкіл Р[уського] Т[овариства] П[едагогічного] у Львові, з яких зроблено 5 гарних і великих таблиць. Мапа й образи були величини 75 сm х 50 сm, знимки налїплені на сивім картонї з написею білим письмом: фірми Товариства Уч[ительської] Гр[омади] як виставця та поясненями в українській і француській мові. Образи і таблицї були оправлені в природні деревляні рами зі золоченими беріжками».\nОлексій Бутовський. Світлина опублікована у журналі «Нива» за 1906 рік.\nБільшість фотографій, які ілюстрували розвиток фізичного виховання та спорту в українських середніх школах і гімназіях Галичини, були зроблені за кошти Івана Боберського. Пізніше Іван Боберський ці фотографії передав Степанові Гайдучку, і вони дотепер зберігаються в приватному архіві родини Гайдучків.\nНа ІІІ конгресі з питань шкільної гігієни у Парижі не обійшлося без конфліктів та непорозумінь з польською делегацією, яка намагалася усіляко применшити досягнення українців. З цього приводу у звіті «Учительської громади» за період з 1 вересня 1908 р. до 21 вересня 1910 р. зазначалося: «Мапу і таблицї віддано до розпорядимости д-ра М. Коцюба і сей заявив, що кр[аєвий] комітет висловив ся з великим признанєм про ті предмети, заявляючи, що вони належать до найлїпших річий, які надсилано, та що з огляду на те при розкладї матеріялу тут у Львові, призначено для них почетне місце на самій серединї виставової стїни, зараз побіч знимок і плянів парку Йордана. Тимчасом в чч. 180 і 181 «Дїла» з дня 15-го і 16-го серпня с[ього] р[оку] появило ся справозданє зі згаданого конґресу і вистави, із якого виходить, що кр[аєвий] комітет вистави постарав ся надати цїлому галицькому віддїлови виключно польський характер, закриваючи старанно все, що моглоб нагадати, що в Галичинї живуть також й Українцї та є також й українські школи. Г[оловний] Видїл, засягнувши докладних інформацій від достовірних осіб, які були на виставі і могуть се особисто посвідчити [йдеться про Івана Боберського та Василя Шміґельського. – А. С.], констатує, що: 1. Все, що справоздавець [йдеться про Івана Боберського. – А. С.] «Дїла» писав в чч. 180 і 181 тоїж часописи згоджуєть ся з дїйсним станом річий; 2. З предметів, висланих нашим Товариством, мапи не виставлено зовсїм, а таблицї з фот[ографічними] знимками справдї повішено високо в горі під самою стелею, так що як каже справоздавець: «треба брати люрнетку або ставати на стіл, щоби розпізнати, що вони представляють»; 3. В урядовім списї предметів вистави не подано зовсїм, що згадані предмети виставляє «Товариство українських учителїв висших шкіл «Учительська громада»», так як се дуже виразно було зазначено в українській і француській мові на предметах». Про фотографії, виставлені Іваном Боберським на конгресі в Парижі, Степан Гайдучок писав: «Цей альбом з другими знимками з фізичного виховання був висланий шкільною радою Галичини на Міжнародню гигієнічну виставку в Парижі в 1910 р. Інспектор гигієни при шкільній раді умістив доробок українського фізичного виховання під написом: «L’education physique on Pologna». [Іван] Боберський, що був видцем на цій міжнародній виставці по повороті з Парижа помістив в «Ділі» (щоденний часопис) різкий осуд такого вчинку інспектора [Євгена] Пясецького. Не числився [Іван] Боберський з тим, що [Євген] Пясецький один з керівників в шкільній раді. Про громадянську працю [Івана] Боберського ту не згадую бо торкаюся тільки цього альбому і знимок з життя молоді так в Академічній гімназії як єї філії».\nПеребуваючи в серпні 1910 р. на ІІІ міжнародному конгресі з проблем шкільної гігієни в Парижі, Іван Боберський також домовився з художником Олександром Зінов’євим (член Української Громади в Парижі, малював на замовлення портрети, автор карикатур), який був тут на мистецьких студіях, і той за 225 франків виконав ескізи гербів для прапора товариства «Сокіл-Батько» у Львові, які 2 лютого 1911 р. прибули до Львова. Товариство «Сокіл-Батько» отримало їх 4 лютого 1911 р., а на засіданні 9 лютого старшина затвердила ескізи із поправками, що біля голови святого Михаїла мало бути не срібне коло, а срібний круг, і напис «Боріте ся! Поборете!» треба розмістити не біля голови, а обабіч ніг святого Михаїла. 14 січня 1911 р. Олександру Зінов’єву відіслали гонорар за виконану роботу. Прапор виготовила французька фірма з Ліону «Dalger» із зображенням Лева і святого Михаїла на шовковій тканині. Сокільський часопис 30 травня 1911 р. повідомляв, що товариство «Достава» отримало прапор «Сокола-Батька» з французької фабрики; на першій сторінці поміщено фотографію із зображенням однієї зі сторін прапора (з Левом). Прапор було урочисто посвячено 10 вересня 1911 р. на площі «Сокола-Батька» у Львові.\nСтаття Івана Боберського «ІІІ. Міжнародний конґрес для шкільної гіґієни в Парижи, опублікована 18 серпня 1910 р. у львівському часописі «Вісти з Запорожа»\nПариж, 10 серпня 1910 [р.].\nТретий міжнародний конґрес гіґієни шкільної молодежи відбув ся від 2–7 [серпня] в Парижи. Зїхало ся понад 700 учасників, було понад 200 викладів. Говорено про здоровлє молодежи в школах, про здоровлє її нервів, очий, уший, зубів, говорено також про се, як попровадити молодих людий, щоби они не стали ся жертвою полових хоріб, які відбивають не лише на них, але на слїдуючих поколїнях. Річи то не нові, але власне застарілі річи найтяжше обговорити.\nКонґрес прийшов до переконаня, що потрібно доконче шкільних лїкарів, шкільних клінїк і потрібно доконче не обвивати страшної правди в бавовну, що сіфілїс є сіфілїс і що хто ним заразить ся, той гниє живцем і єго поколїнє. Річ треба розуміти і про своє здоровлє розумно дбати.\nПрапор українського товариства «Сокіл-Батько» у Львові\nПопри конґрес була гіґієнічна вистава шкільна. Швеция, Данїя, Франция, Анґлїя, Фінляндия, Мексико, Ураґвай і Австрия виставила докази, як они дбають про здоровлє своїх дїтий. Галицька вистава випала досить добре. Вироби школярських варстатів в Кракові, Львові, Тернополи впадали в око і заслужили собі на признанє. Тов[ариство] «Учительська Громада» прислала на виставу пять зложених сьвітлин з руханки жіночого семінара «Р[уського] Т[овариства] П[едагогічного]», але польський комітет повісив їх так високо, що їх цілком не можна розпізнати. Вистава потреває до 28 серпня.\nВ брошурі, яку видав Др. Пясецький в французькій мові про гіґієну в школах називає ся Галичина «Австрийською Польщею» і все, що ту є, є польське. Брошуру роздавано на конгресї.\nВідбули ся також руханкові вправи, які в пізнїйших числах докладнїйше опишемо. Вправляли анґлїйські, італїйські і французькі дівчата а також чотири відділи французьких школярів. Руханку школярів провадили військові. Метода руханки у всіх відділах була шведська. Вправи свобідні ішли шведським способом, а з приладів була щеблївка і подвійний бальок.\nАнґлїйські дівчата виступили також з своїми народними танцями, при чім часть дївчат була перебрана за хлопців. Музика до вправ була на пянїнї.\nІталїйський віддїл дібрав до вправ також сьпів, бо через се вправляє ся легкі.\nВправи віддихові грали у всїх віддїлах важну ролю. Здає ся, що то вже переборщене. Чиж підчас инших вправ не віддихаємо? Погребуємо що пять мінут брати віддихові вправи? Італїйські дївчата вправляли і в лежачій поставі. Кожда розтягнула на земли килимок на три метри довгий; щоби не набрати ся пороху. По вправі кожде дївча звинуло свій килимок і віднесло на місце. Вправи хлопцїв без німецьких приладів є справдї дещо нудкі. Мужчина потребує видїти якусь цїль, хоче взяти якусь перешкоду, а само натяганє мязів добре для хорих і слабосильних, але для міцного мужчини є се за легке і одностайне а длятого нудне.\nДжерело: Бб [Боберський І.]. ІІІ. Міжнародний конґрес для шкільної гіґієни в Парижи // Вісти з Запорожа. – Львів, 1910. – 18 серпня. – Чис. 33. – С. 11 : Народне Слово. Ілюстрована, популярно-просьвітна, полїтична й літературна часопись. – Львів, 1910. – 18 серпня. – Чис. 403.\nСова А. Прапор товариства «Сокіл-Батько» – символ соборності України // https://photo-lviv.in.ua/prapor-tovarystva-sokil-batko-symvol-sobornosti-ukrainy/ (дата звернення: 16.07.2020).


Черги на кордоні з Польщею. Станом на 10 ранку 5 червня 2017 року\nВсе Тут → Корисно знати → Черги на кордоні → Черги на кордоні з Польщею. Станом на 10 ранку 5 червня 2017 року\nВ понеділок, 5 червня, веб-камери на кордоні з Польщею зафіксували повну відсутність автомобільних черг перед більшістю митних переходів. Без жодних затримок перетнути українсько-польський кордон можна в таких пропускних пунктах:\nНевелика черга є в пунктах пропуску Шегині-Медика, однак навіть там доведеться відносно недовго чекати на проходження паспортного та митного контролю. А на митному переході Ягодин-Дорогуськ цього ранку не працює онлайн-камера.\nЩодо ситуації на польсько-українському кордоні, то тут онлайн-камери показують відсутність черг на КПП Корчова-Краковець, і водночас декілька автівок перед митним переходом Медика-Шегині.


Сайдинг для Вашого будинку - Голос Сокальщини - новини Сокаля, Червонограда\nГоловна/Поради/Сайдинг для Вашого будинку\nЯкщо Вам потрібно оформити посвідку будинку зовні і подбати про його утеплення, Ви напевно вже продумали сотні варіантів оформлення стін. Однак найбільш вигідним і естетичним рішенням буде скористатися сайдингом для обробки будівель.\nЩо ж таке сайдинг?\nСайдинг – фасадна панель, виготовлена з пластику, а саме з полівінілхлориду. Така пластмаса є цілком безпечною і не виділяє ніяких токсичних речовин. Вона витримує як високі, так і критично низькі температури. Така пластмаса використовується не тільки в сайдинге. З полівінілхлориду роблять також металопластикові вікна, пластикові труби, натяжні стелі, лінолеум і навіть штучну шкіру.\nЯкщо будинок прикрасити сайдингу, він допоможе виконати відразу два завдання:\nПриведе будинок в естетичний вигляд, і додасть йому образу дерев’яного будинку. Після оббивки сайдингом, його можна легко помити, пофарбувати і легко доглядати.\nЧи захистить будинок від погодних умов, надмірної вологи і перепаду температур. Сайдинг виконає захисну і енергозберігаючу функцію.\nУстановка і монтаж сайдингу\nЩе однією причиною вибору сайдинга є простота в установці. У той час, як інші матеріали вимагають додаткових витрат на супутні матеріали та майстрів, сайдинг не вимагає особливих умінь і техніки. Щоб кріпити його на стіну, Вам достатньо лише придбати рейки для кріплення і елементи кріплення. Це можуть бути як металеві, так і дерев’яні рейки. Прикріпивши рейки по всій площі поверхні, Вам потрібно вкручувати панелі сайдинга через кожні 30-40 сентиментів. Це досить просте завдання, яку при необхідності можна зробити і самостійно. Панелі сайдинга досить легкі, щоб зручно переносити і зміцнювати. Професійному майстру вистачить одного дня, щоб провести всі ці роботи і завершити облицювання свого будинку. Після завершення робіт з монтажу, Ви відразу помітите різницю. Тепло буде довше зберігатися в будинку, а вид зовні буде радувати око.\nДе купити сайдинг для будинку?\nЯкщо ВИ вирішили все ж придбати сайдинг, Вам потрібно відвідати інтернет-магазин Будпартнер. Саме тут ви знайдете все необхідне за найкращими цінами. В інтернет-магазині Будпартнер є велика різноманітність кольорів і відтінків. А менеджери магазину завжди готові допомогти у виборі і підібрати для Вас будматеріали. Ваше замовлення Вам відправлять будь-якою зручною службою доставки. За лічені дні товар вже буде у Вас і Ви зможете приступати до роботи.


Пляжна колекція Maaji Dreamsfield 2014 » Світ очима жінки\nПляжна колекція Maaji Dreamsfield 2014\nОпубліковано : 9-05-2014, 11:45 | Категорія: Стиль і Мода\nНов пляжн колекція колумбійського бренду Maaji - Це неймовірне розмїття нйбільш мльовничих т смих привбливих купльників і пляжного одягу. Колекція Maaji Dreamsfield 2014 розроблен відповідно до вимог сучсної моди і нйвимогливіших покупців, вон дійсно містить величезну кількість унікльних врінтів і льтернтив пляжного одягу. Дизйнери бренду не втомлюються дивувти нс своїми кретивними знхідкми, неповторними принтми т унікльними моделями. Умовно колекцію можн розділити н кільк чстин, кожн з яких мє свою влсну специфічну темтику і певну схильність до тієї чи іншої тенденції бо колірної гмі.\nПерш лінія пляжної колекції Maaji Dreamsfield 2014 носить нзву « Roaring Pixies ». Тут предствлені смі помітні і нйбільш привбливі купльники. У цьому розділі домінують синій, блкитний і фіолетовий відтінки, форми відрізняються своїми унікльними дизйнерськими рішеннями. Розглядючи цю лінію доклдніше, можн відзнчити купльники в стилі бндо, цікві симетричні моделі, ліфи-блконети і бгто інших цікві врінти, включючи купльники, прикршені волнми і рюшми. Крім цього в дному розділі предствлені чрівні пляжні сукні, шорти, топи, туніки і невимушені костюми в піжмному стилі.\nУ нступному розділі колекції купльників Maaji Dreamsfield 2014 що отримв нзву « Spearmint Skylight », Предствлені молодіжні моделі пляжного одягу. Колірну плітру дної лінії склли зелені, м'ятні і перлинні відтінки. Тут можн знйти дивовижні сукні довжиною в підлогу, стильні туніки, брюки-кпрі, спокусливі корсети, міні-топи т футболки, прикршені унікльними принтми, як, втім, і весь одяг цієї яскрвої колекції. Що стосується купльників, то в цьому розділі вони нстільки ж бгтогрнні, як і у попередньому - це привбливі бікіні нйрізномнітніших форм і дизйну.\nНступний розділ колекції під нзвою « Dahlias and Ladies »- Це своєрідне зібрння пляжного одягу, признченої для хризмтичних дм. Колірну плітру дної лінії склдють нйніжніші т солодкі відтінки рожевого кольору. Ндзвичйно стильний одяг і спокусливі купльники створені спецільно для того щоб привернути увгу оточуючих. Асортимент цього розділу пляжної колекції Maaji Dreamsfield 2014 предствлений мксі-спідницями, топми, пляжними сукнями, ткож ціквими фсонми бікіні, знову ж тки в стилі бндо бо блконет. Зустрічються тут і інші форми, як, нприклд купльники з трикутними ліфми, прикршеними дрібними оборкми. Трохи пізніше буде предствлен ще одн лінія купльників Maaji «Amarelo Castelo», виконн в пстельних жовтих відтінкх і прикршен кзковими візерункми, як звершить повний сортимент пляжної колекції Maaji Dreamsfield 2014 . Але вже зрз видно, що ця колекція, дійсно, унікльн і дуже різномнітн, вон зможе здовольнити потреби жінок з різними смкми і будь-якого віку.\nПляжна колекція Shan 2014\nРетро-стиль в поєдннні з сучсними тенденціями створює нові...\nКолекція модних купальників 2013 від Maaji\nВрто тільки подумти про яскрві сонячні дні, теплій морській...


У Запоріжжі нагородили провідних спортивних діячів області - Телеканал Z\nГоловна / Uncategorized / У Запоріжжі нагородили провідних спортивних діячів області\nВчора на території парку «Дубовий Гай» (комплекс «Sunrise Park») відбулося урочисте нагородження переможців обласного конкурсу «SPORT STAR 2020». Захід приурочений до святкування Дня фізичної культури та спорту в Україні. Святкову подію відвідали голова Запорізької облдержадміністрації Віталій Боговін, керівниця апарату ОДА Зінаїда Бойко та радники голови Олександр Свистун і Віталій Кардаш.\n– Щиро вітаю Вас з Днем фізичної культури і спорту! Це свято прославлених спортсменів, тренерів і всіх, хто займається фізичною культурою і просто веде здоровий спосіб життя! Заняття фізкультурою та спортом гартують не лише тіло, а й дух людини! Чимало наших земляків досягли високих результатів на світових аренах. Вагомі спортивні досягнення – яскраве підтвердження статусу фізичної культури і спорту нашого регіону, – зазначив у своєму привітанні Віталій Боговін. – Користуючись нагодою, висловлюю глибоку вдячність вам, шановні спортсмени, тренери, вчителі, ветерани, за виховання вольової, фізично загартованої здорової молоді та за примноження переможних традицій і спортивної слави рідного Запоріжжя! Бажаю всім тренерам і наставникам – талановитих учнів, ще більше перемог та злетів, гарних уболівальників та усіляких життєвих гараздів! Зичу спортсменам наполегливості і наснаги, удачі та підкорення нових спортивних висот, вдалих стартів і перемог в ім’я процвітання України! Ваш приклад буде поштовхом для масового розвитку фізкультури і спорту, взірцем для юних жителів нашої області!\nОчільник Запорізької облдержадміністрації відзначив подяками та медалями людей, які зробили значний внесок у збереження та розвиток спортивних традицій регіону.\nПодякою голови Запорізької обласної державної адміністрації нагородженні:\n1. Шеховцова Катерина Вікторівна, старший викладач кафедри фізичної культури, олімпійських та неолімпійських видів спорту Національного університету «Запорізька політехніка»;\n2. Черненко Ігор Іванович, директор дитячо-юнацького футбольного клуба «Темп-ЗАЕС», тренер-викладач спортивно-оздоровчого комплексу відокремленого підрозділу Запорізької Атомної Електростанції;\n3. ГО «Спілка вірмен Запорізької області».\n1. Тарасова Володимира Григоровича, тренера національної збірної України з мотокросу, депутата Запорізької обласної ради;\n2. Смирнова Валерія Володимировича, інструктора-методиста навчально-спортивного відділу комунального закладу «Запорізька обласна школа вищої спортивної майстерності» Запорізької обласної ради;\n3. Букрєєва Михайла Юрійовича, президента Федерації легкої атлетики Запорізької області.\nГрамотою Запорізької обласної ради нагороджено:\n1. Вінніченко Катерину Миколаївну, тренера-викладача відділення ушу дитячо-юнацької спортивної школи імені Заслуженого вчителя України Назарова Євгена Івановича відділу освіти виконавчого комітету Бердянської міської ради;\nОрденом «За заслуги перед Запорізьким краєм» ІІ ступеня нагороджено:\n1. Ружина Юрія Миколайовича, командира Патріотичного громадського формування з охорони громадського порядку «Хортицький полк», депутата Запорізької обласної ради.\n2. Власову Наталію Федорівну, начальника Управління молоді, фізичної культури та спорту Запорізької обласної державної адміністрації.\n– Важко переоцінити значення фізичної культури, адже школа спорту виховує в людині життєво необхідні якості – вміння чітко формувати ціль та послідовно її досягати, шляхетність, ефективну співпрацю в команді, вміння підкорювати власний інтерес загальній меті! Тому наше спільне завдання – залучати в спортивні зали та на майданчики якнайбільше дітей, молоді, їх батьків, а для цього – створити всі відповідні умови! – додав наприкінці голова облдержадміністрації.