Що таке сімейна психотерапія – HoldYou\n19:17, 2 декабря 2020 г.\nРозбіжності в родині – справа звичайна. Навіть після довгих років подружнього життя, партнери можуть не чути і не розуміти один одного. Закриватися або ігнорувати ситуацію – не вирішення проблеми. Важливо розмовляти, прислухатися один до одного, ставитися уважно до всіх слів і дій.\nЯкщо складно або некомфортно починати бесіду, можна спробувати писати листи, в яких ви будете розповідати про свої почуття і переживання. Якщо зовсім не виходить розібратися самостійно, вам стане в нагоді допомога сімейного психолога.\nСпеціаліст вислухає вас і допоможе знайти оптимальні способи вирішення конфліктів. Адже практично всі кризи відбуваються через відсутність відкритих, чесних розмов.\nСімейна психотерапія – це не про окремі потреби. Мова йде про всю родину. Її інтереси, взаємини, форми спілкування та вираження почуттів, емоційну обстановку, зв'язки тощо.\nСімейний психолог допоможе вам знайти варіанти вирішення конфліктів, спираючись на раціональний підхід. Без бурхливих сплесків емоцій.\nВам необхідна допомога сімейного психолога, якщо:\n- помічаєте, що конфлікти тільки збільшуються, одна сварка тягне за собою наступну, складно знайти спільну мову;\n- є невирішені проблеми сексуального характеру, в ліжку немає пристрасті, ви не отримуєте задоволення;\n- будь-хто з партнерів проявляє агресію або будь-якого виду насильство: емоційне, фізичне, психологічне, економічне тощо;\n- у стосунках є ревнощі, зради, немає порозуміння;\n- ви з партнером регулярно конкуруєте за владу в родині;\n- для вас або партнера важливіше не зберегти відносини в гармонії та розумінні, а довести свою правоту. Така позиція стосується навіть дрібниць;\n- відбулася зміна соціальних ролей: дружина постійно працює, в той час як усіма домашніми клопотами займається чоловік (це є проблемою тільки в тому випадку, якщо доставляє дискомфорт вам або партнеру);\n- ви розумієте, що стосунки стали співзалежними (ви не відчуваєте радості та любові, але страшно залишитися одному, не знаєте, що робити);\n- не можете знайти спільну мову з дітьми, а також із партнером у питаннях виховання;\n- всі думки занурені в роботу, майбутні проекти тощо, на романтику та вибудовування гармонійних відносин немає сил і часу;\n- розумієте, що все веде до розлучення, але ви хочете зберегти сім'ю.\nЯкщо більшість проблем знайома, задумайтеся над сімейною психотерапією. Фахівець допоможе повернути втрачену пристрасть, гармонію, тепло та розуміння у ваші відносини.\nОбирайте психолога на сайті або в мобільному додатку HoldYou. Досвідчений фахівець надасть необхідну підтримку та увагу кожному члену вашої родини.\nВи навчитеся не тільки слухати, а й чути один одного, з повагою ставитися до прохань і слів партнера. А також зможете відкрито проявляти свої емоції та почуття, так, щоб вас розуміли та до вас прислухалися.\nЩоб записатися на консультацію, пройдіть реєстрацію на сайті або в додатку. Виберіть психолога із запропонованих, а також дату і час сеансу. Чекайте на дзвінок у зазначений час.


Автомобільні килимки в салон Mercedes Sprinter (W901/905) 95-/Volkswagen LT35 96- (Avto-Gumm)\nАвтокилими Мерседес Бенц Спрінтер В901 1995- автогум в салон з поліуретану високої міцності є лідером ринку у сфері автокилимів. Авто килимки ідеально зарекомендували себе у співвідношенні ціни та якості.\nПідіб'ємо підсумки: Купити гумові килимки Mercedes-Benz Sprinter (W901) 1995- можна замовивши їх у нас від українського виробника Авто Гумм і мають: посилення в місцях де часто протираються дірки, зручна коміркова структура килимів, борт 25мм, лекала, що закривають повністю площу підлоги (закривають набагато більше простору, ніж оригінальні килими у вашому авто), додатково до комплекту входить килимок, який закриває простір між двома задніми килимами. Якщо у вас немає потреби купувати повний комплект, ви можете купити окремо водійський або два передні килимки. Також у нас є килимки Автогум для багажника. У них також борт 2,5 см, чого більш ніж достатньо для захисту, а також за рахунок матеріалу самого килима запобігає ковзанню предметів по багажнику.


Смолоскип України №2(139), лютий 2007\nОлесь Обертас. Дисидентський генерал" />\nОлесь Обертас. Дисидентський генерал\n20 років тому, 21 лютого 1987 року, у вигнанні, в Нью-Йорку (США) помер один з найвизначніших українських дисидентів ХХ століття. За життя його, зазвичай, називали дуже лаконічно і, водночас, поважно й трепетно – ГЕНЕРАЛ. Маю на увазі Петра Григоровича Григоренка (Генерала Радянської Армії, правозахисника, члена-засновника Московської та\nУкраїнської Гельсінкських груп, публіциста). Він для всіх був ГЕНЕРАЛОМ – чи то радянським, чи то дисидентським...\nПетро Григоренко – один з тих прекрасних прикладів, коли людина сама себе створила. Саме такі люди ставали зразками для наслідування, ідеальними героями молодої радянської держави, про яких писали книжки та складали вірші. «Я прожив довге і складне життя, пережив часи смутні, бурхливі і страхітливі, заглядав смерті в очі. Був свідком руйнувань і пробудження; стрічався я з безліччю людей, дошукувався, захоплювався, помилявся і прозрівав, жив серед людей і для людей, покладався на їхню допомогу, послуговувався їхніми добрими порадами й підказками, багато з яких дуже позначилися на моєму житті, вплинули на формування його», – писав він про своє життя у «Спогадах». Це скромно сказано. Насправді в умовах тотальної цензури й контролю за думками, щоб виробити свій світогляд і його виявляти, треба було мати непересічний розум, сміливість і твердий характер. Усе це й зробило з нього борця за свободу й справедливість і поставило у шеренгу славних синів української нації.\nПетро Григоренко (нар. 16.10.1907, с. Борисівка Приморського р-ну Запорізької обл. – помер 21.02.1987, Нью-Йорк, США) пройшов довгий життєвий шлях: від слюсаря, зчіплювача вагонів, кочегара, машиніста паровоза до найвищих військових посад у Радянському Союзі (Генерала Радянської Армії) та відзнак: нагороджений «Орденом Леніна», двома «Орденами Червоного Прапора», «Орденом Червоної Зірки», «Орденом Вітчизняної Війни» і шістьма медалями… Чим не приклад до наслідування для всього «радянського» народу? Здавалося б, людина отримала все, про що мріяли й мріють і досі мільйони й мільйони «пересічних радянських» людей. Очевидним є той факт, що пройти цей шлях на вершину за умов радянської ідеологічної системи міг лише той, хто щиро вірить в ідеали комунізму та вчення Леніна-Маркса-Енгельса та чесно й віддано служить їм. Очевидним є й те, що лише мужні люди, а водночас безкінечні ідеалісти-романтики, в умовах тоталітаризму здатні на пошуки невідповідності декларованого у «святому письмі класиків» реальному втіленню в житті.\n7 вересня 1961 р. Петро Григоренко виступив на партконференції Ленінського району\nм. Москви з закликом посилити демократію й відповідальність перед виборцями. Ось як згадує ті головні й вирішальні події свого життя Петро Григоренко: «Я встав і пішов. Що діялося зі мною в цей час, я ніколи розповісти не зможу. Я себе не відчував. Таке, мабуть, діється з тими, що йдуть на страту. Або ж це було особливе почуття, спричинене гіпнотичним впливом маси, яка зосередила всю увагу на мене. Так чи так, було страшно. Страшнішого я ніколи не переживав. То був найжахливіший момент мого життя. Але це була й моя яснозора година».\nЗа такий демарш Петро Григоренко негайно був усунутий від викладання у Військовій Академії ім. М. В. Фрунзе, одержав сувору догану по партійній лінії і був переведений на службу в Далекосхідний військовий округ. Але у вигнанні в Уссурійську Генерал не лише не «охолов», а навпаки зміцнився в думці, що з керівництвом КПРС треба вступати в відкриту суперечку. Почав із того, що написав і послав у газету критичний памфлет, оскільки прагнув реалізувати своє законне право члена КПРС «звертатись з питаннями, заявами і пропозиціями в будь-яку партійну інстанцію, включно з ЦК КПРС, і вимагати відповіді по суті свого звернення». А вже восени 1963 р., знаходячись у відпустці в Москві, організував підпільну «Спілку боротьби за відродження ленінізму» (до неї ввійшли сини Генерала і декілька їхніх друзів – студентів і офіцерів). Написав сім листівок, які були поширені в Москві, Владімірі, Калузі, у військах Ленінградського й Середньоазіатського округів (деякі накладом до 100 екземплярів). Їхніми темами були бюрократичне переродження радянської держави, її каральна політика щодо робітників (придушення заворушень у Новочеркаську, Темир-Тау й Тбілісі), причини продовольчої кризи в країні. Одна з листівок називалась так: «Почему нет хлеба». В ній цілком аргументовано викладалися цілком реальні причини, які згодом через півтора року повторить на пленумі …Брєжнєв. І біда Григоренка була не в тому, що він сказав, а в тому, що це сталося на півтора року раніше за партію.\nВідповідь КДБ не забарилася – 1 лютого 1964 Петро Григоренко був затриманий і згодом поміщений у внутрішню в’язницю КДБ у Москві. На першому допиті він відхилив пропозицію голови КДБ В. Семичастного «покаятися», щоб уникнути арешту й суду, після чого був звинувачений за ст. 70 КК РРФСР, а потім направлений на судово-психіатричну експертизу. Експертиза визнала його неосудним із діагнозом: «Паранойяльний розвиток особистості, що виник в особистості з психопатичними рисами характеру». На думку самого П. Григоренка, рішення про визнання його душевнохворим було ухвалено членами Політбюро ЦК КПРС. 17 липня 1964 р. ухвалою Військової колегії Верховного Суду СРСР, якої ніхто з родини так ніколи й не побачить, П. Григоренко був направлений на примусове лікування в Ленінградську спеціальну психіатричну лікарню, а 29 серпня 1964 р. постановою Ради Міністрів СРСР розжалуваний у рядові й виключений з партії. Останнє рішення засвідчило, що влада розглядала Генерала не як хворого, а як політичного злочинця.\nНезабаром після звільнення з керівних посад М. Хрущова, який був основним об’єктом критики й ініціатором вищезазначеної постанови Ради Міністрів, П. Григоренко був виписаний із лікарні (22 квітня 1965 р.) із випискою «одужав». Працював сторожем, екскурсоводом, вантажником у магазинах, майстром у будівельному управлінні, оскільки генеральської платні позбавлений.\nАле після виходу з лікарні П. Григоренко дуже скоро стає одним з найвидатніших представників дисидентства всього Союзу. Навесні 1966 р. П. Григоренко знайомиться з московськими дисидентами, зокрема з письменником Володимиром Буковським (автором метафоричного визначення терміну «самвидав»: «Сам пишу, сам рецензую, сам видаю, сам поширюю, і сам відсиджую за це»), ініціатором викриття каральної психіатрії в СРСР Сергієм Писаревим, письменником Олексієм Костеріним тощо. Від них Генерал став одержувати самвидав, а дізнавшись про проблему репресованих за Сталіна народів, активно включився в боротьбу кримських татар за повернення на історичну батьківщину.\nНаприкінці 1968 р. П. Григоренко написав працю «Про спеціальні психіатричні лікарні (дурдоми)», що ввійшла складовою частиною в книжку Наталії Горбаневської «Полудень»: «Обстановка будинку для душевнохворих, повне безправ’я й відсутність реальної перспективи виходу на свободу – ось ті страшні чинники, з якими зіштовхується кожний, хто потрапляє в спеціальні психіатричні лікарні».\n7 травня 1969 р. П. Григоренко був заарештований у Ташкенті й до жовтня того року перебував у СІЗО КДБ Узбекистану. Йому було пред’явлено обвинувачення за ст. 70 ч.1 КК РРФСР й згодом було спрямовано на примусове лікування в Черняховську Спеціальну психіатричну лікарню (Калінінградська обл.).\nЗ моменту арешту Генерала в СРСР і за його межами почалася енергійна кампанія за його звільнення. Саме з виступу на захист П. Григоренка почалася правозахисна діяльність академіка Андрія Сахарова, творця радянської водневої бомби, тричі Героя Соціалістичної Праці, лауреата Ленінської і Державної премій. У самвидаві поширюється «Психіатрична заочна експертиза у справі Григоренка», відповідальність за яку згодом узяв на себе Семен Глузман, сьогодні знаний психіатр та громадський діяч України.\nВлітку 1974 р. П. Григоренко був звільнений і незабаром відновив правозахисну діяльність. Він виступав на захист Мустафи Джемілєва (сьогодні знаного лідера кримських татар і народного депутата України), підписав колективну заяву, у якій було висловлено протест проти цькування А. Сахарова в радянській пресі після присудження йому Нобелівської премії Миру. Підписав «Відкрите звернення» до делегатів і гостей XXV з’їзду КПРС із закликом до загальної політичної амністії в СРСР та інших країнах Східної Європи. Влітку 1977 р. підписав лист у Політбюро ЦК КПРС із критикою проекту Конституції СРСР, що закріплює «партократичний» характер влади.\nПетро Григоренко став членом-засновником Московської Гельсінкської групи (МГГ), підписав більшість її документів, випущених у 1976–1977 рр., став одним з ініціаторів створення при МГГ Робочої комісії з розслідування використання психіатрії в політичних цілях. А восени 1976 р. став членом-засновником Української Гельсінкської групи (УГГ). У лютому 1977 р. написав статтю «Наші будні, або розповідь про те, як фабрикуються кримінальні справи на радянських громадян, що виступають на захист прав людини» – про боротьбу КДБ проти Гельсінкського руху в СРСР.\nУ листопаді 1977 р. Генерал отримав дозвіл на піврічну поїздку у США для лікування і згодом виїхав з СРСР. Під час перебування у США не робив жодних політичних заяв, проте Указом Президії Верховної Ради СРСР від 13 лютого 1978 р. був позбавлений радянського громадянства «за дії, що ганьблять звання громадянина СРСР». Дізнавшись про це, провів у Нью-Йорку прес-конференцію, де сказав, що це – найсумніший день у його житті: «Мене позбавили права померти на Батьківщині».\nУ США в 1978 р. П. Григоренко був, за власним проханням, підданий психіатричній експертизі, висновок якої констатував, що ознак психічного захворювання в Генерала не виявлено: «Всі риси його особистості радянськими діагностами були деформовані. Там, де вони знаходили нав’язливі ідеї, ми побачили стійкість. Де вони бачили марення – ми виявили здоровий глузд. Де вони вбачали нерозсудливість – ми знайшли ясну послідовність. І там, де вони діагностували патологію, – ми зустріли щиросердечне здоров’я».\nНа початку 1980-х років Генерал підготував до друку книгу спогадів з промовистою назвою «В підпіллі можна зустріти тільки щурів...» , і видав її російською, українською, англійською, іспанською, німецькою й французькою мовами та щиро розповів про своє довге і цікаве життя. Головною стала теза, яку влучно схарактеризував син Андрій: «...добро не може народитися від злочину; людина має право жертвувати тільки собою, а не кимось ще; немає і не може бути в світі ідеї, яка б виправдовувала одну безневинну сльозу».\nВ еміґрації Петро Григоренко остаточно відмовляєтья від комуністичних поглядів та стає членом української громади у США, і від комуністичного атеїзму знову повертається до православної віри. Кажуть, що траплялися навіть кумедні пропозиції Генералу щодо співпраці та працевлаштування. Йому запропонували під час «холодної війни» стати викладачем у Вест-Пойнтській військовій академії США, на що Петро Григоренко відповів: «Я не можу викладати своєму ворогові: я радянський – колишній радянський – генерал!».\nІ, напевно, символічно, що остання хвороба здолала його саме посеред лекції про права людини в СРСР, яку він читав в Канзаському університеті.\nПомер Генерал у вигнанні, у США 1987 року, не доживши 4 роки до проголошення України незалежною державою. Похований на українському цвинтарі Баундбрук, (штат Нью-Джерсі, США) поблизу Нью-Йорку. Ховали Петра Григоренка – дисидентського Генерала – з повними офіцерськими почестями. Труну з тілом, покриту українським національним прапором, несли українські ветерани. Команда американських ветеранів, озброєних карабінами, віддала салют, і американський ветеран-сурмач протрубив сигнал «Слухайте всі». Люди, що залишилися після похорону на поминки, довго ще не розходилися і говорили про справи великого Борця.\nУ листопаді 1991 р. медична комісія, створена з ініціативи Головної військової прокуратури СРСР, провела посмертну психіатричну експертизу і визнала П. Григоренка здоровим. Указом Президента Російської Федерації в 1993 р. П. Григоренко посмертно відновлений у званні генерал-майора й повністю реабілітований. Його ім’ям названо проспект у Києві на Позняках і декілька вулиць у Криму.\nУ 1997 р. П. Григоренко нагороджений (посмертно) відзнакою Президента України – орденом «За мужність» І ступеня.\n17 травня 1999 р. у центрі Сімферополя на Радянській площі за ініціативи кримськотатарського Меджлісу, без дозволу міської влади був урочисто відкритий пам’ятник генералові Петру Григоренкові. Пізніше статус пам’ятника було узаконено, а в 2004 р. Сімферопольська міськрада ухвалила рішення перейменувати територію навколо бюста в сквер імені П. Григоренка.\nОднак прикро визнати, що в незалежній Україні досі не видано жодної книги праць справжнього Мотора дисиденства в СРСР й великого Українця. Цю несправедливість спершу намагались виправити 31 жовтня 2006 року, коли Верховна Рада України розглядала проект Постанови Мустафи Джемилева, Ніни Карпачової і Левка Лук’яненка «Про відзначення сторіччя з дня народження видатного українського громадського діяча, генерала Петра Григоровича Григоренка». За цю Постанову проголосували 189 народних депутатів і Постанова провалилася – яскраве свідчення, що більшість парламенту і не українська, і не освічена, і не шляхетна. Вона не хоче вшановувати видатних синів України й визнавати жертовних заслуг цієї людини перед Батьківщиною.\nВидавництво «Смолоскип» та Музей-архів українського самвидаву планують власними силами відзначити 100-річчя дисидентського Генерала, видавши вперше в Україні українською мовою головні його праці й статті, про які згадувалося вище, та перевидавши частину спогадів, що стосуються періоду відстоювання громадянських прав та свобод в тоталітарному СРСР.\nА в жовтні 2007 року плануємо і принагідно закликаємо всіх бажаючих приєднатися до нашої ініціативи, – провести міжнародну наукову конференцію й відкрити меморіальну виставку «Петро Григоренко і час» у нашому Музеї-архіві українського самвидаву.\nПетро Вознюк. Знаки біди" />\nПетро Вознюк. Знаки біди\nЯкщо намагаєшся віднайти сенс і загальний вектор спрямування поточних подій, інколи корисно абстрагуватися від набридливої буденності. Тоді існує ймовірність у найнезначніших, на перший погляд суто «фонових» деталях побачити майже геральдично виразні обриси прийдешнього. Або й поставити йому майже по-медичному безжалісний діагноз. Ось і вашого покірного слугу нещодавно наштовхнула на досить невеселі роздуми загалом невинна фраза з анонсу на найпопулярнішому в Україні музичному телеканалі М1. «Спати зараз не модно», – безапеляційно стверджував бадьорий голос за кадром. Але ж уособлювач зла, чиїм ім’ям не варто зловживати, як йому й належить, заховався тут в деталях. А саме – в побудові фрази, якою заперечувалася ця звичайна фізіологічна потреба кожної нормальної людини, і в категоричності тону, яким цю сентенцію було висловлено. Що ж, деякі раби стилю і «гламуру» ладні пожертвувати навіть природним даром сну, після чого вони у кращому разі куняють в офісах, а в гіршому – за кермом, безвідповідально наражаючи на небезпеку своїх менш божевільних співгромадян. Загроза, однак, не лише у такій от пропаганді безглуздого безсоння. Адже придивіться-но, чим годують нас останнім часом оскаженілі медіа-посіпаки лукавого! Виявляється, бути порядною людиною, співчувати іншим, зрештою, відповідати за свої слова та вчинки перед суспільством – або, принаймні, перед самим собою – нині «не модно» й «не прикольно». Хіба не цю пісню ми чуємо сьогодні від багатьох речників «просунутості»? Здається, ще трохи – і нормальна людська (людяна!) поведінка вважатиметься повним «відстоєм». Ну а бал правитимуть «мажори», здатні несамовито «відриватися» на тлі чужого (пам’ятаймо застереження Гемінгвея!) горя. Втім найприкріше не це. Лукавий, зрештою, не сьогодні і не вчора почав блукати цим світом, прагнучи самоствердитися інспіруванням його тотального занепаду. Так само не сьогодні рід людський виявив свою схильність до гріха. Юрба й раніше часто з більшим задоволенням слухала лжепророка, аніж праведника, – саме цим пояснюється скепсис багатьох видатних мислителів щодо політичної демократії як правління формальної більшості. Проте не менш часто в історії місію порятунку брала на себе провідна верства, свідома реального стану справ і залізної необхідності вибору вірних моральних орієнтирів. Тоді й тільки тоді можливий був мирний, еволюційний шлях очищення й суспільного розвитку. Коли ж можновладці й інші так звані «лідери громадської думки» замість поборювання хамства самі стають найпершими ретрансляторами відповідних стандартів (даруйте за зайву науковість визначення) – тоді справи дійсно кепські.\nОт і зараз, замість перебрання нелегкого тягара визволення людства з уже цілком очевидної цивілізаційної безвиході, еліта, за незначним винятком, сама ледь не наввипередки підлаштовується під найодіозніші стандарти плебейства. «Ми такі ж, як і ви! Роби з нами, роби як ми, роби гірше нас!» – буквально волає нині «чільна верства». І «сильні світу цього» дійсно так само регочуть над недолугим гумором КВНщиків та інших блазнів кінця часів. (Навіть якби жарти цих горе-гумористів справді являли собою перлини їхнього жанру, варто завважити, що сміх завжди вважався прерогативою нижчих верств – еліті пасувала трагедія.) Так само браконьєрствують і напиваються на полюванні. Так само нахабно «лихачать» на дорогах. Так само брутально матюкаються й ображають один одного. Виявляється, що, попри мільйонні статки та контроль над фінансовими потоками, навіть шкарпетки у них бувають з дірками. Ба більше: занадто благородний політик, який хоч раз не дозволить собі хамської – хоча б суто за формою – витівки, ризикує не лише не отримати підтримки виборців, а й, передусім, ніколи не стати «своїм» у коридорах влади. Прошу зауважити: в потворному самому по собі немає геть нічого огидного. Огидні його претензії на статус норми чи, тим паче, еталону – тобто на ту ж таки «елітарність». Саме це ми й спостерігаємо тепер. Колись подібне вже пережили імператорський Рим, Франція доби останніх Людовиків та царська Росія. У першому випадку розбещеність народу і – головне – еліти завершилася навалою варварів зовнішніх, у двох наступних – повстанням варварів внутрішніх, бунтом хама під орудою лукавого. І в цих аналогіях є для нас знак наступних нелегких випробувань. Чим відповість наше суспільство, як, утім, і вся Європа (до якої ми в сенсі обговорюваної теми належимо набагато більшою мірою, ніж це нам здається, і ніж цього хотілося б авторові) на цей насправді найактуальніший виклик часу?\nP. S. Якщо не зустрінемось на барикадах, прошу вважати мене песимістом.\nЄвгенія Ковалевська. «Концерт для ангелів»: з неба на землю" />\nЄвгенія Ковалевська. «Концерт для ангелів»: з неба на землю\nВже стало доброю, а головне узаконеною традицією щорічно 29 січня вшановувати пам’ять героїв, полеглих у битві під Крутами.\nСучасна історія детально описує 22 січня 1918 року, коли Центральна Рада УНР Четвертим Універсалом проголосила Незалежну Українську Народну Республіку і відхилила ультиматум уряду більшовицької Росії. На такий вияв непокори миттєвою реакцією став наступ на Київ північно-московської армії під командуванням Муравйова. Захищати столицю від шеститисячної армії агресора вирушило 300 київських студентів. 29 січня 1918 року біля станції Крути відбувся бій, у якому майже всі юнаки загинули.\nСаме тому один із численних заходів із вшанування річниці битви під Крутами – «Концерт для ангелів» – своєю символічною назвою має на меті нагадати усім присутнім про подвиг тих молодих юнаків, які поклали голови, захищаючи столицю, позбувшись за цей свій вчинок навіть права бути похованими родичами.\n«Концерт для ангелів» проводиться в Києві вже восьмий рік поспіль. Попередні роки вирізняли цей захід високим рівнем організації, а також якісним змістовим наповненням. І коли в 2005-2006 роках це робили у Київському театрі оперети та Драматичному театрі ім. Івана Франка, то цьогорічне дійство відбувалося у невеличкому приміщенні Київської Фортеці «Косий Капонір».\nУ 2007 році основними організаторами концерту стало Головне управління у справах сім’ї, молоді й спорту Київської міської державної адміністрації, а також мистецька агенція «Артвелес». Ці організатори проводять «Концерт для ангелів» уже не вперше, та й досвід організації інших громадських заходів у них чималий, проте цього не можна було сказати про цьогорічний концерт.\nПрактично повна відсутність анонсування заходу (інформацію про концерт можна було знайти лише на декількох форумах) наштовхує на думку, що подію «приховували» від загалу, прагнучи звести до рівня посиденьок в колі старих знайомих. Частково так воно й вийшло. Не полінувалися пошукати інформацію про концерт, відкласти в бік інші важливі та й не дуже справи, а також добрих півгодини наполегливо блукати лабіринтами Київської фортеці здебільшого ті, хто знав, що шукав – багато чув або сам неодноразово відвідував попередні концерти.\nАргументом на захист лихо-організаторів фестивалю можуть стати чутки, буцімто у зв’язку з відсутністю фінансування «Концерт для ангелів» у 2007 році міг не відбутися зовсім. На форумах ця новина з’явилася лише напередодні, а Спудейське братство Києво-Могилянської Академії, яке щороку бере активну участь у вшануванні пам’яті героїв Крут, повідомили про це аж надвечір 29 січня. Єдина надія створити глядацьку аудиторію на нерозрекламованому концерті – студентська масовка. Братчикам довелося мобілізувати всі свої сили, щоб привести на дійство якомога більше студентів. Завдяки зусиллям братчиків кожен третій на концерті був свідомим могилянцем.\nУ порівнянні з попередніми роками значно скоротився список виконавців. Вже постійними учасниками цього концерту є гурт «Кому ВниZ», Тарас Чубай та Тарас Компаніченко. Натомість у 2007 у «Концерті для ангелів» вже не брали участі такі виконавці як Тарас Петриненко і Тетяна Горобець, Марічка Бурмака, Леся Герасимчук з гурту «Королівські Зайці», Фома з гурту «Мандри».\nТарас Компаніченко під акомпанемент кобзи виконав як вже добре відомі, так і нові пісні («Я не боюся тюрми і ката», «Ми сміло в бій підем», «Я не знаю, за що» та ін.), а на завершення виступу звернув увагу на ситуацію в українській культурі, яка потерпає від впливу чужих елементів, не властивих нашій ментальності.\nВедучий Євген Нищук представляв виконавців та розмежовував їхні виступи історичними фактами, свідченнями очевидців та поезією, присвяченою Крутам. Розповідь про матерів, які не змогли востаннє закрити очі своїм синам (юнаків не дозволили похоронити за християнським звичаєм навіть невідомим мешканцям містечка), пройняла до глибини душі.\nТарас Чубай викликав піднесений ажіотаж публіки, заспівавши «Коли до губ твоїх…», «Ти втретє цього літа зацвітеш» та «Золоту траву» під хорове підспівування всього залу.\nГурт «Кому ВниZ» теж без перебільшення можна назвати виконавцями-старожилами. Попередньо було відомо, що гурт виступить з годинною програмою, тому можна було простежити зміну аудиторії десь на середині виступу. Склалося враження, що люди, які прийшли вшанувати пам’ять «ангелів» просто пішли після півгодинного виступу «Кому ВниZ», натомість зал заповнили молоді юнаки, очевидно, фанати гурту. Тут вже йшлося не стільки про вшанування героїв Крут, скільки про фанатичне вболівання під пісні улюбленого гурту. Хоча, можливо, це лише моє суб’єктивне враження.\nНе дуже приємним, як на мене, виявився виступ зі сцени представників КМДА: якось випадало воно з загального настрою, та й пишатися особливо не було чим – рівень організації далеко не дотягував до масштабу минулих років.\nВхід на цьогорічний концерт був безкоштовним, навіть не треба було отримувати запрошення-перепустки, як на попередні концерти. Правда довелося добряче поблукати територією Київської фортеці, щоб знайти приміщення. Зате свіжо відреставрована зала, приємне світло, а також якісне наповнення й щирі емоції виконавців стали винагородою тим стійким, хто, подолавши снігові перешкоди та лабіринти історичної пам’ятки, потрапив-таки на Концерт.\nНаприкінці хотілося б висловити щирі сподівання на те, що проведене вшанування пам’яті героїв, полеглих під Крутами, буде не останнім. Що й кошти знайдуться, і якість організації можна буде виправити, головне – щоб живою була пам’ять в душах українців про свою історію.\nДо зустрічі наступного року на «Концерті для ангелів».\nОля Погинайко. Стрибали високо і низько – була вечірка етно-диско" />\nОля Погинайко. Стрибали високо і низько – була вечірка етно-диско\n2 лютого в приміщенні культурно-мистецького центру Києво-Могилянської Академії відбулася етно-вечірка, організаторами якої виступив фестиваль «Країна мрій», зокрема Олег Скрипка.\nТе, що скрипчиних вечорниць не було вже доволі давно, добре відомо прихильникам українського фольку. А 2 лютого це відчули на собі й організатори акції: і фойє, і сама «дискотечна» зала КМЦ Могилянки були не те що вщент забиті молоддю, а переповнені налаштованою на не просто гарну вечірку, а на дуже гарну вечірку.\nПовний аншлаг у гардеробі вже за півгодини після початку (вечорниці – це ж не концерт, тому спізнюватися цілком можна) засвідчив, що кількість учасників наближається до тисячі, що, зрештою, нікого не дивувало.\nПочати треба було б з того, що добре спрацювала реклама: журнал «Афіша», реклама в метро, оголошення в Інтернеті (і не в останню чергу у живому журналі) – ті, кому етномузика небайдужа, знали про час і місце ще за півмісяця наперед.\nДалі – оригінальний формат: хочете пройти на халяву – вбирайтеся в український стрій, немає строю – вишиванку, але з доплатою, а як нема вишиванки – можна просто заплатити 80 грн (але зважаючи на те, що Скрипка пообіцяв влаштовувати такі акції щомісяця, дешевше вийде все-таки купити вишиванку). До речі, сам Скрипка на прес-конференції чесно зізнався, що повного народного строю не має, але платити 20 гривень не буде, бо він організатор. На дверях фейс-контроль: суворі козаки в шароварах і з оселедцями, такі собі етновишибали (ну просто красунчики – так і кортіло сфотографуватися); у самому залі замість насіння (ще одна давня українська традиція, тим же Скрипкою на прес-конференції переадресована на концерти Баскова) – пиво національного виробника; на майданчику від різноманіття узорів і стилів вишиванок (бо в кожному регіоні України – свої традиційні кольори й мотиви) – аж рябить в очах; на сцені «Очеретяний кіт» і DJ Скрипка; всі танцюють польки й коломийки, навіть ті, хто не вміє…\nНа прес-конференції організатори розповіли, що хотіли б поставити вечорниці «на потік». В ідеалі це означає відкрити цілий етно-клуб, куди можна було б приходити щодня, спілкуватися, танцювати, слухати гарну музику, читати літературу… Бо, як зауважив Олег Скрипка, «української музики наразі немає, немає телебачення, немає українських книжок. Треба реально підтримувати українську культуру, причому не лише язиком». Обіцяний клуб, як і сама «Країна мрій», не обмежувався б лише українським фолком, з часом організатори хочуть привозити й закордонних виконавців. Наразі ж обіцяли на наступні вечорниці запросити гурт «Мандри», чим ще раз заінтригували й без того зацікавлених відвідувачів.\nЗрештою, чи не єдиним мінусом вечорниць у Могилянці виявився малий зал, в якому і місця на добру польку не вистачало, і душно було так, що й справді «піджаки загоралися».\nВИДАВНИЦТВО «СМОЛОСКИП» ОГОЛОШУЄ КОНКУРС САТИРИЧНИХ І ГУМОРИСТИЧНИХ ТЕКСТІВ!!!" />\nВИДАВНИЦТВО «СМОЛОСКИП» ОГОЛОШУЄ КОНКУРС САТИРИЧНИХ І ГУМОРИСТИЧНИХ ТЕКСТІВ!!!\nНа відміну від нашого традиційного літературного конкурсу, на конкурс сатири та гумору приймаємо як рукописи, так і окремі тексти! Прикінцевий термін подачі – 30 червня цього року.\nНадіслані тексти розгляне авторитетне жюрі, кращі з них будуть видані окремою збіркою. Восени у будинку «Смолоскипа» відбудеться молодіжний фестиваль гумору і сатири учасників конкурсу. Всі учасники отримають у подарунок книжки «Смолоскипа», на переможців чекатимуть спеціальні нагороди.\n04071, Київ, вул. Межигірська, 21.\nРедакційна рада «Смолоскипа»\nФундація Регіональних Ініціатив: погляд зблизька" />\nФундація Регіональних Ініціатив: погляд зблизька\n«Фундація Регіональних Ініціатив», або, як кажуть серед молоді, – ФРІ, це всеукраїнська молодіжна громадська організація, яка працює в понад 50-ти громадах у всіх регіонах України з метою інституційного зміцнення молодіжного руху, навчання й забезпечення активних учасників об’єднань молоді, розвитку студентських та загалом молодіжних ініціатив.\nФокусуючи свою увагу на молоді, ФРІ реазіловує і далеко не молодіжні проекти. Так, під час президентських виборів ФРІ здійснювало моніторинг виборчої кампанії, просвітницько-мобілізаційні заходи, перевірку списків виборців тощо. Сьогодні багато організацій ФРІ активно долучилося до всеукраїнських благодійницьких проектів.\nЩорічний табір ФРІ для молоді\n«ЛІДЕР–2006», присвячений прийняттю\nДекларації про державний Суверенітет України 16 липня 1990 року (близько г. Говерла)\nЗ метою поширення інформації в молодіжному середовищі, а також про молодіжні об’єднання, ФРІ створила ВІЛЬНИЙ МОЛОДІЖНИЙ ПОРТАЛ – www.fri.net.ua, який є доступним для всіх об’єднань молодих людей. Фактично завдяки цьому порталу можна отримати повноту уявлення про молодіжний рух України.\nФРІ – це всеукраїнська молодіжна організація, яка об’єднує у своїх лавах молодих людей, що допомагають розвиватися молодіжному рухові України, об’єднанням молоді, а також тих молодих людей, які обстоюють активну позицію щодо актуальних проблем України.\n2004-го активісти ФРІ заснували нове всеукраїнське об’єднання, і за два роки діяльності ФРІ завдяки своїй згуртованості, активності та впливовості вийшла на провідні позиції в молодіжному житті України. Об’єднала організація переважно лідерів молодіжного руху, а також студентів. Чимало в ній також учнів старших класів та всіх, хто почуває себе молодим та ініціативним незалежно від віку. Сьогодні осередки ФРІ є майже в усіх областях. Організація поєднала в стратегії свого розвитку суспільно-корисну ініціативність молоді й належне організаційне та матеріальне забезпечення молодіжного руху. Середній вік членів керівних органів (Правління, КРК, спеціалізовані департаменти) – 22-23 роки.\nКонференція ФРІ в м. Ужгороді\nОрганізацією досягнуто рівня стабільної роботи, налагоджено ефективну і взаємовигідну співпрацю з меценатами та ЗМІ. Засадничим принципом роботи ФРІ є праця в усіх напрямах, які є важливими для молоді (саморозвиток, професійне зростання, патріотичне виховання, спорт, туризм, політична освіта, відпочинок, екологія тощо), та які організація може охопити, виходячи зі своїх кадрових, інтелектуальних і матеріальних ресурсів.\nСеред проектів, які регулярно здійснюються організацією: навчання членів молодіжних організацій роботі в НУО.\nВся діяльність ФРІ є відкритою і підзвітною своїм членам, тобто не тільки тим, хто фундує громадське життя держави, але й іншим структурам. Крім того, враховуючи, що ФРІ є мережею молодіжних організацій з однаковою назвою та завданням, молоді люди в містах та районах, де не існує Фундацій, можуть створити ФРІ. Організація була створена тому, що молодіжному руху необхідною є структура, яка основним своїм завданням бачить не тільки роботу з молоддю та реалізацію проектів, орієнтованих на молодь, але яка ставить за мету досягти інституційного зміцнення всіх об’єднань молодих людей в ім’я процвітання країни, в якій буде відбуватися їхнє доросле життя.\nФРІ не підтримує жодну політичну партію. Її членами стають молоді люди, які мають або час, або ресурси, або гроші, або просто бажання допомагати, бути корисними, сприяти молоді України, розбудовувати державу, а не для досягнення політичної мети – влади. Тому членами ФРІ є члени різних, навіть за ідеологічними переконаннями, партій. Кожен небайдужий може приєднатись до ФРІ, якщо він/вона поділяє ідеали ФРІ.\nЩодо джерел фінансування Фундації, то за підсумками 2006 року, як і попередніх, незважаючи на активну роботу міжнародних фондів, бізнес залишався джерелом номер один, а міжнародні організації – це лише третє джерело нашого фінансування. Друге джерело (здебільшого воно конкурує із першим джерелом) – це приватні пожертви. Основний мотив для пожертв – це підтримка активної молоді. Ще одним джерелом надходжень є ресурси інших партнерських організацій, передусім благодійних та громадських. Це чотири основні джерела надходжень.\nФРІ готова до співпраці з усіма МГО, які сповідують демократичні цінності й діяльність яких не суперечить принципам розбудови громадянського суспільства в Україні.\nДля листів: 04080, м. Київ,\nвул. Турівська, 31, 28.\nГолова Всеукраїнської молодіжної громадської організації ФРІ\nЗаступник Голови Київської міської організації ВМГО ФРІ Оксана Зварич\nРуслан Єгоров. Петрик П’яточкін проти покемонів" />\nРуслан Єгоров. Петрик П’яточкін проти покемонів\nВитяг з дослідження анімаційної драми «Петрик П’яточкін», проведеного\nОб’єднаною Експертною Комісією (ОЕК) Міністерства освіти і науки та Міністерства культури і мистецтв України\n...в особі Петрика ми бачимо яскраву вагому постать українського дисидента колоніяльної совєтської доби. Виходячи з московського прізвища головного героя анімаційної драми, з великою часткою імовірності можемо припустити, що Петрик П’яточкін, за прихованим задумом автора, мусив проявити перед глядачем внутрішню суперечність ментальності етнічного креола. Маючи можливість знайти своє місце в окупаційній системі, головний герой долає в собі імперський комплекс загарбника і, роблячи свідомий вибір на користь поневоленого зрабованого матірнього народу, стає до безкомпромісного герцю із совєтським тоталітарним монстром. Перед глядачами постає один, ніби пересічний день наповненого спротивом буремного життя Петрика. Пройшовши крізь лагерну браму, герой опиняється в обнесеному парканом периметрі дитсадка. Цей звідусіль обтятий простір неволі, являючи собою зловісний символ концентраку, нагадує глядачеві про табірну систему імперії, прозоро натякаючи на несвободу кожного її підданця.\nУлюблений напій Петрика П’яточкіна\nналиває Любов Якимчук\nТа навіть в обмеженому просторі Петрик П’яточкін спромогається зберегти внутрішню свободу. Він активно протистоїть нелюдському тюремному тискові дитсадкової адміністрації. Згадаймо хоча б, як моторошно сприймалась дорослою публікою, майже передрозстрільна, жорстка команда тюремниці-виховательки: «Всі-і-і рядком ста-а-вай-те ді-ти!»\nТа не зламати дух П’яточкіна. Невгамовно ворохоблячи інших ув’язнених дітей, Петрик руйнує лагерні порядки, завдаючи чималого клопоту представниці тюремної адміністрації – вже згадуваній виховательці. Остання намагається підступно знешкодити стійкого героя. Вдаючись до спеціальних психотехнік, зокрема гіпнозу та нейро-лінгвістичного програмування (можливо, психотропних препаратів), тюремниця вводить Петрика у стан трансу, зводячи героя на манівці Майї.\nПеребуваючи у власному ілюзорному світі, Петрик П’яточкін, давно дозрівши до ідеї мілітарної боротьби з поневолювачами, оголошує мобілізацію й намагається зібрати загін войовничих слоників. Можна припустити, що метою існування слонячого підрозділу є подальші диверсійні операції, спрямовані на підрив злочинного тоталітарного режиму імперії. Розгорнута в уяві Петрика діяльність підкорена конспіративним правилам підпілля. Так, десяте слоненятко спочатку не вірить у місію П’яточкіна. Вбачаючи у Петрику аґента імперських спецслужб, слоненятко завзято тікає від нього. І лишень почувши у відповідь на таємний пароль: «Квачику, Квачику, дай калачика!» – адекватний секретний відгук: «Я не Квачик. Я – Петрик П’яточкін!», – слоненятко визнає Петрика своїм ройовим.\nСправу зроблено. Диверсійну групу зібрано. І в цю піднесену хвилину вихователька-тюремниця, з холодною жорстокістю виводить Петрика зі стану трансу кодовими словами: «Петрику, прокидайся! Тиха година скінчилась». Наш герой із жахом повертається до страхітливої реальності. Та... боротьба триває.\nУкраїнські мультфільми в Луганську\nВ умовах панування совєтської цензури анімаційна героїчна драма про Петрика П’яточкіна стала визначним мистецьким проривом свідомих українських аніматорів. Вихід даного «мультика» на широкий екран мав ефект вибуху бомби, що рознесла на друзки всю важку тоталітарну ідеологічну будову злочинного СРСР. Дослідження феномену «Петрика П’яточкіна» потрібно продовжити далі у декількох дисертаціях з культурології, філології, психології, історії, політології, соціології та інших наук. Із належними передмовами та роз’ясненнями, перегляди даного анімаційного фільму мусять бути включені до національної програми патріотичного виховання дітей та молоді.\n...Триває робота ОЕК над аналізом анімаційної воєнної епопеї про дружбу маленького московського сироти Капітошки та гордого чеченського абрека Вовчика (псевдо «Сірий» та «Братик»).\n#1 paleozavr 2010-12-10 20:41 Якщо взяти до уваги, що автор сценарію - Наталя Гузєєва - за роки незалежності преспокійно русифікувалася і русифікувала своїх персонажів (Петрик, зокрема, став Пєтєю), то стає зрозуміло, що інтерпретація Руслана Єгорова - це всього лише інтерпретація…


Квадрокоптер: політ високих технологій | Catalogue of Articles\nКвадрокоптер: політ високих технологій\nВід творців до наших днів\nПерший вертоліт, який має чотири гвинти, був побудований в двадцятому столітті в Америці на замовлення збройних сил. У 1922 році в штаті Огайо пройшли успішні випробування. Незважаючи на сто п’ятнадцять безаварійних вильотів, машина в серію не пішла. Фахівцям не вдалося вирішити проблему надійної роботи трансмісії, що передає крутний момент від двигуна до гвинтів.\nІдея створення многовинтового літального апарату з вертикальним зльотом випередила свій час. Сучасні технології дозволили втілити мрію в реальність. Були створені дрони або квадрокоптеры, безпілотні апарати з невеликою вагою і простою конструкцією.\nСучасний радіокерований квадрокоптер простий у використанні, але для управління обов’язковий мінімальний практичний навик. Застосування в конструкції машини міцних матеріалів дозволяє звести до мінімуму ризик пошкодження в аварійних ситуаціях.\nЛітальні апарати цієї серії оснащені:\nХрестоподібної рамою з чотирма двигунами і пропелерами, рознесеними по кутах.\nБлоком керування польоту (контролером), закріпленим у центральній частині рами, гироскопами і акселерометром для стабілізації польоту.\nАкумулятором, розміщеним під блоком управління польоту.\nВідео або фотокамерою з роз’ємом для пам’яті, розміщеної в нижній частині квадрокоптера і керованої з пульта оператора.\nНабором світлодіодів різного кольору, що дозволяє визначати напрямок руху апарату в нічний час і попереджає оператора про розряд акумулятора.\nБагатоканальним пультом управління з перемикачами та регуляторами. Він дозволяє виправляти неточності в управлінні, вибирати режим потужності моторів, виконувати фігури пілотажу і управляти фото і відеозйомкою.\nНабір висоти, рух і виконання фігур пілотажу проводиться квадрокоптером за рахунок обертання кожного з чотирьох гвинтів, що приводяться в рух окремими двигунами. Одна гвинтова пара обертається за годинниковою стрілкою, інша — проти. Виключення з конструкції хвостового гвинта не чинить негативного впливу на стан моделі в повітрі.\nМаневрування апарату в польоті відбувається в результаті зміни швидкості обертання гвинтів за принципом:\nПри підйомі — швидкість гвинтів збільшується.\nПри повороті — сповільнюється швидкість гвинтів проти годинникової стрілки з одночасним збільшенням швидкості гвинтів за годинниковою стрілкою.\nПри русі в сторону — збільшується швидкість гвинтів, з одного боку, і сповільнюється з іншого.\nУправління і додаткове обладнання\nДля управління апаратом у повітрі використовується багатоканальний пульт. Мікропроцесорна система пульта керує роботою двигунів і передає по радіоканалу команди оператора.\nДля отримання фотографій і відеокартинки використовується додаткове обладнання. Стабільне зависання в необхідній точці досягається застосуванням трьох гіроскопів, які фіксують нахили апарату.\nЗастосування у вигляді додаткового пристосування акселерометра дозволяє утримувати апарат в ідеальному горизонтальному положенні. Барометричний датчик фіксує квадрокоптер на необхідній висоті, а мініатюрний локатор (сонар) дозволяє йому облітати перешкоди на невеликій висоті і здійснювати посадку в автоматичному режимі.\nЗа допомогою GPS-приймача на комп’ютері складається і задається польотний маршрут. У разі помилки сигналу GPS-приймач автоматично повертає апарат в точку вильоту. Запис або оцінка параметрів польоту в режимі реального часу дозволяє оцінити межа можливостей машини.\nПропозиції на ринку моделей\nСьогодні ринок пропонує великий вибір моделей квадрокоптеров різного призначення. Вибір залежить від поставлених завдань, розмірів, технічної оснащеності апаратів, вартості і наявності досвіду управління у оператора.\nМоделі розмірами до 15 см в діаметрі зручні для домашнього навчання, але чутливі до ударів. Середньорозмірні моделі до 30 см мають додатковий захист. При відсутності сильного вітру вони можуть літати на відкритому повітрі. Низькою надійністю роботи колекторних двигунів і використання відеокамер низької якості, не збільшують попит на ці апарати.\nКвадрокоптеры великих розмірів користуються найбільшою популярністю. Застосування довговічних безколекторних двигунів, якісного відеообладнання та розширеної лінійки додаткових пристосувань забезпечує виконання професійних завдань. Для управління таким дроном необхідний досвідчений оператор.\nРозмір апарату, матеріал для виготовлення рами, тип двигунів, навісне обладнання визначає загальну вартість. Вона починається від 130$, верхня цінова межа необмежений.\nКритерії вибору квадрокоптера\nВибір моделі здійснюється за такими параметрами:\nРозмір. Від габаритів моделі залежить стабільність польоту і вага корисного навантаження.\nНадійність двигунів. Колекторні двигуни володіють ресурсом роботи, розрахованим на 10-20 вильотів. Безколекторні двигуни дорожче і розраховані на тривалу експлуатацію.\nЯкість корпусу і гвинтів. Якість матеріалів залежить від вартості моделі. У дорогих апаратах застосовуються карбонові сплави.\nЧас польоту. В залежності від вартості моделі, ємності акумулятора і вантажопідйомності, час польоту становить від 7 до 40 хвилин.\nФункції життєзабезпечення. Наявність підвісного обладнання, що гарантує повернення дрона до оператора з точки GPS або за компасом, можливість нерухомого зависання в заданому місці.\nВисота польоту. Змінюється від п’ятдесяти до однієї тисячі метрів в залежності від технічних можливостей моделі.\nПерші безпілотники випускалися на замовлення військових. Спосіб застосування — розвідка території супротивника з мінімальними втратами. Для виконання цих завдань застосовуються апарати високих технологій спеціального призначення. У мирний час безпілотники виконують інші завдання.\nОбласть сучасного використання апаратів і перспектива:\nФото і відеоматеріали, отримані з недоступних раніше точок зйомки. Інспектування об’єктів гірничої, нафтової і газової промисловості. Доставка постраждалим в аваріях і надзвичайних ситуаціях медичних препаратів і предметів першої допомоги.\nНадання рятувальникам інформації про постраждалих і зниклих людей. Перевезення продуктів і товарів з магазинів.\nОтримання оперативної екологічної інформації, спостереження за дикою природою.\nОхорона національних кордонів.\nВедення спортивних репортажів.\nБезпілотні літальні апарати відображають технічний прогрес нашого часу. Їх широке використання принесе великі вигоди, забезпечить нову якість життя і розширить можливості людства.\nПро автора: deviceservice.ru\n← Купити iPhone 7 чи ні: чим смартфон відрізняється від попередників?\nЛегальні рекламні розсилки в WhatsApp стануть реальністю →\nЗавантаження торрентів в Apple iOS\nЧистий комп’ютер – запорука швидкої роботи\n17 января, 2020 17 января, 2020 catalogue of articles\nXiaomi випустила куртку для подорожей Uleemark


Се ля ві, мус’йо - Kyiv Daily\nПограймося в асоціації? Париж. Сплін… Що трете? Кохання, ясно що нещасливе кохання. Або круасан, «пересушені круасани смажені на олії»; що у випадку поетичного збірника Павла Матюші теж буде правильним словом-в-грі… Париж. Сплін. Круасан.\nКнижка починається з «Епілогу». Він випадково зустрів ту, яку десять років тому кохав, щоби нарешті побачити: вона негарна. Прекрасна в своїй точності психологічна деталь: ніколи не знаєш, що людина негарна, поки не перестанеш її любити і потребувати. «Господи, я і не знав, / наскільки вона некрасива» – це цитата з Інокентія Аннєнського, якого Матюша навряд свідомо переспівує: «зрештою, не знаю, чи досі / вважаю тебе гарною». І от тепер, коли уже все (майже) позаду, можна знову пережиту відболілу історію від «Епіграфу» до «Постскриптуму» (саме ним закінчується книжка). Відзначу цієї миті жіночні і ніжні ілюстрації Катерини Перконос, чий стиль неможливо не упізнати, які часом «витягують» книжку з тієї нарочитої поетичної хандри, куди вона провалюється стараннями автора. Художниця оживлює тих враз-неграних-раптом жінок – і вони красивезні.\nЗробити з колись щирого почуття переконливу меланхолійну інсценізацію. Те, що такі історії найкраще переживати в Парижі, то ясно будь-якому ліричному поету. Бо якщо напишеш просто «базар», то від того твоє кохання, бач, може і здешевіти. Але якщо жіночка освідчується на вулиці Клер (а фактично то і є вулиця-базар), то сусідство з Марсовим полем, перетворить кохання не так на (не)розмінний карбованець, як на двобій, де хтось ще сподівається на торжество перемоги. «Сам опинився неначе в емігрантський п’єсі» поруч із «румунами», підозріливо в цій книжці нав’язливими, підкаже результативність того торжества. Румуни, що пишуть у Парижі емігрантські п’єси, – великі майстри абсурдних історій, де ті, хто люблять один одного, показово один одного ніколи не почують і не зрозуміють правильно (лисим співачкам Іонеско смакують ті Матюшеві згірклі круасани, це так).\n«Здогадуватися / пірнати / володіти / та узалежнюватися». Це ж насправді не фази закоханості він описує, а відслідковує, як наростає пристрасть, саме пристрасть, а не любов, перетворюється на залежність, подібну до харчової. (Ну от правда, всю книжку шукає собі смачних круасанів-сирів-джемів, і ніяк не знайде; а якщо серйозно, то голод – основна тема книжки, не тільки фізичний). Але саме цим дієслівним рядом він безпосередньо описує (перший?) секс, що от-от має перетворитися на поезію. Секс із поезією ріднить в «Парижі» сильна кода – все вінчає крик. Поезія узалежнює? Ще б пак! То краще й не починай. А от про крик – уже цікавіше.\nЛюдина пише п’ять десятків віршів, чітко протоколюючи всі етапи і перипетії одного вельми банального кохання (а інші бувають?): перший поцілунок, перший спільний сніданок, перша прогулянка, перший секс, перша сварка і так далі. При цьому раз-по-раз виринають програмні заяви: еротичне кохання і висока поезія – це чисте мистецтво. l’art pour l’art, понімаєте.Вірші пишуть, виходячи з інших віршів і задля інших віршів. Людей люблять, «виходячи» з інших людей і заради інших людей. Будь-який поетичний троп в «Парижі» перетворюється на «чисту» метафору: «П’ятниця, вечір, париж» – і по всьому.\nОдна поетка недавно зауважила, що останні п’ять років українською мовою «чисто» порівнювати кохання і війну в поезії – не просто банально, а дуже-дуже зле. Лірична поезія має повідомити той емоційний малюнок, який точно зчитає читач, це ж очевидно. Навіть в ситуації «мистецтва заради мистецтва». Читаємо ж наразі: «Наша доля тепер наче окопна війна / що вистрілює кулю і в мене випльовує гільзу». Відчули легкий паризький сплін? Так отож, що ні. Їхні стосунки остаточно ввійшли у токсичну фазу: йому на горизонті світить забух, їхній спільній собаці – скора смерть від голоду, квартирі – непоправна шкода від невигуляного пса, а ще в під’їзді завелися безхатченки з незрозумілим акцентом: отож він вирішує, що час записати на бокс. І це здається уже цілком свідоме вітання Івану Буніну: «Камин затоплю, буду пить, хорошо би собаку купить». Самотність, яка переживається не як самота, а радше як передбачення самоізоляції… Окопна війна, перепрошую? Імітувати естетичне відсторонення поезії після-Першої-світової вдається краще, якщо перед війною у тебе була твоя Прекрасна епоха. А якщо війна триває, то і париж не париж, і п’ятниця-вечір підозріливо скидається на ранок-понеділок.\n«Париж. Слін» стає поезією, коли з книжки зникають два головні персонажі – пара коханців, власне. Таких віршів тут щонайменше два (2:50 – розклад для поетичного збірника не найліпший).\n«Пані безмежного зросту». Він і вона; вона схилилася в очікувані поцілунку, либонь, видихаючи звідкись зверху сигаретний дим; він пестить її вії і розказує їй казки про відьом(!). «Знімай же скоріш свою сукню», – збирається з силами коханець, пані мугикає у відповідь і ані руш. Підозрюю, що та пані не тілом щедра, а те, що звуть «велика у любові»; різниця між тим незначна: пані непідйомна, а «я маленький перед нею». Не всяка богиня приймає у жертву любощі, правильні богині потребують у жертву саме життя.\n«Прадавня богиня». Поруч із ним в літаку – жінка-африканка, її вуха прикрашають важкі сережки, чий опис уподібнюється до щита Ахілла, бо власна теж мають забезпечити ту жіночку перемогою у якійсь важливій битві. Її сережки прикрашені чоловіками і жінками, які хочуть злитися, але їх обмежують «трикутники-квадрати» заданих ювеліром кордонів. Це майже Елюарівські сцени, де щось, що реально відбувається, ми бачимо тільки у непрозорому відбитку – в карафці на столі, наприклад, чи у візерунку чудернацьких сережок.\nЦі дві історії розкажуть нам про те десятирічної давнини (тривалості?) кохання більше і точніше, ніж весь той смажений на олії паризький сплін. Як називається той, хто в великій своїй любові спромігся бути тільки спостерігачем і чию недоречну жертву не затребували? – «Мій власний символ що є я», так, наприклад, називається. Можна бо або любити, або символізувати.\nОт тут і починається сплін.\nА Париж ж що? Та до нічого тут Париж.\n«сережки на вухах моєї сусідки\nв переповненому літаку\nщо летить до африки\nвиростають з них\nкрізь масивні дорогі заліззя\nвідтягуючи мочки вух донизу\nна всі кольори почуттів\nвід золота до олова\nгравійовані жінки та чоловіки\nторкаються одне одного\nтрикутниками і квадратами\nу гіпертрофованих позиціях\nбіля мене зовсім не жінка\nа прадавня богиня\nдобра і безжальна\nу своїй всемогутності\nїї ластовинна шкіра має відблиск епох\nа ніздрі що роздуваються\nв такт жувальним рефлексам\nвидихають саме життя\nперед тим у невеликому кафе на вулиці клер\nмоя любов по-дитячому тулилася до мене\nі просила ніколи не покидати її»\nПавло Матюша. Париж. Сплін. Київ: Смолоскип, 2019. 144 с.\nГанна УлюраПавло МатюшаСмолоскип


У Франківську іноземні студенти-медики погрожують мітингами, якщо їм не дозволять перескласти випускний іспит (відео) - Версії | новини та розслідування\nУ Франківську іноземні студенти-медики погрожують мітингами, якщо їм не дозволять перескласти випускний іспит (відео)\n01/06/2017 0 26\nІноземні студенти-медики просять перескласти випускний іспит. Його результати ще не відомі, та молоді люди впевнені, що екзамен провалили і дипломи не отримають.\nА причина, кажуть, – не у поганих знаннях, а в нових тестах, начебто вони з помилками. Що ж не так – з’ясовували наші журналісти.\nАммар на навчання до Івано-Франківського медвишу приїхав із Йорданії. До найважчого іспиту – він називається КРОК – готувався дуже старанно, стверджує хлопець. Адже від КРОКу залежить – чи отримає він диплом. Іспит – це двісті запитань, затверджених у Центрі тестування при Мін-охорони здоров’я. З року в рік частково питання міняють – кажуть студенти. Але цьогороку – несподівано змінили відразу більше половини. І про це стало відомо – вже на іспиті. Про це пишуть Версії з посиланням на Подробності.\n“Питання завжди повторюються. В 16 році були як в 15 і в 14. Розумієте ? Цього року з’явилися питання новенькі взагалі. Більше ста питань новенькі”, – говорить Аммар Шабур, студент Івано-Франківського національного медичного університету.\n“Якщо б вони змінили тільки частину запитань, ми б зрозуміли. Але вони поставили більше 60-и відсотків нових! Часу було обмаль – і ми просто були не готові до такої великої кількості нових питань”, – говорить Ашья, студентка.\nПроблема не у складності – запевняють студенти, але в тому,- що тести були із граматичними помилками, та неправильно перекладені.\n“Переклад англійською був дуже поганий. Щоб просто зрозуміти питання – доводилося неабияк подумати. В результаті, нам просто забракло часу, щоб відповісти на всі запитання іспиту”, – говорить Альфа, студентка.\nА ще, в тестах можна було знайти медичні терміни, яких, начебто, взагалі не існує – кажуть майбутні медики.\n“Думаю, це просто поганий переклад. Наприклад, ми мали питання про види смерті. І одна із відповідей – апарентна смерть. За шість років свого навчання – я ніколи не зустрічав такого медичного терміну”, – говорить Анас, студент.\nЯкщо шестикурсники провалять ліцензійний іспит – їм доведеться навчатися додатково – ще один рік. А навчання, звісно – платне.\n“Ми повинні поїхати на батьківщину, зробити нову візу потім повернутися сюди і треба платити ще за один рік”, – говорить Аммар Шабур, студент Івано-Франківського національного медичного університету.\nРезультати іспитів – ще не відомі. Та студенти переконані – найімовірніше, більшість із них їх провалили. Кажуть – будуть вимагати, щоб їм дозволили іспит скласти повторно. З відповідним листом майбутні медики звернулися до центру тестування при МОЗ.\nНа офіційному сайті центру вже є відповідь – керівництво установи зустрілося із студентами-іноземцями з Ужгорода, Вінниці, Харкова та Одеси. І пообіцяло – вилучити складні та спірні тестові завдання, після проведення фахового висновку. А ось щодо перездачі, мовляв, це суперечить чинній нормативній базі.\nАле, студенти-іноземці кажуть, так просто здаватись не збираються. Та навіть готові до акцій протесту – поки їх таки не почують в міністерстві охорони здоров’я.


«Бадабум!»: китаєць дізнався, що буває, коли впустиш запальничку в суп (відео)\n«Бадабум!»: китаєць дізнався, що буває, коли впустиш запальничку в суп (відео)\nКлієнт однієї з мережі китайських ресторанів провів мимовільний експеримент зі «спалахівкою».\nКлієнт популярної китайської мережі ресторанів Haidilao в місті Куньмін (китайська провінція Юньнань) впустив свою запальничку в резервуар зі супом, коли передавав її другу. Чоловікові спробувала допомогти співробітниця закладу, але в результаті дістала серйозні опіки, передає «Сьогодні».\nНа опублікованому на YouTube відеозапису з камер спостереження можна побачити, як офіціантка намагається дістати запальничку ополоником із супу хого – бульйону в казанку, що закипає прямо на столі, куди за бажанням можна додати локшину, м’ясо, тофу й овочі. Однак через високу температуру предмет вибухнув, а киплячий бульйон потрапив на співробітницю ресторану і на гостя.\nПредставник Haidilao заявив, що компанія проведе додаткове навчання своїх співробітників, адже це не перший подібний інцидент. У лютому в китайському місті Чунцин відвідувач навмисно кинув запальничку в гарячу юшку і спровокував вибух.\nВсе про: вибух, китай


Україна і Туреччина - Кабмін схвалив підписання нової військової угоди — останні новини — УНІАН\nЗброя 2 хв. 2738\nПідписання документу планується в рамках візиту президента Володимира Зеленського до Турецької Республіки з 15 по 17 жовтня.\nКабмін схвалив проект рамкової військової угоди з урядом Туреччини / фото УНІАН, Олексій Забусик\nКабінет міністрів схвалив проект рамкової військової угоди з урядом Турецької Республіки.\nПідписання документу планується в рамках візиту президента України Володимира Зеленського до Турецької Республіки з 15 по 17 жовтня.\nЧитайте такожУкраїна підписала з Румунією угоду про військово-технічну співпрацю\nПідписати зазначену угоду уповноважено міністра оборони України Андрія Тарана.\n"Наша взаємодія з турецькими партнерами надзвичайно динамічна. Лише у липні ми обговорювали у Києві робочі моменти з міністром національної оборони Туреччини Хулусі Акаром - і ось фінішна пряма. Така взаємодія, повторю, відображає стратегічний характер наших відносин та взаємну налаштованість на забезпечення миру і безпеки у Чорноморсько-азовському регіоні", - зазначив Таран.\nУкраїна та Євросоюз підписали низку нових угод: що вони передбачають\nТеги:Україна і Туреччина


Відкриваємо масляний тиждень: пять рецептів смачних млинців (вам захочеться ще!). - Angelua\nОсь і настала масляний тиждень — час частувань і гулянь! Обов’язково приготуйте смачні млинці і порадуйте своїх близькі. Ми підібрали п’ять кращих рецептів (на молоці, кефірі і навіть пиво!), тільки готуйте побільше, адже всім точно захочеться добавки.\n✔ 250 мл кефіру\n✔ 140 гр борошна\n✔ 1 велике яйце\n✔ 125 мл окропу\n✔ 1/4 ч. л. соди\n✔ 2 ст. л. рослинного масла\n1. Яйце збити з цукром і сіллю, потім додати половину кефіру і як слід перемішати. Висипати всю муку і ретельно перемішувати до утворення гладкого тіста без грудочок. Потім влити залишився кефір, знову все ретельно перемішати. Всипати в окріп соду, перемішати і влити окріп з содою в тісто.\n2. Смажити млинці на добре розігрітій сковороді на середньому вогні.\nТОНКІ МЛИНЦІ НА ПИВІ\n✔ 350 гр борошна\n✔ 1/4 ч. л. солі\n✔ щіпка соди\n1. Яйця збити з сіллю і цукром.\n2. Борошно просіяти з водою. Інтенсивно перемішуючи, влити холодне молоко. Розбити всі грудочки. Продовжуючи збивати, додати яйця.\n3. Відкрити пиво і відразу вилити його в тісто, перемішати і залишити тісто на 30 хвилин.\n4. Якщо тісто вийшло густуватим, розвести до потрібної консистенції теплим молоком. Додати рослинне масло.\n5. Випікати млинці на змащеній олією сковороді.\nСМЕТАННІ МЛИНЦІ З НАЧИНКОЮ В ВЕРШКОВО-ШПИНАТНОМУ СОУСІ\n✔ 3 яйця кімнатної температури\n✔ 500 мл молока кімнатної температури\n✔ 30 гр цукру\n✔ 30 гр сметани\n✔ 160 гр борошна\n✔ 30 гр рослинного масла\n✔ вершкове масло для смаження\n✔ 300 гр філе індички або курки\n✔ 1 цибулина\n✔ 70 мл вершків\n✔ 1 упаковка свіжого шпинату (можна використовувати заморожений)\n✔ 130 мл вершків\n✔ 2 ст. л. сметани\n1. Яйця, цукор, щіпку солі і половину молока збити віночком.\n2. Борошно просіяти і поступово вмішати в яєчно-молочну суміш, розбиваючи всі грудочки, потім влити підігріту другу частину молока.\n3. Додати сметану і рослинне масло. Випікати млинці на розігрітій сковорідці.\n4. Грудку відварюємо, пропускаємо через м’ясорубку.\n5. Цибулю дрібно порізати і обсмажити на олії до прозорості. Додати до нього фарш, посолити, перемішати, влити вершки і на низькій температурі тушкувати 7 хвилин.\n6. На розігрітій сковороді з додаванням олії гасити шпинат хвилин 5 (вогонь краще зменшити). Налити вершки, але не давати закипіти. Через пару хвилин для густоти додати сметану.\n7. На млинець викласти начинку, згорнути і полити соусом.\nШОКОЛАДНІ МЛИНЦІ З ГРУШАМИ\n✔ 180 гр борошна\n✔ 1/2 ч. л. розпушувача\n✔ 20 гр гіркого какао (2 ст. л.)\n✔ 40 гр цукру\n✔ 25 гр розтопленого вершкового масла\n✔ щіпка солі\n✔ 500 г груш\n✔ 20 гр вершкового масла\n✔ 1 ч. л. лимонного соку\n✔ 1 ст. л. грушевого лікеру (за бажанням)\n1. Груші очистити, нарізати скибочками і скропити лимонним соком. У великому сотейнику розтопити вершкове масло, додати цукор і груші. Готувати груші, акуратно помішуючи, до м’якості. Вони повинні зм’якнути, але залишитися цілими. Остудити груші та сироп, що залишився в сотейнику. Влити в нього лікер.\n2. Борошно просіяти з какао і розпушувачем, влити половину молока і швидко перемішати, щоб не утворювалися грудочки.\n3. Яйця збити з цукром і сіллю, додати їх у тісто. Продовжуючи збивати, поступово влити другу частину молока. Залишити тісто відпочити на 30 хвилин.\n4. Додати розтоплене вершкове масло, перемішати. Якщо тісто вийшло густуватим, розбавити до потрібної консистенції водою.\n5. Сковороду розжарити і змастити вершковим маслом. Випікати млинці з двох боків до рум’яності.\n6. Млинці прикрасити грушами і полити сиропом.\n✔ 500 мл нежирного кефіру або кислого молока\n✔ 55 гр борошна\n✔ 1 ч. л. розпушувача\n✔ 55 гр картопляного крохмалю\n✔ 30 гр дрібного цукру\n✔ 2 яйця + 1 жовток\n✔ 1 ч. л. ванільного екстракту (за бажанням)\n✔ 30 гр розтопленого вершкового масла + ще трохи для смаження\n1. Яйця збити з ваніліном і цукром до повного розчинення кристалів. З’єднати з кефіром.\n2. Додавати просіяне з крохмалем, сіллю і розпушувачем борошно. Ввести тонкою цівкою розтоплене вершкове масло.\n3. Тісто залишити на 15 хвилин. Перед і під час смаження періодично підмішувати (щоб крохмаль не осідав).\n4. Млинці смажити на добре розігрітій сковороді, при необхідності змащуючи маслом.\nДо чаю: готуємо млинці з солодкою начинкою\nНа сніданок, десерт і Масляну: готуємо французькі млинці Креп Сюзетт\nпопередня статтяКое-що про жалюзі\nнаступна статтяЯк привчити дитину берегти свої речі?


sludge – Ще один не такий як усі…\nDisbelief – 2017 – The Symbol of Death\nМузики що називається “заряджена”. Вона не надто швидка як для стилю, але енергійна, емоційна (хоча і в міру) і агресивна якраз наскільки щоб не зашкалювало.\nСам звук доволі чіткий, особливо враховуючи що це по суті щось на межі стилів. Та і перебору з важкістю теж нема. Все добре чути і вокал виведено на перший план.\nУсе якісно і пристойно, як фонова музика для кодування чи тренувань просто прекрасна. А от якщо слухати її зосереджено то трошки не вистачає якоїсь родзинки.\nВідверто прохідних пісень нема, але є такі не надто цікаві – трохи повільніші за інші на диску і з “ліричними” вставками які взагалі ні до чого у такій музиці на мою думку.\nMetal Archives – оцінки нема (https://www.metal-archives.com/albums/Disbelief/The_Symbol_of_Death/634034).\nАвтор Oleksandr GolovatyiОприлюднено 22 Червня, 2017 Категорії death metal,sludge,thrash,Рецензії на музикуЗалишити коментар до Disbelief – 2017 – The Symbol of Death\nЯкщо займаєшся якоюсь нудною, марудною роботою то можна включити подібну музику… Але навіть тоді десь прийдеш до тями, подумаєш “щось довгенько я це слухаю”, глянеш у плей-ліст… А там лише третя з 14 пісень грає. Ну просто тому що у них пісні по 6-8 хвилин.\nУсе таке в’язке, тягуче і безнадійне…\nНа любителя коротше. Я і не проти таке послухати іноді, але навряд чи таке бажання виникне більше пари разів на рік.\nАвтор Oleksandr GolovatyiОприлюднено 28 Лютого, 2013 Категорії post-metal,sludge,Рецензії на музику2 Коментарі до ISIS–2012–Temporal\nCarina Alfie–2007 – Electic Fuzz\nЩе одна гітаристка-віртуозка. Диск заслуговує пильної уваги хоча б тому що нею (і диском теж) опікується сам Стів Вай!\nКоли я почав слухати альбом то чесно кажучи був здивований. Чому? А тому що музика її є чимось череднім між інструментальним павером та легким-легким думом. Звук гітари досить чистий, без дисонансів та аритмізмів. І взагалі щось її стиль схожий на який сучасний блюз-рок.\nАле цікаво і приємно слухати. Хоча в музиці повно коротеньких швидкісних запилів, вони є не дуже помітними на загальному фоні благозвучного мелодізму.\nВ деяких піснях для чогось присутній вокал в стилі чи то Пінк Флойд чи ще чогось такого.\nЯкщо бути чесним то в деяких піснях можна почути фірмові фішечки Вая, але акомпанемент надто вже не звичний. А в цілому – супер гуд!\nЗ коментів: фірмових фішек вів Вая – валом, і це не дивно, адже вона в нього вчилася. Але в цілому бракує куражу, якось в неї все виходить – як у старанної школярки. Як казав Бендер-Задунайский “больше жизни”.\nАвтор Oleksandr GolovatyiОприлюднено 22 Серпня, 2011 Категорії guitar,sludge,Рецензії на музикуЗалишити коментар до Carina Alfie–2007 – Electic Fuzz\nZozobra – 2007 – Harmonic Tremors\nСпільний проект музикантів з команд Isis, Coverge та Code-In. І хоча б через це проект заслуговує дуже прискіпливого прослухововуння.\nОтже це для фанатів hardcore, і, особливо його уповільнених варіацій. В принципі не погано, але якщо вже слухати арткор, то я б краще послухав Ark.\nАвтор Oleksandr GolovatyiОприлюднено 10 Лютого, 2011 Категорії post-metal,sludge,Рецензії на музикуЗалишити коментар до Zozobra – 2007 – Harmonic Tremors


Дерматологія, мікоз, лікування і симптоми мікозу – медичний центр УРО-ПРО. | Медичний портал – довідник захворювань\nМікозом прийнято називати будь-яке інфекційне захворювання, збудником якого є будь-який вид паразитичнихгрибків. Симптоми досить різноманітні, але найчастіше уражені ділянки шкіри починають лущиться, іноді на них з’являються хворобливі гнійні пухирці. На поверхні ніг спостерігаються попрілості, епідерміс грубіє, розвиваються так звані натоптиші. Волосся і нігтьові пластинки тьмяніють, набувають жовтуватий відтінок, товщають і розшаровуються, стають ламкими. Іноді перераховані ознаки супроводжуються сверблячкою.\nЗараження відбувається в результаті попадання грибкових спор в епідерміс чи глибші шари шкіри внаслідок мікротравм, а також осідання їх на слизових оболонках рота, очей, дихальних шляхів, у тому числі бронхів і легенів. Інфікування може відбутися в результаті безпосереднього контакту з хворою людиною, а також через загальні предмети – одяг, взуття, лазневі та манікюрні приналежності. Нерідко поява хвороби пов’язане з відвідуванням басейну або сауни. Зростанню грибка сприяє недотримання правил особистої гігієни та підвищена вологість середовища, наприклад, при надмірної пітливості ніг.\nЗовнішні прояви та тяжкість захворювання залежать від стану імунної системи та виду паразитичного грибка. Деякі з них постійно мешкають на шкірних покривах і є умовно патогенними мікроорганізмами. Зниження захисних сил організму провокує посилення негативних симптомів, а відсутність своєчасного лікування переводить хворобу в хронічну форму. Як правило, осередки патології локалізуються на кистях рук або стопах ніг, вражаючи волосся і нігтьові пластинки. Іноді вони відзначаються в області зовнішніх статевих органів, слизових оболонках рота, стравоходу і верхніх дихальних шляхів.\nКласифікація мікозу грунтується на вигляді збудника, місце локалізації, ступеня негативного впливу. Досить поширеним захворюванням є кандидоз, збудниками якого є умовно патогенні гриби роду Candida. Вони оселяються на слизових оболонках рота і статевих органів. Кератомікози вражають переважно верхній роговий шар епідермісу і не супроводжуються запальним процесом, до них відноситься висівкоподібний або різнокольоровий лишай. Дерматофитии розвиваються на поверхні шкіри, волосся і нігтів; вони стійкі до зовнішніх факторів і важко піддаються лікуванню.\nУ зазначену групу входять епідерматофітія паху і стоп, грибкові захворювання волосся, мікроспорія. Однак найбільш небезпечними є глибокі мікози, поширені в країнах з теплим і вологим кліматом. Вони здатні вражати не тільки глибокі шари шкіри, а й м’язові волокна, кістки, внутрішні органи. Перебіг цих захворювань дуже важкий, нерідко закінчується летальним результатом. Так звані псевдомікози викликаються особливими мікроорганізмами, які займають в біологічній класифікації проміжне положення між бактеріями і грибами.


Поняття та значення судового розгляду. Частини судового розгляду. Підготовча частина судового розгляду\nНазвание работы: Поняття та значення судового розгляду. Частини судового розгляду. Підготовча частина судового розгляду\nОписание: Судовий розгляд одна з основних стадій цивільного процесу у ході якої відбувається розгляд і вирішення справи по суті. Отже загальними завданнями стадії судового розгляду в суді першої інстанції є правильний і своєчасний розгляд та вирішення цивільної справи з метою захисту прав свобод і охоронюваних законом інтересів громадян...\nСудовий розгляд  одна з основних стадій цивільного процесу, у ході якої відбувається розгляд і вирішення справи по суті.\nЦивільне процесуальне законодавство встановлює такий порядок розгляду і вирішення цивільних справ, при неухильному дотриманні якого передбачається послідовне здійснення спільних для всього судочинства цільових настанов у суді першої інстанції. Кінцеві ж завдання і мета судового розгляду як головної стадії провадження в суді першої інстанції не можуть не збігатися з кінцевими завданнями та цілями цивільного судочинства в цілому.\nОтже, загальними завданнями стадії судового розгляду в суді першої інстанції є правильний і своєчасний розгляд та вирішення цивільної справи з метою захисту прав, свобод і охоронюваних законом інтересів громадян і організацій, охорони державних і суспільних інтересів. Виконання вказаних завдань повинне сприяти також зміцненню законності і правопорядку, запобіганню правопорушень, формуванню поважного ставлення до права і суду, тобто служити засобом реалізації і факультативних цілей цивільного судочинства.\nНа досягнення вказаних цілей спрямовані процесуальні дії і виникаючі у зв'язку з ними процесуальні правовідносини суб'єктів судочинства в стадії судового розгляду. Отже, основним об'єктом сукупності цивільних процесуальних правовідносин, що виникають при судовому розгляді, буде захист прав, свобод і охоронюва-них законом інтересів громадян і організацій, охорона державних і суспільних інтересів, а факультативним об'єктом зміцнення законності та правопорядку, запобігання правопорушень, формування поважного ставлення до права і суду.\nФункція судового розгляду охоплює велику за обсягом і різнопланову процесуальну діяльність, яку прийнято розмежовувати на розгляд справи і її вирішення.\nРозгляд справи являє собою дії, спрямовані на: а) рух судочинства; б) надання особі, яка бере участь у справі, необхідної юридичної допомоги в здійсненні суб'єктивних прав; в) дослідження матеріалів справи, що розглядається, позицій сторін, дійсних обставин справи і поданих доказів.\nВирішення справи полягає в юрисдикційному застосуванні відповідних правових норм і зводиться до винесення рішення або ухвали, їх оголошення та роз'яснення.\nЗначення судового розгляду визначається наступними головними особливостями цієї стадії цивільного процесу:\nтут з найбільшою повнотою діють принципи правосуддя: здійснення правосуддя тільки судом, змагальність і рівність сто рін, диспозитивність, усність, безпосередність і безперервність;\nтут вирішується головне завдання правосуддя  правильний і своєчасний розгляд і вирішення цивільної справи. Всі інші стадії здатні забезпечити вирішення тільки першої половини цього завдання;\nтут розглядається й вирішується переважна частина цивільних справ, і саме по діяльності цього суду (суду першої інстанції) судять про правосуддя в цілому.\nСуд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, а справи про поновлення на роботі, про стягнення аліментів  одного місяця.\nУ виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду справи, суд ухвалою може подовжити розгляд справи, але не більш як на 15 днів (ст. 157 ЦПК).\nУ відповідності зі ст.158 ЦПК розгляд судом цивільної справи відбувається в судовому засіданні з обов'язковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі. Судове засідання проводиться в спеціально обладнаному для цього приміщенні суду  залі засідань.\nЗгідно зі ст.162 ЦПК особи, присутні в залі судового засідання, повинні встати, коли входить і виходить суд. Рішення суду особи, присутні в залі, заслуховують стоячи. Особи, які беруть участь у справі, свідки, експерти, спеціалісти, перекладачі дають пояснення, показання, висновки, консультації тощо стоячи.\nДо осіб, які порушують встановлені в суді правила або протиправно перешкоджають здійсненню цивільного судочинства, головуючий може застосувати примусові заходи, які застосовуються судом відразу після здійснення порушення шляхом винесення ухвали.\nЗазначене положення закону поширюється на всі частини судового розгляду і має велике значення для виконання завдань по правильному та своєчасному розгляду та вирішенню справи і досягнення основних і факультативних цілей цивільного судочинства.\nПорядок проведення судового засідання по цивільній справі докладно визначається процесуальним законодавством. Судове засідання складається з: підготовчої частини; розгляду справи по суті; заключної частини судового розгляду (судових дебатів); постанов-лення та оголошення рішення.\nІз сукупності послідовних дій, викладених вище, і складається підготовча частина судового розгляду. Якщо суд вважає, що справу може бути розглянуто, то переходить до наступної стадії  розгляду справи по суті.