1. Моделі зовнішнього економічного ладу: Німецька, Французька, Скандинавська та Лейбористська.\n2. Еволюція теорій прибутку підприємства.\n1. Моделі зовнішнього економічного ладу: Німецька, Французька, Скандинавська та Лейбористська\nУсі ці моделі мають свою теоретичну базу, репрезентовану певними економічними школами неолібералізму, на чолі яких стояли автори відомих доктрин.\nАналіз моделей рекомендується здійснювати за такою схемою: спочатку визначити теоретичну основу моделі (методологію дослідження, її вияви та наслідки застосування): визначити принципи та складові функціонування економіки (на якій формі власності її побудовано, як забезпечується її конкурентність); з'ясувати роль держави за цією теорією (об'єкти, форми, напрямки та межі втручання); простежити способи й наслідки практичного втілення теоретичної моделі.\nНімецька модель «змішаної економіки». Неоліберальній моделі «соціально-ринкового господарства» (синтезу «вільного» і соціальне спрямованого суспільного ладу), яка втручання держави в економіку визнавала лише способом удосконалення механізмів функціонування капіталізму, німецькі соціал-демократи протиставили модель «змішаної економіки» («змішаного економічного ладу»), що в ній державне втручання розглядалося як засіб переходу до соціалізму. Її авторами були X. Дайст та Г. Вайссер — ідеологи і теоретики СДПН. В основу моделі було покладено теорію «економічної демократії» (уточнену концепцію «господарської, індустріальної демократії» Р. Гільфердінга і Ф. Нафталі).\nОсновними ланками німецької моделі «змішаної економіки» стала економічна влада (а не власність) і суспільний контроль над нею. Саме вони були об'єктом реформування. Формування «економічної демократії» трактувалось як:\nВладі монополій протиставляється контроль за їхньою діяльністю з боку всіх інших підприємств. На засадах ринкової конкуренції вони мають підтвердити своє право на існування і забезпечити демократичний контроль за діяльністю інших[3, c. 157-159].\n— «прозорість» (гласність) підприємницької діяльності. Регулююча функція держави обмежена її втручанням у макро-економічну та соціальну сфери. Управлінська функція держави стосовно економіки зводиться до регулювання кон'юнктурних та структурних порушень економічного циклу, запобігання кризовим ситуаціям, забезпечення стабільності грошового обігу, рівня цін, збільшення суспільного продукту як гарантії зростання добробуту, з допомогою керування фінансами, податками, використання грошових та кредитних механізмів, проведення раціональної митної політики. Інакше кажучи, засади державного регулювання за програмою соціал-демократів полягають у формуванні макроекономічного середовища, яке сприяє розвиткові ринкових відносин.\nЦя модель неодноразово підлягала оновленню, уточненню і доповненню. Зокрема в програмі розвитку на 1975—1985 pp. (Мангеймський з'їзд) було чітко окреслено поле діяльності держави, методи її втручання в економіку. Уточнювалось, що методи непрямого впливу на економіку залежать від конкретного соціально-економічного стану суспільства. Вони матимуть переважно кейнсі-анську спрямованість, але на певних етапах, з метою скорочення дефіциту державного бюджету, можуть застосовуватись і монетарні заходи впливу.\nПрограма декларувала вірність традиційному соціал-демократичному курсу, але в ній знайшли відображення і нові тенденції: визначалося місце конкуренції («мікрорівень») і місце планування («мак-рорівень»), визнавалась конструктивна роль планування. «Змішана економіка» у новому варіанті розглядалась як така, що будується на принципі свідомого «глобального регулювання», поєднання мікроекономічного саморегулювання і макроекономічного державного регулювання з метою підпорядкування виробництва потребам соціальної сфери (програма називає це «глобальною економічною політикою»)[8, c. 384-386].\nТеоретики, які обґрунтовували нову програму соціальних реформ (К. Шіллер, X. Еренберг, Л. Пашке), зазначали, що побудова соціально-ринкового господарства була орієнтована на створення міцної картелізованої економіки — бази для соціального реформування. Формування «змішаної економіки» має на меті створення такої економіки, яка б поєднувала посилення (під контролем держави) конкуренції на мікрорівні і планування на макрорівні.\nАвстрійська модель «змішаної економіки». На відміну від соціал-демократичного руху в Німеччині, який протягом тривалого часу проблему соціального реформування вирішував лише теоретично, соціалістична партія Австрії, що відразу після війни стала при владі, отримала можливість апробації на практиці моделі «змішаної економіки». Ідею націоналізації виробництва, як необхідну умову побудови соціальне справедливого суспільства, було реалізовано негайно після виведення окупаційних військ.\nДержавний сектор розглядався як важіль, з допомогою якого встановлюється економічна рівновага в суспільстві, забезпечується стабільне зростання добробуту, перерозподіляються ресурси на користь приватного сектора. З ним зв'язана ідея планового індикативного управління приватним сектором та непрямого його регулювання.\nІдею демократизації управління в приватному секторі було законодавче зафіксовано. Суспільство стало на шлях формування сильних профспілок, які мали регулювати відносини у приватному виробництві на підставі колективних угод. Крім того, при уряді було створено дорадчі й консультативні комітети, які виконували ті самі функції. У Австрії було сформовано систему «соціального партнерства», яка передбачала узгодження інтересів праці й капіталу на загальнонаціональному рівні.\nУ 1966—1970 pp. соціалістична партія Австрії перебувала в опозиції, оскільки економічну політику уряду визначала коаліція партій. У цей період провадився курс на послаблення державного управління та протекціонізму, реприватизацію націоналізованої власності у формі акціонування, створення підприємств з участю іноземного капіталу. Наслідком економічних трансформацій неоліберальної спрямованості стала економічна криза, в результаті чого коаліційний уряд приймає рішення про повернення до соціал-демократичної програми розвитку. Більше того, узаконюється концентрація і централізація (фактично монополізація) капіталів державних підприємств[4, c. 346-348].\nЛейбористська (фабіанська) модель «змішаної економіки». Ця модель передбачала еволюцію власності від приватної до суспільної (державної") шляхом акціонування, а також прямої націоналізації. Співіснування різних форм власності мало здійснюватись на засадах публічної корпорації, тобто в націоналізованому секторі підприємство мало бути підконтрольним парламенту (а не органам виконавчої влади), на акціонерних підприємствах — загальним зборам акціонерів. Діяльність державних підприємств, як і приватних та кооперативних, розгорталася на засадах самофінансування і самоокупності. Але націоналізований сектор мав право на пільгові позики та субсидії.\nПісля другої світової війни, коли лідерство у парламенті вибороли лейбористи, відбувається інтенсивний процес упровадження цієї моделі, передовсім націоналізація та корпоратизація підприємств. Підприємства найважливіших галузей промисловості, Англійський банк, а також всі види транспорту, зв'язку стають державними. Наприкінці 70-х pp. частка державного сектора у ВНП становила 12 %, державні інвестиції — близько 40 %, на державних підприємствах випускалось 20% продукції, працювало 19 % загальної кількості зайнятих. Це дало підстави говорити про перехід до «системи змішаної економіки».\nШироке запровадження планових начал — ще одна з основних програмних ланок лейбористської моделі. Лейбористи пов'язували поглиблення планування економіки зі зростанням розмірів підприємств, картелюванням промисловості, розширенням державного сектора в економіці. Моделлю передбачалося директивне планування стосовно державних підприємств і індикативне — щодо корпорацій.\nНаціоналізація і державний вплив на діяльність корпорацій уможливлювали урядовий контроль за розвитком соціальної сфери та планове управління її інфраструктурою. Витрати на соціальну сферу (соціальне забезпечення, охорону здоров'я, освіту, житлове будівництво та ін.) становили близько половини всіх витрат державного бюджету.\nУ лейбористській моделі «змішаної економіки» як єдиної «публічної корпорації» значне місце займала система контролю над економічною владою, що здійснювалася третьою силою — профспілками. Профспілковий рух не обмежувався контрольними функціями, а відігравав конструктивну роль як організатор виробництва. Використовувалась і «синдикалістська модель» участі трудящих в управлінні, так званий робітничий контроль[2, c. 78-79].\nСоціалізація суспільства в Швеції пов'язувалась не з усуспільненням власності, а з державним перерозподілом доходів, їх вирівнюванням. Хоч Швеція є країною класичного капіталізму (95 % засобів виробництва перебувають у приватній власності), вона має найбільш розвинену систему соціального забезпечення та колективного споживання. Половина валового національного продукту контролюється державою, і 50 % цих засобів використовується на соціальні потреби. Ці витрати держави завжди є точно обґрунтованими і здійснюються в раціональних формах.\nПрограму побудовано за принципом «солідарності», який розглядається як компроміс «заінтересованих суспільних груп» (профспілки, об'єднання підприємців тощо). Цей принцип визнається «основною цінністю демократичного соціалізму».\nПрактичним втіленням принципу «солідарності» стала політика «солідарної заробітної плати», яка формується на підставі угоди профспілок, об'єднань підприємців щодо меж її зростання, тарифних ставок, умов праці. Розміри заробітної плати і всіх інших видів доходів суворо регламентуються, оскільки саме доходи визнаються основним фактором економічної динаміки та забезпечення соціальної справедливості.\nПісля того як рівень заробітної плати в Швеції став найвищим у світі, шведські соціал-демократи перейшли до розв'язування проблеми «справедливого розподілу власності». На відміну від австро-німецької моделі, в основу якої покладено принцип участі трудящих в управлінні, що забезпечує їм вплив і контроль за розподілом доходів в корпораціях, шведська модель передбачала формування профспілкових фондів як засобу перерозподілу капіталів між секторами, що забезпечувало виникнення економічної контрвлади. Так, співвідношення обсягів капіталів, що мають у своєму розпорядженні об'єднання шведських підприємців, центральне об'єднання службовців і центральне об'єднання профспілок Швеції, становить відповідно 1 : 1,07 : 2,3.\nПринципи функціонального соціалізму, соціального партнерства та солідарності, що їх розуміють як компроміс заінтересованих груп, різних соціальних сил, відображено також у програмах соціал-демократичних партій Данії і Норвегії[1, c. 576-579].\nФранцузький варіант «змішаної економіки». Французький варіант «змішаної економіки» принципово відрізняється від інших, і не тільки концептуально. Французькі соціалісти, які відіграють вирішальну роль у формуванні «лівого» напряму соціал-демократичного руху, уважають, що націоналізація власності є невідворотним, об'єктивно-обумовленим процесом.\nЯк важливу передумову докорінного трансформування суспільства вони розглядали проведення (починаючи з кінця 50-х pp.) політики «соціально-економічної модернізації», що знайшла відображення в доктрині «третього шляху» генерала де Голля. Її складовими були:\nпокращення його конкурентоспроможності на світовому ринку. У зв'язку з цим було розроблено систему заходів, у тім числі принцип «солідарної заробітної плати», що стимулює підприємців до модернізації виробництва з метою підвищення продуктивності праці; державне планування і регулювання інвестиційної діяльності; зменшення податкового тиску на фірми, податкові пільги для тих фірм, які впроваджують нові технології.\n1989 р. в Стокгольмі відбувся черговий, XVIII конгрес Соціалістичного Інтернаціоналу, який затвердив низку програмних документів, розроблених шведською соціал-демократією. Серед них особливе місце займала «Декларація принципів», яка відобразила еволюцію поглядів соціал-демократії стосовно широкого спектра питань, передовсім щодо міжнародних відносин. Відмітною її рисою були заклики до консолідації соціал-демократичних рухів і зосередження уваги на глобальних проблемах сучасності, що їх можна розв'язати лише спільними зусиллями. Зміщуються акценти і щодо трактування поняття «демократичний соціалізм»: він визнається міжнародним рухом за свободу, соціальну справедливість і солідарність.\nВирішення глобальних проблем зв'язується зі встановленням «нового міжнародного економічного порядку», який покликаний примирити інтереси промислове розвинених країн та країн, що розвиваються. Для цього запропоновано реформувати міжнародні фінансові відносини так, щоб створити всі умови для міжнародного економічного співробітництва.\nЗа свою понад столітню діяльність соціал-демократія досягла суттєвих успіхів: скорочення робочого дня, зростання заробітної плати та рівня життя, дифузія власності і створення інституту спів-власності на підприємствах, досвід державного регулювання економіки, соціалізація функцій держави, представницька політична демократія, економічна демократія у виробництві та контроль над економічною владою. Її вплив поширився на міжнародну економічну діяльність, сприяв виникненню та розвитку міжнародних економічних інститутів, які контролюють процеси інтернаціоналізації світової економіки, вирішують глобальні проблеми сучасності[6, c. 79-83]\n2. Еволюція теорій прибутку підприємства\nПрибуток виступає безпосередньою метою господарської діяльності і всіх суб'єктів ринкової економіки, зайнятих підприємництвом. Незважаючи на те, що ця категорія є об'єктом економічної теорії і займає основну роль у ринковій економіці, от уже протягом ряду сторіч не змовкають суперечки про її сутність і форми. У підручниках і наукових статтях категорія "прибуток" нерозривно зв'язується з категорією доходу, капіталу, відсотка, помірності, чекання і багатьма іншими. У практичному ж плані прибуток не представляє ніякого секрету і у всіх країнах з ринковою економікою його кількісна величина визначається як різниця між загальним виторгом від реалізації товарів і послуг і сукупних витрат. У теоретичному плані ми знову змушені розглянути два підходи до оцінки економічної природи прибутку.\nК. Маркс у визначив прибуток як перетворену форму прибавочної вартості . Остання по Марксові являє собою неоплачену прибавочну праця найманого робітника, зайнятого в сфері матеріального виробництва. Робітник своєю працею створює вартість більшу, ніж коштує його робоча сила. Ця різниця залучає капіталіста і заради її він розвиває свою бурхливу діяльність. На поверхні буржуазного суспільства присвоєння чужої праці затушовується і прибуток виступає як породження руху всього авансованого капіталу, як результат витрат виробництва. Таким чином, у марксистському трактуванні прибуток є результат експлуатації найманої праці капіталом і відношення "капіталіст - найманий робітник" складає основне відношення капіталістичного суспільства.\nЗ таким трактуванням прибутку погодитися неможливо з ряду причин. Якщо під експлуатацією розуміти присвоєння продукту неоплаченої праці й атрибут капіталізму, то капіталізм охоплює всю історію людської цивілізації. Важливо бачити не тільки сам факт відчуження продукту неоплаченої праці, але і те, у чиїх інтересах використовується відчужений продукт.\nЗа кожним фактором виробництва стоять конкретні люди і групи людей. За працею - наймані робітники, за капіталом - його власники, за землею - її власники. І якщо ми визнаємо, що всяке економічне благо є результат взаємодії факторів виробництва, то зобов'язані визнати і те, що всі групи населення, що стоять за цими факторами беруть участь своєю працею в створенні благ і нової вартості. Різниця лише в тім, що одні беруть участь сьогоднішньою живою працею, а інші минулим, втіленим у матеріальних елементах виробництва. Це їх накопичена упредметнена праця. Вона може бути результатом трудових зусиль цілого ряду поколінь. Всяке економічне благо є в кінцевому рахунку продукт праці всього суспільства. І ефект його зусиль приймає форму доходів (прибутку) на всіх рівнях господарської діяльності[5, c. 47-49].\nАдам Сміт писав: "Лише тільки в руках приватних осіб починають нагромаджуватися капітали, деякі з них, природно, прагнуть використовувати їх для того, щоб зайняти роботою працьовитих людей, яких вони постачають матеріалами і засобами для існування в розрахунку одержати вигоду на продажі продуктів їхньої праці чи на тім, що ці працівники додали до вартості оброблюваних матеріалів". У цьому положенні чітко виражений історичний процес виникнення капіталізму.\nСміт говорив, що зі створеної працею й визначаємою кількістю цієї праці вартості товару робітник отримує у виді заробітної плати лише деяку частину. Інша частина доданої працею вартості являє собою прибуток капіталіста-підприємця. У деяких випадках частину його він повинний віддати у виді земельної ренти, частину - у вигляді позичкового відсотка, якщо використовував позиковий капітал.\nСміт відзначав тенденцію норми прибутку до зниження, вказував, що прибуток більш низький у розвитих капіталістичних країнах. Пряме обчислення норми прибутку він вважав практично неможливим, але пропонував замінити порівняння норми прибутку в часі і просторі порівнянням ставок позичкового відсотка. В Англії, писав він, звичайно вважається, що відсоток може складати біля половини прибутку. Сміт дає наступне пояснення тенденції зниження відсотка і норми прибутку: у багатих країнах з ходом економічного розвитку утвориться надлишок капіталу, що викликає ріст конкуренції капіталів і зниження прибутковості. Низький рівень відсотка і норми прибутку Сміт розглядав як прояв економічної розвиненості і здоров'я нації.\nОчевидно, що та сама норма прибавочної вартості дасть різні норми прибутку, якщо міняється структура капіталу, тобто якщо на ту ж кількість заробітної плати приходяться різні кількості постійного капіталу. Але структура капіталу різна в різних областях виробництва в залежності від технічних умов і висоти розвитку техніки.\n"Вартісна структура капіталу, оскільки вона визначається його технічною структурою і відбиває це останнє, ми називаємо органічною структурою капіталу... Капітали, що містять більший відсоток постійного і, отже, менший відсоток перемінного капіталу, чим середній суспільний капітал, ми називаємо капіталами вищої структури. Навпаки, капітали, у яких постійний капітал займає відносно менше, а перемінний відносно більше місце, чим у середньому суспільному капіталі, ми називаємо капіталами нижчої структури. Нарешті, капіталами середньої структури ми називаємо такі, структура яких збігається з структурою середнього суспільного капіталу"[7, c. 164-168]\nТепер подивимося, як складається норма прибутку в залежності від різної структури капіталу.\nВізьмемо три підприємства в трьох різних галузях виробництва.\nПерша галузь є, припустимо, технічно відсталою. У ній використовується мало машин порівняно c числом робітників, немає великих фабричних будинків і т.д. Це - виробництво з нижчою органічною структурою капіталу.\nДруга галузь нехай буде із середньою структурою капіталу, а третя - настільки високорозвиненою, що на кожного робітника приходиться велика кількість вартості у виді матеріалів і споруджень. Отже, у цьому виробництві органічна структура капіталу буде високою.\nЩоб можливо більш спростити приклад, допустимо, що у всіх трьох галузях виробництва норма прибавочної вартості однакова, що весь витрачений капітал робить один оборот у рік, тобто цілком споживається у виробництві протягом року, що продукт виходить наприкінці року і потім без залишку розпродається. Усе це - лише припущення, що навряд чи зустрічаються в дійсності, але доцільно до них удатися щоб уникнути непотрібного ускладнення і затемнення приклада.\nУ кожнім із трьох підприємств зайнято по 100 робітників, що одержують у рік заробітної плати по 1000 марок. Норма прибавочної вартості складає 100%. Загальна сума виданої заробітної плати дорівнює, отже, 100 000 марок, а прибавочна вартість також дорівнює 100 000 марок. Постійний капітал у підприємстві А складає 100 000 марок, у підприємстві В - 300 000 марок і, нарешті, у С - 500 000 марок.\nОтже, при однаковій нормі прибавочної вартості норми прибутку дуже різні, якщо товари продаються точно по їх вартості.\nАле такі розходження в нормах прибутки являють собою явище, що не може протягом тривалого часу існувати при капіталістичному способі виробництва. Адже капіталіст робить заради прибутку, а не для задоволення якої-небудь суспільної потреби. Йому байдуже, чи робити голки чи локомотиви, ваксу чи одеколон. Йому усього важливіше одержати якнайбільше прибутку на свої гроші.\nЩо ж станеться, якщо в одній галузі виробництва підприємства будуть давати 50 % прибутку, а в іншій - тільки 17%? Капітал почне уникати галузь C, наскільки це можливо, і буде з всією енергією спрямовуватися в галузь А. Усередині А виникне сильна конкуренція, і виробництво товарів у цій галузі незабаром розшириться до того, що капітали знову почнуть переходити в C.\nМи вступаємо тут в область конкуренції, в область попиту та пропозиції. Ми вже бачили, що вартість і ціна - дві різні речі, хоча остання визначається першою. Ціни відхиляються від вартості і стоять то вище, то нижче останніх. У ряді причин, що викликають це явище, найважливішої є коливання в попиті з боку покупців і в пропозиції з боку продавців.\nПри пануванні вільної конкуренції попит та пропозиція є регуляторами сучасного способу виробництва. Попит та пропозицію обумовлюють такий розподіл існуючих робочих сил між різними галузями виробництва, при якому в загальному кожна з них робить стільки, скільки вимагає суспільство за даних умов.\nПрипустимо, якого-небудь товару зроблено більше, ніж можуть чи бажають купити платоспроможні члени суспільства за даною ціною. Тоді ціна товару падає. Завдяки цьому розширюється коло тих членів суспільства, що можуть чи хочуть його купити.\nАле разом з ціною знижується і прибуток. Якщо вона падає нижче середнього рівня, то капітал відливає з відповідної галузі. Виробництво скорочується. Унаслідок цього ціна знову підвищується доти, доки не досягне висоти, що відповідає середньому рівню прибутку.\nУ ряді своїх робіт, частина яких була опублікована ще в 1930-і роки, польський економіст М. Калецький незалежно від Дж. М. Кейнса прийшов багато в чому до аналогічних висновків, а в окремих аспектах його аналіз виявився значно глибше. Тому разом із Дж. М. Кейнсом М. Калецького можна розглядати як засновника макроекономіки в цілому і єретичній макроекономіці зокрема (і насамперед , посткейнсіанської макроекономічної теорії).\nТаким чином, радикальна відмінність підходу М. Калецького до аналізу розподілу доходу від неокласичного підходу полягає в наступному: якщо ж у неокласиків розподіл доходів власників факторів виробництва зв'язано з граничною продуктивністю цих факторів, то в Калецкого - з макроекономічною обстановкою, і насамперед , з інвестиційною активністю (таким чином, на противагу точці зору представників магістрального напрямку сучасної економічної теорії про те, що необхідний пошук "мікрооснов макроекономіки", М. Калецький, навпроти, намагався шукати "макрооснови мікроекономіки")[1, c. 549-552].\nПровівши дослідження природи прибутку можна зробити наступні висновки. Прибуток нерозривно зв'язується з категорією доходу, капіталу, відсотка, у практичному ж плані прибуток представляє собою різниця між загальним виторгом від реалізації товарів і послуг і сукупними витратами.\nАдам Сміт називав прибутком усю різницю між доданою працею вартістю і заробітною платою й у цих випадках мав на увазі прибавочну вартість. В інших випадках Сміт розумів під прибутком залишок після сплати ренти, а також відсотка, і тоді прибутком називав, підприємницький доход капіталіста.\nВін рішуче відкидав думку, що прибуток - це просто інший вид заробітної плати, що відшкодовує працю по нагляду і керуванню підприємством, і приводив в обґрунтування свого погляду переконливі аргументи. Розміри прибутку визначалися, на його думку, не кількістю, вагою чи складністю цеї передбачуваної праці по нагляду й управлінню, а розмірами вкладеного в справу капіталу.\nК. Маркс у "Капіталі" визначив прибуток як перетворену форму прибавочної вартості. Остання по Марксові являє собою неоплачену прибавочну праця найманого робітника, зайнятого в сфері матеріального виробництва. Робітник своєю працею створює вартість більшу, ніж коштує його робоча сила. Ця різниця залучає капіталіста і заради її він розвиває свою бурхливу діяльність. К.Маркс зазначав, що в багатьох виробництвах, особливо в сільському господарстві, рік складає природний виробничий період, після закінчення якого виробництво починається заново. Тому установився звичай обчислювати норму прибутку у виді відносин всієї кількості річного прибутку до кількості капіталу, витраченого протягом того ж року на виробництво.\nК.Маркс відзначав, що капіталіст робить заради прибутку, а не для задоволення якої-небудь суспільної потреби. Йому байдуже, чи робити голки чи локомотиви, ваксу чи одеколон. Йому усього важливіше одержати якнайбільше прибутку на свої гроші.\nТеорія прибутку, за К.Марксом, є теорія розподілу видобутку - прибавочної вартості - між різними прошарками панівних класів. Саме промисловий чи сільськогосподарський капіталіст змушує робити прибавочну вартість, але він не в змозі удержати її цілком.\nЙому приходиться не тільки уступати частину прибавочної вартості іншим капіталістам, що вклали свої капітали в галузі виробництва з більш високим органічним складом капіталу, у тому випадку, якщо він вкладає свій капітал у галузь виробництва з низьким органічним складом капіталу.\nОригінальну теорію прибутку запропонував польський вчений М.Калецький. Радикальна відмінність підходу М. Калецького до аналізу розподілу доходу від неокласичного підходу полягає в наступному: у неокласиків розподіл доходів власників факторів виробництва зв'язано з граничною продуктивністю цих факторів, у Калецького - з макроекономічною обстановкою, і насамперед, з інвестиційною активністю.\nТаким чином, на противагу точці зору представників магістрального напрямку сучасної економічної теорії про те, що необхідний пошук "мікрооснов макроекономіки", М. Калецький, навпроти, намагався шукати "макрооснови мікроекономіки"[4, c. 235-237].


"Великий чоловік, як не крути": Депутатка "Свободи" опинилась у центрі скандалу через привітання Гітлера\nп’ятниця, 20 квітень 2018, 16:59\nПост наразі вже не доступний.\nПолітична сила "ВО "Свобода" опинилась в центрі скандалу через пост із привітанням з днем народження Адольфа Гітлера, поширений на Facebook-сторінці депутата Львівської міської ради від "ВО "Свобода" Мар'яни Батюк, повідомляють Патріоти України.\n"Великий чоловік, як не крути…", - йшлося в пості, та було наведено дві цитати основоположника нацизму з його книжки "Моя боротьба".\nВласне фото Гітлера з привітанням до дня народження, яке було поширено на сторінці Батюк, першочергово було розміщено в акаунті 27-річної користувачки Іванки Білої-Кондратьєвої з Кривого Рогу.\nУ прес-службі "ВО "Свобода" "Українській правді" заявили, що спілкувались з обома учасницями скандалу, які запевняють, що їхні сторінки було зламано.\n"Мар'яна Батюк - учитель історії. В перерві між уроками вона побачила цей пост, який незрозуміло як з'явився на її сторінці. Тому природно, що вона його видалила. Її сторінку було, очевидно, зламано. Тому будь-які повідомлення про те, що це її особиста позиція чи позиція "ВО "Свобода" це фейк, який використовує ворожа пропаганда", - запевнила прес-секретар політсили Христина Равлюк.\nСтосовно посту активістки "ВО "Свобода" Іванки Білої-Кондратьєвої, Равлюк зазначила наступне: "В неї історія абсолютно та сама. Іванка перебуває в декретній відпустці. Коли вона побачила цей пост на своїй сторінці, який вона не писала, воно його одразу видалила".\n28-річна вчителька історії і заступниця директора львівської школи №100 з виховної роботи Мар’яна Батюк стала депутатом Львівської міськради у 2015 році від партії ВО "Свобода".\nДиректор цієї школи Василь Титар у коментарі виданню "Zaxid.net" сказав, що проведе профілактичну бесіду з Батюк стосовно вказаного допису. Міський голова Львова Андрій Садовий заявив, що міське управління освіти найближчим часом прийме рішення стосовно того, чи залишати Батюк на посаді заступника директора школи після цього інциденту.


Представники РУВРа завітали з доповіддю та тематичною презентацією до черкаської школи № 10. Відверто кажучи, коли обирали цільову аудиторію були певні вагання. Адже старшокласникам навряд чи можна щось нове сказати про воду, та й наскільки цікаво це для них. Тому, порадившись із директором школи, обрали другі класи.\nОсь і настав момент істини: діти зайняли свої місця в актовій залі і приготувалися слухати. І тут стало зрозуміло, що єдиний спосіб втримати їхню бурхливу енергію – це знання, вміння чітко, доступно донести інформацію, тому в папери довелось зазирати лише декілька разів. Не можна сказати, що увесь зал чув те, що хотіли до нього донести, однак ті, хто хотів не лише слухав, а й запитував. Наприклад, що означає поняття «водні ресурси», що таке «прісна вода» і т.д. Сподобався їм і «мультфільм» (так діти назвали презентацію). Адже запам’ятали, що робота управління пов’язана із Кременчуцьким водосховищем, воно має 9 насосних станцій та одним із напрямків роботи є експлуатація захисних гідротехнічних споруд навколо водосховища.\n– Я почув, що є два види води: прісна та солона і більше на землі солоної. Тому прісну потрібно берегти. А ще для мене було несподіванкою почути, що є вода, яка горить, – каже другокласник Арсен Дідковський.\n– Це свято проводять для того, щоб люди берегли воду, адже з кожним роком її стає все менше. Дорослій людині за день потрібно випивати 2 літри води, тоді дитині 1 літр. На екрані ми побачили, як відбувається руйнування берега, тому управління проводить роботи, щоб береги залишалися цілими, – доповнює однокласника Мар’яна Савчук.\nЩо ж, легко говорити на діловій зустрічі чи під час круглого столу, інших інформаційних заходів, що об’єднують людей, які працюють у певній сфері, над екологічною темою. Та зовсім по-іншому ось із такими реципієнтами. Однак, можливо, з молодшої школи й варто починати? І тоді не доведеться бити на сполох з приводу тієї чи іншої екологічної проблеми, будити суспільну думку та свідомість, формувати екологічну культуру. Це буде зроблено, починаючи зі шкільної лави.


Евакуатор Волочиськ ᐉ UaEvakuator\nЕвакуатор в Волочиську\nПодача евакуатора в будь-який район Волочиська цілодобово\nЦіни на евакуатор в Волочиську\nНаша компанія спеціалізується на наданні послуг евакуатора і наданні всебічної допомоги водіям на дорозі. Якщо вам терміново необхідний евакуатор в Волочиську, зателефонуйте в нашу службу для отримання екстреної допомоги. Ми уважно і оперативно приймемо вашу заявку, в найкоротші терміни направимо необхідну техніку, а також професійно і акуратно виконаємо транспортування проблемного авто. Серед наших переваг знаходиться величезний накопичений досвід, високопрофесійні водії і автомайстри, великий парк спеціальної техніки та високий рівень сервісу.\nПри непередбачених ситуаціях на дорозі у водія не буває часу для роздумів і підбору евакуаційної служби. Тому ми рекомендуємо записати наш номер телефону, щоб отримати найбільш комфортну екстрену допомогу при технічних проблемах в дорозі або дорожніх пригодах. Якщо вам знадобиться евакуатор в Волочиську, ми підставимо плече допомоги і зведемо до мінімуму ваші турботи і прискоримо розв’язання нагальних проблем. Ми розуміємо, що ДТП або поломка автомобіля тягне за собою неминучі фінансові витрати, тому пропонуємо свої послуги евакуатора максимально недорого.\nСучасний насичений міський трафік несе потенційну небезпеку для учасників руху. Навіть професійні водії з великим досвідом схильні до ризику потрапляння в ДТП різного характеру. До того ж будь-який автомобіль незалежно від технічного стану може підвести в самий невідповідний момент. В таких обставинах обов’язково потрібна екстрена технічна підтримка. Ми завжди готові швидко прийти на допомогу і максимально знизити негативні наслідки від аварійних ситуацій. Якщо Ви замовте у нас евакуатор в Волочиську, ціна буде найнижчою в місті.\nВиди послуг евакуатора в Волочиську\nЯкщо вам потрібен евакуатор в Волочиську, зателефонуйте за вказаними на сайті телефонами, і ви отримаєте наступні послуги:\nЯк замовити евакуатор в Волочиську?\nЯкщо Ви замовили у нас евакуатор в Волочиську, фахівці швидко і професійно виконають перевезення вашого авто. Ми працюємо цілодобово без перерв, вихідних і святкових днів. Якщо ви перебуваєте за межею міста, то це не становитиме проблеми – ми виїдемо в будь-яку зазначену точку. Вартість евакуатора в Волочиську буде залежати від маси автомобіля і ступеня пошкоджень, відстані маршруту перевезення і додаткових послуг. Можете бути впевнені, що ми запропонуємо найбільш вигідну вартість в порівнянні з конкуруючими компаніями. Ми завжди прагнемо по максимуму догодити клієнту і найбільш швидко і комфортно вирішити його проблеми.


Як зварити картоплю |ЯкПросто\nЯк відомо, в Росії картоплю почали вирощувати ще в XVIII столітті, і з тих пір картопля залишається затребуваним продуктом харчування. Картопля, в просторіччі званий «картоплею», дуже корисний, оскільки містить в собі велику кількість корисних речовин. Існує багато різних рецептів приготування картоплі в їжу.\nОдин із способів смачно поїсти картопля — зварити його. І, здавалося б, що може бути простіше — зварити картоплю, проте зробити це можна кількома способами. Розглянемо два простих, але разом з тим зручних варіанту приготування вареної картоплі.\nПерший — зварити картоплю «в мундирах». Для цього нам знадобляться декілька митих картопляних бульб, каструля, вода і сіль. Покладіть картоплю в каструлю, залийте водою і поставте на сильний вогонь, не забувши накрити кришкою. Доведіть воду до кипіння, потім додайте дрібку солі, зменшіть вогонь, і, накривши кришкою знову, продовжуйте варити не менше 15-20 хвилин. Визначити готовність картоплі просто — слід проткнути бульби виделкою або тонким ножем. Якщо вилка або ніж входять в картоплю як в масло, значить пора зливати воду і викладати картоплю.\nДругий — зварити картоплю, почистивши її перед цим. Це займе трохи більше часу, зате звариться очищена картопля значно швидше. Процедура варіння очищеної картоплі нічим не відрізняється від варіння картоплі «в мундирах».\nОчищений картопля звариться набагато швидше, якщо його попередньо розрізати на дві-три частини, і, поклавши в каструлю, залити водою так, щоб бульби виявилися ледь прикриті водою. Також з звареної таким способом картоплі можна зробити ще одне блюдо — картопляне пюре. Просто потовчіть зварену картоплю додайте в нього теплого молока, масла, і ретельно перемішайте.\nПриготувати картоплю «в мундирах» найчастіше найкращий варіант. Адже щоб зварити картоплю «в мундирах» не потрібно її чистити. А чистити картоплю мало хто любить. Крім того, помічено, що двома-трьома картоплина, звареними «в мундирах» куди швидше наїдаєшся, ніж тією ж кількістю очищеної картоплі. А все тому, що під час варіння неочищений картоплю не віддає частину своїх поживних речовин у воду, а зберігає їх у бульбах.


Вечірній Київ :: 3-річний киянин переміг рак: маленька історія про велику боротьбу\n3-річний киянин переміг рак: маленька історія про велику боротьбу\n«Вечірній Київ» розпочинає спецпроєкт «Переможці» - про дітей, яким діагностували рак, але які разом з батьками подолали хворобу. Сьогодні знайомимо вас із 3-річним киянином Давидом Щєвєлєвим, який народився із лейкозом.\nВперше, коли побачила Давида, ніяк не могла відвести погляд від його очей. Весь час намагалась знайти в них слід від тих страждань, які пройшла дитина. Та попри все, цей світлий хлопчик абсолютно нічим не видавав свою історію. Непосидючий, веселий, цікавий – із дитячою наївністю він все намагався зрозуміти, чому його запросили на інтерв’ю. І щиро вірив, що «сьогодні будуть знімати фільм, в якому він - головний герой».\n«Давид дуже активна і цікава дитина, - розповідає під час знайомства Анастасія Щєвєлєва, його мама, тримаючи сина за руку. - Він любить діток. З величезним задоволенням грається на дитячому майданчику. Обожнює дивитись мультфільми, співає. Часто дуже голосно (сміється – ред.). Почекайте, він зараз трохи звикне, і буде тут бігати. Ось побачите».\n«Дивіться, мамочко, це не ми - він народився із синцями»\nАнастасії - 36. Давид її перша і поки що єдина дитина. Вони з чоловіком дуже чекали на сина і, як всі батьки, вірили, що все буде добре. Вагітність та пологи були успішними. Проте дитина народилась із плямами, які нагадували синці…\n«Медсестра одразу сказала, мовляв, «дивіться, мамочко, це не ми – він народився із синцями». Плями були навіть на обличчі. Я тоді подумала, як же він буде жити з ними?! Але лікарі сказали, що все мине. Через кілька днів без жодних підозр нас виписали додому», - розповідає жінка.\nВтім, ані за тиждень, ані за два – «синці» так і не минули. Мало того – згодом Настя помітила на ніжці сина утворення круглої форми. Оббиваючи пороги лікарняних кабінетів, молоді батьки все намагались дізнатись, що із малюком. Однак їх лише скеровували від одного спеціаліста до іншого.\n«Рахувала, що тоді обійшли вісім різних медиків – від кардіологів до онкологів. Ніхто нічого не міг конкретно сказати. Ми й самі тоді на думці не мали, що насправді нашого Давида вбиває страшна хвороба», - пригадує Настя.\nУ два місяці у хлопчика раптово почався нежить, який вперто не проходив. З кожним днем йому ставало все гірше, він опух та постійно плакав. Перед вихідними жінка терміново викликала педіатра. Побачивши Давида, лікарка наполягла на негайній госпіталізації в ОХМАТДИТ.\n«Чоловік привіз нас в лікарню о 23:00. Почали здавати аналізи. Коли отримали перший результат, сказали перездати - показники були «космічні». Але і другий, і третій аналізи не були кращими. Давиду було все гірше, і гірше», - згадує жінка.\nНамагаючись не панікувати, вона все чекала, коли її дитині дадуть чарівну пігулку і він одужає….\n«Нам так і говорили: ми лікувати його не можемо, бо він помре, і не лікувати не можете - бо він також помре»\nКоли підходимо до найболючіших моментів, Настя опускає очі, майже непомітно закусуючи губу. З’являється незручна пауза…\n«До нас зайшла в палату лікарка. І ….повідомила, що має для нас новини, - згадує жінка. – Я присіла на ліжко, а вона мені каже, що, на превеликий жаль, у Давида лейкоз. Усі аналізи це підтвердили. Після цих слів, я вже не чула нічого… Одразу згадала, що Давидів дідусь – батько мого чоловіка – помер через тиждень після того, як йому встановили аналогічний діагноз».\nЗі слів медиків, ситуація для Давида була не менше критичною. Шансів на те, що хлопчика врятують, було лише 5% зі 100%.\n«Для мене тоді почався траур. Я постійно плакала, не могла заспокоїтись. Єдине, що знала і розуміла точно – я не готова втрачати свою дитину…. За кілька днів якось подивилась на Давида, який, здається нічого не підозрюючи, щось собі розглядав. І зрозуміла, що він не збирається вмирати. І в цей момент взяла себе в руки. Та пообіцяла, що буду боротися разом ним», - розповіла жінка.\nПопереду на сім’ю Щєвєлєвих чекали довгі місяці боротьби – виснажливої, складної, часто навіть без впевнених прогнозів на завтра.\n«Один з лікарів казав – я вийшов на зміну, почув, що Давид живий, і це вже добре. Нам говорили, що ми зірвали джекпот в його найгіршому розумінні – хвороба була вродженою, син був надто маленьким, його імунітет не витримував агресивного лікування і лейкоз прогресував дуже швидко. Медики нам говорили: ми лікувати його не можемо, бо він помре, і не лікувати не можемо - бо він також помре», - згадує Настя.\nМіж собою лікарі називали Давида «своїм алмазом» - протоколи лікування щодня коригували і уважно відстежували реакцію дитини. Сподіваючись, що їм вдасться обхитрити хворобу.\n«На наш рахунок хтось одним платежем переказав 50 тис. дол.»\nЄдиним шансом на одужання Давида - була трансплантація кісткового мозку. Ще одним шоком для батьків стала вартість операції. Йшлося про 125 тис. євро.\n«Коли почула суму, пережила ще один стрес. Але ми дізнались, що держава оплачує лікування за кордоном. Зібрали документи і надіялись, що отримаємо кошти від МОЗу. Та була середина року, і бюджет програми вже використали. Чекати до наступного - ми не могли. І прийняли рішення самостійно зібрати кошти», - говорить Анастасія Щєвєлєва.\nДолучили родичів та друзів, благодійні фонди та навіть ЗМІ. Фото із втомленим хворобою Давидом поширювали всіма соцмережами, про порятунок дитини просили з екранів телевізорів та з радіоефірів.\nПопри усі пожертви до потрібної суми не вистачало ще 70 тис. євро. Настя хвилювалась, що гроші не встигнуть зібрати і всі зусилля будуть марними. На щастя, один дзвінок від чоловіка змінив все.\n«Сергій подзвонив і каже, а ти в чудо віриш?! Кажу, що вірю, звісно. Він повідомив, що на наш рахунок хтось одним платежем переказав 50 тис. дол. Я ще перепитала, чи він дзвонив в банк. Може, це не помилка?! Але ні. Ми досі не знаємо, хто ця людина – відомо лише, що це був SWIFT-платіж зі Швейцарії», - пригадує вона зі сльозами на очах.\nПобачивши сльози на обличчі мами, Давид, який під час нашої розмови сидів поруч, відривається від мультфільмів і намагається заспокоювати її. Бере за руку і щось шепоче на вухо.\n«Не хвилюйся! Мене ніхто не ображає, - заспокоїла сина Настя. – Він дуже не любить, коли хтось плаче. Тим більше я. Він був маленький, коли хворів, але, може, десь підсвідомо пам’ятає причину моїх сліз. Вони лились ріками…».\n«Лікарі дають тільки найкращі прогнози і запевняють, що все найгірше вже позаду»\nТрансплантацію кісткового мозку Давиду погодилась зробити клініка у Вероні в Італії. Давид пережив операцію, коли йому було всього 9 місяців. Настя пригадує, що, як і всі етапи, післяопераційний період був дуже складним: хлопчик опух, підхопив інфекцію, з організму не виходила рідина, а його біль ще довго потрібно було втамовувати морфіном. Та попри усі труднощі маленький герой не збирався здаватись.\n«Давида обожнював увесь персонал лікарні, він так до всіх горнувся. Сміявся навіть, коли був у важкому стані. Ніби нагадував: не здавайтесь, ще трохи і поїдемо додому», - розповідає Настя.\nІ, здається, мав рацію. Свій перший день народження Давид вже святкував не лікарняній палаті, а в орендованій квартирі в Італії. А ще через три місяці, він разом з батьками полетів в Україну.\nОсь уже третій рік Давид в ремісії. Хоча досі кожних кілька місяців він все ще їздить в Італію на обстеження, йому не дозволяють ходити в дитячий садок та змушують приймати ліки, які він називає «смачними».\n«Навіть, якщо є лише 5 % шансів, їх треба дати дитині»\nПройшовши довгий і складний шлях, сьогодні Настя впевнено каже, що хвороба сина кардинально змінила життя їхньої сім’ї, поділивши його у буквальному сенсі його на «до» і «після».\n«Коли біда трапилась, ми не запитували себе, чому саме з нами. Але ми розуміли, що це, для чогось. Сьогодні ж віримо, що хвороба і перемога Давида може стати для когось прикладом і світлом в кінці тунелю, аби рухатись дальше», - наголошує жінка.\nБоротьба за життя сина звела їхню сім’ю із багатьма чудовими людьми, яких сьогодні вона називає ангелами-охоронцями її дитини. Серед усіх небайдужих був і БФ «Таблеточки», який допомагає онкохворим дітям.\n«Благодійний фонд «Таблеточки» підтримував нас і продовжує досі помагати. Вони доставляли нам ліки, які не були сертифіковані в Україні, знайшли клініку, помагали із купівлею авіаквитків... Їхня підтримка для нас дуже важлива», - говорить Настя.\nВона також закликає батьків, які дізнались про важку хворобу, не здаватись і йти до кінця.\n«Так, це погана хвороба. Так, на неї не заслуговує жодна дитина у світі і стільки болю не має відчувати ніхто. Але такі історії трапляються навіть з хорошими і простими людьми. Тому ви повинні вірити та боротися. І ви обов’язково отримаєте свою перемогу над хворобою. Бо є відсотки, які дають лікарі, а є ваші настрій, від якого залежить не менше. І навіть, якщо є лише 5 % шансів, як в нашому випадку, їх треба дати дитині. І пройти цей шлях разом з нею», - каже вона.\nДавид тим часом вже вмостившись на колінах у Насті, притулився до неї і дуже уважно слухав нашу розмову. Сьогодні важко навіть подумати, що колись цей неймовірний хлопчик міг програти боротьбу із хворобою…. Але він обрав життя, яке мужньо вибором собі разом з батьками.\n- Давид, а скажи, що ти переможець, - просить Настя.\n- Я переможець!\n- Я переможець!!!\n- А ти супергерой?\n- Я супергерой! Супергерооооой!\nP.S. Невдовзі «Вечірній Київ» також розповість історії 10-річної Камілли та 6-річної Влади, які перемогли у нерівному поєдинку із раком і сьогодні своїм прикладом надихають інших.


Хтось скаже, що сьогодні фантазувати набагато важче. Ще б пак: адже все придумано до нас! І ретро зачіски – відмінний спосіб взяти з досвіду стилістів XX століття самий смак. Головне тут доречність. Тематична вечірка або весілля в стилі минулих років дає простір для старанності в зведенні «вавилонів». У той час як легкого відтінку ретро в повсякденному цибулі буде досить. Ми зібрали 27 варіантів зачісок попереднього століття, які допоможуть вам виділитися з натовпу – не важливо: на святі або ж в сірих буднях.\nТе, що кучері на коротке волосся виглядають дуже елегантно, доведено було ще в 30-ті роки! Красива шия, яку відкривали навіть довговолосі спокусниці, підкреслювала витонченість жінки. Великий вигин локонів, обсяг і проділ зі зміщенням від середини – три неодмінних складових модного образу тих років. Хвилі створювалися як на повну довжину, так і на рівні від мочок вух до кінчиків. Сама фактура кучерів теж відрізнялася: від природної до зафіксованої в єдиній формі (холодна хвиля).\nСтворити форму, так любиться в 30-х роках, на довге волосся теж не складе труднощів. Для цього потрібно лише акуратно зафіксувати пасма на потилиці, оголивши шию. Як це зробити покроково, дивіться нижче.\nВзяти, приміром, зачіски в стилі ретро на довге волосся. Бічний проділ і локон до локону надає лиск і нагадує дівчину з обкладинки тих років. Така стилізація продемонстрована на наступних фото.\nСьогодні для стилізації зачіски під ретро досить спорудити ці яскраві елементи у себе на голові без орієнтиру на центр. Два валика з асиметричним проділом легко можуть поєднуватися і з розпущеним завитими волоссям, і з прибраними в єдиний витягнутий пучок, і з квіткою або сіточкою. Навіть один елемент з закрученою на подобу рулону пасма і зібраними наверх волоссям вже відносить образ до стилю пін ап.\nВ середині XX-го століття кучері на п’єдесталі популярності тіснять начісування. Прибрані наверх волосся відкривають риси обличчя, але понад густа чубчик теж в ціні. У гонитві за пишністю шевелюри не цуралися і накладними шиньйонами. А для закріплення досягнутого використовували неймовірну кількість лаку. Широкі стрічки і великі кучері теж були на піку популярності. Зародився в 40-х і набрало чинності в 50-60-х роках молодіжний напрям стиляг тільки підсилювало ефект супер обсягів в зачісках.\nТаким чином, для небажаючих винаходити велосипед ретро зачіски стануть тим, що покаже витончений смак своєї власниці. І хоча застосувати надбання минулого в сучасній моді треба вміти, стилісти це вже зробили. Вам залишилося тільки перейняти їх досвід, а фото варіанти в рамках цієї статті будуть в допомогу!\nРетро зачіски – фото укладок в ретро стилі для жінок і дівчаток Ссылка на основную публикацию


Правила участі в Рекламній мережі Яндекса - Правові документи. Допомога\nПравила участі в Рекламній мережі Яндекса\nУ Рекламну мережу Яндекса (РМЯ) може вступити будь-який ресурс із російськомовною аудиторією, який розміщений на платному хостингу і задовольняє такі вимоги до обсягу аудиторії:\nПонад 300 осіб в день упродовж місяця (для рекламних блоків форматів Яндекс.Директа, Промоблок Яндекса);\nПонад 1000 осіб в день упродовж двох місяців поспіль (для рекламного блоку «Контентний API Яндекс.Маркету».\nРекламні блоки формату RTB доступні для ресурсів після узгодження з відділом із роботи з партнерами РМЯ.\nНе допускається показ реклами на ресурсах, які:\nне відповідають вимогам чинного законодавства;\nзаявляють нерівність людей за статтю, расою, національністю, віросповіданням, соціальним статусом та майновим рівнем;\nмають образливий та/або порнографічний зміст;\nявляють собою онлайн-казино, файлообмінники, ресурси, що пропонують оплату за перегляд та/або перехід за оголошеннями (банерами) чи іншими видами реклами, оплату за перегляд ресурсів, листів тощо, а також інші подібні види заробітку в інтернеті;\nмають зміст, який вводить користувачів в оману;\nзавантажують на комп'ютери і мобільні пристрої користувачів віруси, трояни або інші шкідливі програми;\nне відповідають Ліцензії на використання пошукової системи Яндекса (https://yandex.ua/legal/termsofuse/).\nБезпека розміщуваної реклами\nПри розрахунках заробітку партнера не враховуються будь-які штучно (недобросовісно) відтворені кліки та покази, усі методи створення яких є категорично забороненими. При цьому партнер Рекламної мережі Яндекса зобов'язується:\nне розміщувати над рекламою Яндекса фрази або зображення, що штучно привертають увагу до блоків реклами, такі як «зверніть увагу», «наші спонсори», «натисніть на оголошення», «підтримайте нас», «меню»;\nбезпосередньо або побічно не створювати запити, не здійснювати покази реклами чи кліки на неї на будь-яких результатах пошуку та/або на контекстних сторінках і рекламі (самостійно або за допомогою залучення третіх осіб) вручну та/або з використанням будь-яких можливих програмно-апаратних засобів, у тому числі шляхом використання будь-яких автоматичних способів відтворення показів та кліків (багатократні кліки, використання програм-агентів та ін.), але не обмежуючись зазначеним;\nне змінювати адреси гіперпосилань, що містяться в рекламі, іншим чином не змінювати переадресацію користувача з реклами, не замінювати і будь-яким іншим чином не перешкоджати доступу користувача до сторінок (ресурсів), на які ведуть гіперпосилання в рекламі Яндекса при зверненні користувача до такої реклами (кліці);\nне видаляти, не редагувати, не згортати рекламу, не застосовувати до неї фільтри, не змінювати порядок, вид та інші характеристики відображення реклами на встановлених рекламних місцях.\nУмови розміщення рекламних блоків Яндекс.Директа, RTB\nПри розміщенні рекламних блоків потрібно дотримуватися таких вимог:\nрекламні блоки інших систем контекстної реклами повинні відрізнятися від рекламних блоків Яндекса;\nзаборонено змінювати режим перегляду сторінки для пріоритетного показу реклами;\nзаборонено приховувати додаткові посилання в рекламних блоках (за винятком випадків, коли їх відключення доступне в партнерському інтерфейсі РМЯ);\nрекламний код розміщення рекламних блоків інших систем показу реклами не повинен втручатися в роботу рекламного коду (коду виклику рекламних блоків Яндекс.Директа, RTB, Промоблок Яндекса) і не повинен жодним чином впливати на показувані оголошення;\nзаборонено розміщення рекламного коду виклику рекламних блоків для контекстних сторінок на сторінках з результатами пошуку (для цього потрібно використовувати рекламний код виклику рекламних блоків для пошукової реклами);\nзаборонено розміщення коду виклику рекламних блоків RTB всередині коду інших банерних систем (DFP, AdRiver, AdFox та ін.).\nПри розміщенні рекламних блоків на сторінках з результатами пошуку потрібно дотримуватися таких правил:\nрекламні блоки Яндекс.Директа повинні розміщуватися або збоку від результатів пошуку на сторінках результатів пошуку, або безпосередньо під результатами пошуку;\nу випадку якщо рекламний блок Яндекс.Директа розміщується безпосередньо під результатами пошуку, він не повинен містити більше чотирьох оголошень;\nнад результатами пошуку на сторінках результатів пошуку може розміщуватися рекламний блок спецрозміщення, що супроводжується текстовим посиланням «Яндекс.Реклама», яке вказує, що реклама надана Яндексом;\nрозміщення лише одного рекламного блоку спецрозміщення (якщо немає рекламного блоку Яндекс.Директа) заборонено;\nрозміщення рекламного коду виклику рекламних блоків для пошукової реклами можливе лише на сторінках з результатами пошуку (за наявності таких);\nзаборонено використання рекламного коду виклику для пошукової реклами на контекстних сторінках: код виклику рекламних блоків для результатів пошуку має бути встановлений тільки в результатах пошуку;\nзаборонено розміщення рекламного коду виклику рекламних блоків для пошукової реклами з передачею наперед заданих пошукових запитів;\nу разі якщо результати пошуку надані з використанням сервісу Яндекс.XML (http://xml.yandex.ru/) або сервісу Яндекс.Пошук для сайту, то партнер має дотримуватися обмежень, що описані в розділах Ліцензія сервісу Яндекс.XML (https://yandex.ua/legal/xml/) та Умови використання сервісу Яндекс.Пошук для сайту (https://yandex.ua/legal/site termsofuse/) відповідно.\nУмови розміщення рекламного блоку «Контентний API Яндекс.Маркету»\nПід час використання цього сервісу партнер зобов'язаний дотримуватися Умов використання сервісу «Контентний API Яндекс.Маркет» (https://yandex.ua/legal/market api content/).\nУ разі порушення цих умов Яндекс залишає за собою право зупинити показ реклами на ресурсі партнера та/або вжити інші заходи з метою захисту інтересів рекламодавців, реклама яких демонструється на ресурсах партнерів РМЯ.\nЯндекс залишає за собою право відхилити будь-яку заявку на участь у рекламній мережі та/або припинити показ реклами на ресурсі партнера без пояснення причин.\nПопередня версія документа: https://yandex.ua/legal/partner/22102013/.\nПопередня версія документа: https://yandex.ua/legal/partner/02082013/.\nПопередня версія документа: https://yandex.ua/legal/partner/11072013/.\nПопередня версія документа: https://yandex.ua/legal/partner/23042013/.\nПопередня версія документа: https://yandex.ua/legal/partner/23012013/.


З Новим 2020 роком та Різдвом Христовим | Новини компанії\nРозпочалась пора найприємніших свят. З цими святами ми пов’язуємо найбільші наші надії і сподівання.\nСаме зараз час згадати всі наші досягнення у році, що минув, та знайти нові вершини для підкорення у новому році. Тому давайте від щирого серця побажаємо один одному цілеспрямованості та сили духу, патріотизму й самовідданості, адже наші здобутки та успіхи, майбутнє нашої країни і наших дітей залежать тільки від нас самих.\nБажаю всім нам милосердя і віри в краще. Миру та злагоди Вашим родинам у новому році!


Кайлі Дженнер підняла білу майку, показуючи плоский живіт у ванній: "Пора одягнути цю ляльку"\nКайлі Дженнер підняла майку, показуючи плоский живіт у ванній: "Пора одягнути цю ляльку"\nКайлі показує найсміливіші луки\n1 травня, 23:45\nСвітська левиця і модель Кайлі Дженнер вирішила зробити провокативне селфі у ванній\nМодель і дизайнер Кайлі Дженнер не тільки є наймолодшим мільярдером в історії, але і приділяє величезну частину часу сім'ї, догляду за собою і своїм новим проектам. Щоб не відставати від красунь-сестер, дівчина постійно експериментує з образами.\nРідкісні домашні Селфі Кайлі тому так і популярні, адже вона не любить показувати щось зайве, уникаючи поганих коментарів. На фото Дженнер в маленькій майці і червоній білизні постала перед шанувальниками у ванній. Хвалячись фігурою в світлій кімнаті, Дженнер вдалося підкреслити свій привід для гордості-тонку талію і округлі стегна.\nДовгий час Кайлі переживала, що після пологів не зможе повернути форму і думала, що вже не буде колишньою. Тепер вона запевняє, що її відновлення не пройшло даремно.\nПід час вагітності Дженнер зіткнулася з типовою для майбутніх мам проблемою – сильним набором ваги. Правда, зірці знадобилося всього пара місяців, щоб позбутися від зайвих кілограмів. В цілому можна помітити: Кайлі не зупиняється на досягнутому і продовжує ретельно стежити за фігурою.\nРаніше модель також помітила, що в реальному житті вона з близькими так час і проводить і це нормально відчувати себе добре в будь-який час і в будь-якому місці.\n"Тримай подружок при собі; милашки! Тревісу це не сподобається‼  ; бідний Тревіс; Тревіс побачить це; друга фотографія побудувала дивний нгл; дитинко, чому ти так дивишся на нього?; одягніть дівчину правильно; де Тревіс?; пора одягнути цю ляльку ❤ хто друга дівчина ??; дівчина не знає кордонів; а мені так подобається».


Нова прошивка для Lowrance Elite Ti / HDS Carbon / HDS Gen3 v18.2 | НАВИТЕК\nКомпанія Lowrance випустила нову версію прошивки для ехолотів, яка включає потужний функціонал: додана функція промальовування карти в реальному часі Genesis Live, розширені можливості інтеграції з мотором і мобільними Устройcтво.\nНове програмне забезпечення версії 18.2 для ехолотів-картплоттери Lowrance стосується моделей: Elite Ti,HDS Carbon і HDS Gen3. Воно включає в себе створення карт в реальному часі, розширену інтеграцію з човновим двигуном і підключення до мобільного телефону для HDS Carbon. Вже доступний для скачування на сайті виробника.\nЩоб уникнути втрати підтримки російського мовного мови інтерфейсу, власникам офіційних приладів Lowrance, рекомендується проконсультуватися з технічною підтримкою сервісного центру, для уточнення чи є ваша прошивка стабільною. Файли програмного забезпечення не містять Русский мовній пакет!\nНове оновлення програмного забезпечення додає Genesis Live Charting до дисплеїв Lowrance, надаючи відображення карт в режимі реального часу. Ця технологія використовує цифрові свідчення глибини для створення контурів, завдяки чому вона дуже проста у використанні. Користувачі можуть керувати прозорістю контуру, щільністю контурів, намальованих на екрані, з інтервалом до 0.5 фути, палітрою кольорів, для відображення глибин і багатьом іншим. Карти Genesis Live можуть бути збережені на SD-карту для подальшого використання.\nРозширена інтеграція з двигуном\nУ попередньому оновленні прошивки версії 18.1 уже була заявлена інтеграція двигунів Yamaha з ехолотом / картплоттери HDS Carbon і HDS Gen3. Нове програмне забезпечення 18.2 розширює цю функціональність до ехолотів серії Elite Ti, а також додана можливість калібрування двигуна і функція сигналізації.\nДодатково, для перерахованих вище моделей багатофункціональних дисплеїв також реалізована підтримка моторів Evinrude. При підключенні човнового двигуна по NMEA 2000 К блоку контролю Evinrude доступ до функцій автоматично розблокується і інформація легко доступна збоку на екрані. Інтеграція двигуна Evinrude включає в себе моніторинг рівня рідини, розширену конфігурацію двигуна і підготовку двигуна до зими.\nSMS повідомлення і пропущені дзвінки на екрані ехолота\nДля ехолотів Lowrance HDS Carbon, оновлення програмного забезпечення, додатково дозволяє користувачам швидко і легко поєднувати свій смартфон з підтримкою Bluetooth з приладом для виведення текстових повідомлень і дзвінків з телефону на екран ехолота. Функції Android включають відображення і відповідь на вхідні текстові повідомлення, створення нового повідомлення, а також доступ до історії повідомлень і журналам викликів. Функції iOS включають відображення вхідних текстових повідомлень і журналу викликів.


71. Активізація навчально-пізнавальної діяльності на уроках алгебри\n72. Методика запобігання комп’ютерної залежності учнів середньої школи\nОсновні ознаки Інтернет-залежності, особливості її психологічної діагностики, причини та вплив на виховання школярів. Розробка методичних рекомендацій запобігання комп'ютерної залежності, проведення педагогічного експерименту щодо їх впровадження.\n73. Використання комп’ютера на уроках художньо-естетичного циклу в навчальному процесі початкової школи\n74. Використання електронних вимірників тиску у навчальному процесі з фізики\n75. Методика запобігання комп’ютерної залежності учнів середньої школи\n76. Модернізація процесу навчання за допомогою комп’ютерних технологій\n77. Зміст та структура предметної компетентності з архітектури комп’ютера та конфігурації комп’ютерних систем майбутніх учителів інформатики\n78. Технічні засоби навчання у навчальному процесі з іноземної мови\n79. Роль моделювання педагогічних ситуацій у професійній підготовці вчителя-класовода\nСуть поняття "моделювання педагогічних ситуацій". Компоненти моделювання у вищих навчальних закладах: цільовий, змістовий, технологічно-процесуальний та контрольно-оцінний. Розкриття соціального сенсу учительської професії та формування професіоналізму.\n80. Вивчення макраме на уроках трудового навчання в 4 класі


Він заворожував своєю працьовитістю і усмішкою: пам'яті професора Ігоря Скочиляса - УКУ\nВін заворожував своєю працьовитістю і усмішкою: пам’яті професора…\nВін заворожував своєю працьовитістю і усмішкою: пам’яті професора Ігоря Скочиляса\nДрузі-колеги були шоковані вісткою про відхід до Господа Ігоря Скочиляса, історика світової слави, професора Українського католицького університету.\nРедакція РІСУ мала давню співпрацю з професором Ігорем Скочилясом і ще більші плани на майбутнє. Він був одним з тих нечисленних істориків, які розуміють значення і необхідність історичної інформаційно-просвітницької діяльності у мас-медіа. Колеги-журналісти про нього згадують, яким відкритим і простим у розмові він був, як вмів чітко, доступно і аргументовано пояснити важливі історичні події, спростувати міфи, як не боявся сказати правду про факти маніпулювання історією і виступити навіть проти церковних достойників, якщо вважав за потрібне захистити національні пам’ятки чи історичну пам’ять.\nДо 9-го дня відходу до вічності ми попросили колег-істориків професора Ігора Скочиляса написати кілька слів про нього. І ці спогади створили дуже щирий текст, який запрошуємо прочитати. Тексти подаються в авторській редакції. Світлини також надані авторами спогадів.\nІгор Скочиляс: людина з променистою усмішкою очей\nдок.іст.наук, зав. відділом Інституту української археографії та джерелознавства ім. М.Грушевського НАНУ\nНе стало людини з променистою усмішкою очей. Не стало історика, який був мабуть найкращим знавцем історії Української Церкви середньовічного й ранньомодерного часу. Відійшов вчений, який продовжував на рівні з найвищими стандартами справу інших дослідників церкви: М.Грушевського, С.Томашівського, М.Чубатого.\nНа ювілеї Ярослава Грицака в УКУ, січень 2020 р.\nАле не хочеться говорити лише про нього як науковця, а про Ігоря – людину з палаючим серцем і незгасаючим вогником в душі. Він не був, не міг бути і не хотів бути байдужим, заспокоюватися на досягнутому в тихому матеріальному комфорті. Йому боліли наукові справи того середовища, в якому він жив. Він хотів успіху, змін, процвітання Інституту української археографії у Києві, де працював до початку ХХІ ст. Не терпів оспалості, закликав до дії, до чину. І сам так жив, чесно і віддано. Бо був людиною ідеї. Таких як він – одиниці серед нас.\nСкочиляс був надзвичайно живою людиною. Він виступав заводієм на числених конференціях, круглих столах, симпозіумах; умів презентуватися на людях, демонструвати і популяризувати свої наукові і освітні проєкти. Залучати до наукових зустрічей публічний бомонд. Кабінет зі слонової кістки – зовсім не його ідеал, хоч сам він мріяв про спокій і можливість усамітнення.\nВін був християнином за суттю. Любив і завжди випромінював тепло для інших. Підтримував, знаходив розуміння, надихав усіх оточуючих на працю. Бо кожному присвічував його власний приклад дієвого життя. Тому й не випадково він пішов в освітній процес, став викладачем, деканом, проректором. Спілкувався з молодою генерацію, вмів знаходити з нею спільну мову.\nУчень Я.Дашкевича, вихованець жорсткої схеми національної історіографії, Ігор був людиною високої толеранції до інших напрямків історичної думки і широких інтелектуальних обріїв. Він був своїм для істориків школи Наталі Яковенко. Бо Ігор шукав взаємопорозуміння між розумними людьми. Будучи патріотом в незатертому банальному сенсі, він залишався завжди людиною світу. Це був його визначальний оціночний принцип життя: національне за формою, інтернаціональне за сутністю змісту. Пам’ятаю дві наші революції і радісного і усміхненого Ігорка у Києві на Майдані, який відчував, що крига над Україною скресла назавжди і дороги у славне «совітське» минуле вже не має.\nНемає людини, яка за свої п’ятдесять з хвостиком років встигла зробити дуже багато. Чомусь пригадалися його краєзнавчі публікації в борщівському краєзнавчому збірнику на початку своєї наукової кар’єри на межі 1980-х – 1990- років. Він був вірним своєї малої Батьківщині, яка дала йому путівку у велике життя.\nВідійшла велика людина, лишається так мало і багато – пам’ять про нього. Віриться, що вийде книга пам’яті про цю небуденну людину, зібрані будуть спогади, надруковані невидані праці, видана повна бібліографія праць… Він завжди залишаться серед нас. Бо лишиться назавжди справа його життя.\nІгор був надзвичайно цілісним та органічним\nЯ познайомився з Ігорем влітку 1996 р. в Уневі. Тоді Львівська богословська академія та Університет св. Павла в Оттаві зорганізували першу Літню богословську школу в тамтешній Свято-Успенській лаврі. Ми, її студенти та слухачі, місяць мешкали в монастирі, відвідували всі ранкові, денні та вечірні богослужіння (а часом і нічні) та слухали лекції з богословських дисциплін, які читали канадські викладачі із Університету св. Павла. Це був неймовірний інтелектуальний та релігійний досвід в студитській обителі, що лише відроджувалася. А для мене, що вперше потрапив так далеко на захід України і вперше із середини бачив чернече життя, і поготів. І, звісно, багато важило спілкування студентів між собою.\nІгор тоді ще стояв на початку наукової кар’єри, навіть не був кандидатом наук, я ж взагалі щойно закінчив другий курс історичного факультету і, здається, ще мало уявляв своє майбутнє. Але міркував про спеціалізацію на церковній історії, тож мав здобути й богословські знання. Ті самі спонуки, як пригадую, привели до Унева й Ігоря. Він десь лише починав розробляти свою першу велику тему, і саме тоді я вперше почув термін «візитація». Надалі мені доводилося ставати свідком його великого міжнародного «полювання» за цим різновидом джерел та слухати різні цікавинки з візитацій (на кшталт заборони поїздки священика з паніматкою разом на возі), що ними Ігор залюбки ділився (ще один сюжет, що про нього він неодноразово полюбляв згадувати, – про появу на Галичині привітання «Слава Ісусу Христу!»). Оскільки переважна більшість слухачів школи не мали жодного стосунку до історії, то у нас були додаткові аргументи для спілкування з Ігорем. Утім балачки заходили не лише про історію. Вже в Уневі він виявив себе як оповідач дотепних бувальщин. З часом їх репертуар зростав, адже під час його наукових вояжів до різних міст та архівів без пригод не обходилося. Після Ігоревого відходу у засвіти я раптом усвідомив, що це перша смерть близького мені колеги вже нової генерації українських істориків, котрі розпочинали свій науковий шлях за незалежної України, і з ким поруч довелося йти…\nЯсно пам’ятаю захист Ігоря у Києві (я вже був в аспірантурі), що різнився від більшості бачених мною доти. Тема роботи була якраз про візитації, і відповідаючи на запитання, Ігор переконливо відстоював свою думку про погляд на історію «знизу». Прикметно, що на більшості історичних факультетів українських університетів вкрай слабкою була методологічна підготовка чи її бракувало взагалі, тож ні про які погляди «знизу» там не розповідали.\nДля мене Ігор десь тоді став одним із яскравих символів львівської історичної науки. Зараз розумію, що мої знання про тамтешніх істориків були достатньо вибіркові. Але ті, з ким на початку 2000-х випала нагода познайомитися, вирізнялися великою працелюбністю, постійними архівними пошуками, плідно писали книги і статті. І це в той дивовижний і десь, може, по своєму романтичний час, коли в прямому сенсі стрімголов мінявся світ, переплелися матеріальна убогість, великі мрії та прагнення. Далеко не в усіх середовищах істориків у Києві я спостерігав таку саму самовіддачу та цілковиту посвяту професії. Ігор був надзвичайно працьовитим. У кожному новому журналі я зустрічав його статті. Ближче цю сумлінну роботу мав змогу спостерігати 2001-го року у Варшаві та Петербурзі.\nВаршава, січень-лютий 2001 р.\nУ місті на Неві, куди поїхали для роботи в архівах і бібліотеках, ми прожили цілий жовтень в одному номері. Мешкали на Міліонній в готелі «Наука» за кількасот метрів від Ермітажу і тієї самої Неви; всі архіви, бібліотеки, книгарні були поруч, скрізь ходили пішки. Я намагався заохотити Ігоря візитувати петербурзькі музеї, проте безуспішно – він не хотів витрачати дорогоцінного для роботи часу, продовжуючи полювання за візитаціями, тішачись новим архівним відкриттям. Навіть на вихідні мав роботу – привіз із собою на вичитку роздруківку чергового випуску «Ковчегу» (це ще був час до «гаджетизації», ноутбуки та мобільні телефони не ввійшли у масовий ужиток). Зі спільної «культурної програми» «наймасштабнішою» стала лише піша прогулянка Невським проспектом до Олександро-Невської лаври у неділю. І то першочергово – на літургію. За браком парафії УГКЦ, звісно. У Варшаві Ігор відвідував греко-католиків на Медовій. Такі поїздки 1990-х – початку 2000-х рр. вирізнялися ще й своїм спартанським характером, адже належало економити на всьому, найперше на купуванні їжі, аби замовити більше копій документів та придбати книги, що не доходили до українських бібліотек. Частково допомагали захоплені з дому припаси, які належало ще й приготувати в умовах без кухні. Пригадую, що у Петербурзі нашою постійною щоденною вечерею була привезена з дому мівіна та канапки із салом, спільний обід не передбачався (це час роботи в архівах), а сніданок – чай з канапкою з хліба з маслом та чи медом, чи варенням. До речі, сало нам замовили привезти ще при бронюванні номера – для директора готелю. Тож десь невдовзі після поселення ми навідалися до нього та передали гостинці, коментуючи опісля стереотипи про українців, як любителів цього продукту. Росіяни його любили не менше, лиш не мали де доброго взяти. А Ігор втішив директора ще й знаменитим західноукраїнським підкопченим продуктом. Серед кумедних ситуацій того часу пригадую також Ігореву «русскую речь». Пам’ятаю, після якогось спільного візиту і вражень від його володіння російською, я цікавився, чи у Львові в школі вивчають цю мову, а він сказав, що його донька російської не знає взагалі, бо не вивчала.\nПетербур, жовтень 2001 р.\nЩе одна характеристика наукового життя того часу – це передавання при оказії різних книг чи гостинців від колег колегам, перевезення і розповсюдження нових видань тощо. Тож дуже довгий час Ігоря неможливо було уявити без великого набитого наплічника за спиною, що не витримував вантажу.\nВід найпершої зустрічі до останньої Ігор запам’ятався кількома речами, що залишалися у ньому незмінними впродовж нашого майже чверть столітнього спілкування. Ще влітку 1996 р. увагу привернула його усмішка із примруженими очима. Ігор усміхався завжди: і в приятельській розмові за пивом, і під час непростої дискусії на конференції. Гадаю, ця усмішка дуже приваблювала оточуючих.\nІгор завжди був у русі, поспішав. Він не хотів втрачати жодної хвилини. Він завжди мав що зробити вже після того, як завершувався трудовий день. Із роками та розширенням кола його обов’язків ця зайнятість зростала й зростала. Часом, він фізично не встигав все зробити і мусив обирати першочергове. Проте я, коли те менш важливе стосувалося мене, ніколи не міг довго сердитися – достатньо було Ігореві заговорити, як всі образи розвіювалися. Він завжди залишався надзвичайно позитивною людиною.\nІгор був не просто цікавим і дотепним у товариській бесіді. Він ще й навдивовижу тактовно розмовляв на професійні теми. Всі історики люблять говорити про свої плани та висновки. Проте роблять це по-різному. Не кожен вміє гомоніти так, аби не «навантажувати» співрозмовника, не перетворити балачку на довгий чи й безупинний монолог на цікаву лише собі тему і про себе в цій темі. Ігор таким не був, умів легко й ненав’язливо оповідати про власні відкриття, а головне – цікавитися роботою інших. Мав, до того ж, достатньо чуттєву натуру. Пригадую, як на захисті докторської при згадці про свого покійного учителя Ярослава Дашкевича, глибоку вдячність до якого проніс через все життя, йому навернулася на очі сльози.\nІгор був надзвичайно цілісним та органічним. У ньому без жодних суперечностей поєднувався науковець-професіонал та ревний християнин і вірний син Церкви. Для мене він ще й своєрідне уособлення Українського католицького університету. Розпочавши працю ще в Львівській Богословській Академії на Свєнціцького, Ігор далі пройшов шлях з УКУ від моменту його становлення. І постійно, ще від роботи в Інституті історії Церкви, він з цілковитою самовіддачею, що, часом, межувала з жертовністю, присвячував себе цій інституції. Пам’ятаю, якось казав (здається, на початку 2000-х), що, мабуть, не витримає. Але витримав і розвинув діяльність, що іноді не під силу цілим інституціям. Чого вартує лише серія «Київське християнство», де за короткий час видано понад два десятки книг. Їх усі редагував Ігор. Це було його кредо: все, що він робив, мусив робити добре, беручи безпосередню участь. Мабуть, адміністративна та організаційна робота для науковця, що виношує плани власних досліджень, – це особливе подвижництво, адже доводиться жертвувати собою подвійно. Він також вирізнявся бездоганною професійною чесністю. Хай не дивує, що пишу «вирізнявся». Здавалося б, це самоочевидна характеристика для кожного науковця. Проте в українських реаліях аж донині бути чесним не стало безумовною максимою. А Ігор ще й боротися за дотриманням академічних стандартів у науці. Пригадую, як близько до серця він брав свою участь у тих засіданнях Експертної комісії МОН, де йшлося про розгляд текстів із плагіатом.\nХарківський університет, березень 2018 р.\nНасамкінець згадаю, що у тому, що Ігор так багато встиг зробити, є заслуга і його дружини Ірини, чию вагому підтримку відчував постійно. Вона завжди була поруч. Сідаючи до потяга, Ігор мав запаковані та поділені Іриною на різний час канапки, спаковану валізу. Коли був дома, дружина намагалася захистити його від надмірної праці та зайвих турбот. Пам’ятаю, як на свою лекцію чи то на Львівській сесії Міжнародної школи гуманітарних наук, чи то на якійсь доповіді на Свєнціцького, Ігор для ілюстрації сказаного приніс приготований Іриною борщ – страва була прикладом гармонійного поєднання різних складників (про який сюжет церковного минулого йшлося, вже не пригадую). Дружина допомагала у підготовці до друку Ігоревих книг. Навіть виконувала його доручення, що їх передавав нещодавно з лікарні. Адже і там він, доки міг, продовжував працювати та вболівати за свої проекти… Про «мою Іру» він постійно згадував під час тривалих поїздок за кордон.\nДуже складно повірити, що Ігор вже не з нами, і що фізично разом «сидіти під смоковницею» (улюблена алегорія Ігоря останніх років) не доведеться. Він зумів закарбувати свій образ не лише у серцях тих, хто мав честь його знати. Відкриття, праці, успішні проекти надійно вписали Ігореве ім’я в історію. Щиро сподіваюся, що всі його починання, ідеї, задуми буде реалізовано.\nКаким я помню Игоря\nстарший научный сотрудник сектора этики Института философии РАН, Москва\nКаждый человек оставляет в нашем сердце свой след. Это может быть неясный образ, цвет, ассоциация с запахом цветов или кофе, эмоции, какие-то едва уловимые и невербализуемые ощущения. Всё это намного меньше того, чем ушедший из нашей жизни человек был на самом деле. Но это то, как он остается в нашем сердце.\nУ Львові, 90-ті роки\n… Львов, зима, последние годы XX века. Смешная шапка-ушанка из кролика, добрые с прищуром глаза смотрят из-под шапки. Улыбаются тепло и приветливо.\n… Львов, в самом начале нынешнего века, у Игоря дома. Маленькая Соломийка играет на цимбалах. Игорь смотрит на нее и просто светится от счастья.\n… Москва, 2008 год, конференция в Украинской библиотеке. Сосредоточенное лицо, даже глаза не щурит. А через секунду все лицо в мелких складочках-улыбочках, смеется заливисто и искренне.\n…. Варшава, когда-то в 2010-х, Польская Национальная библиотека. Игорь проездом из… (Львова, Люблина, Минска, Вильнюса…) в… (Львов, Люблин, Минск, Вильнюс….), сумки набиты книгами (как всегда!). Усталый и немного осунувшийся. Идем в библиотечную столовую. Берем какой-то суп. Уставший Игорь вдруг с некоторым оживлением подмигивает мне заговорщицки: а нельзя ли тут в столовой купить пива? Глаза смеются.\n… сентябрь 2016 год, Варшава, гостевые комнаты Института истории ПАН. Игорь ночью приехал на автобусе из Львова, очень уставший. Но надо бежать – встречать Соломийку. Дочка – это святое.\n…какой-то год и где-то в этом мире. Игорь энергичный, полон идей и планов, весь в прожектах, глаза горят.\n…лето 2020 г. Отправляю ему по мэйлу текст для коллективной монографии – к юбилею Замойского Собора. Игорь спрашивает, как он может мне передать деньги за эту работу. Отвечаю, что в следующем году увидимся – после всех этих карантинов. Ну а если у Бога будут другие планы на 2021 г. (это я вроде как пытаюсь пошутить), то и шут с ним – с этим гонораром.\nУ Господа действительно оказались другие планы….\nпрофесор Історичного факультету Дрогобицького державного університету\nДуже важко писати про колегу лише на дев’ятий день по його смерті, особливо коли ідеться про багаторічну співпрацю на науковій ниві та особисті дружні стосунки, часом і не безхмарні. Розуміння ситуації ускладнююється похмурістю пандемічної днини, яка передчасно вирвала з наших рядів непересічну і яскраву особистість.\nЯ познайомися з Ігорем у середині 90-х рр. у відділі рукописів бібліотеки В. Стефаника у Львові. Здається, це був 1996 чи початок 1997 р., бо я вже прочитав перед тим його піонерські статті про візитації Львівської єпархії в «Україні в минулому» та в збірці матеріалів щорічної львівської конференції «Історія релігій в Україні». Під ту пору і я опублікував декілька статей з історії Берестейської унії і розпочав відрядження до зарубіжних архівосховищ, передовсім – до Петербурга, де зберігаються унікальні фонди до історії Української Церкви (перед тим їх вивчав з українських істориків лише В. Ульяновський).\nПісля того Ігор разом з дружиною Іриною став регулярним учасником Дрогобицьких краєзнавчих конференцій з наступною публікацією на сторінках «Дрогобицького краєзнавчого збірника». Відтак, у період 1998-2014 рр. він опублікував у Дрогобичі вісім статей, які стали без сумніву окрасою ДКЗ в ділянці церковно-релігійної проблематики.\nІгор радо підставляв плече у всьому, сприяв становленню дрогобицького наукового осередку в ділянці історії ранньомодерної церкви. Так, він опонував кандидатські дисертації моїх учнів Л. Тиміш, С. Білої та Б. Лазорака. Ставився до цього критично, але з розумінням та повагою.\nПісля захисту кандидатської дисертації Ігор став чільним науковим співробітником Інституту історії Церкви та ЛБА, не залишаючи роботи у Львівському відділенні Інституту археографії. У цих двох інституціях ми часто зустрічалися. Число заходів, під час яких ми спілкувалися, до яких мене залучав молодий талановитий історик Церкви, годі перелічити. Пригадуються перші враження про нього: він готовий був на будь-яку допомогу, передовсім щедро ділився архівними джерелами, які постійно відкривав і досліджував. Я відповідав тим же, бо вже мав досвід роботи в різних архівах. Вражав рівень його перших праць про візитаційну документацію, чим він відкрив цілий напрямок в історичній науці ще будучи аспірантом, а не скажімо, докторантом.\nКолега завжди цікавився результатами моїх закордонних відряджень, часто проводжав мене на львівському вокзалі у далеку путь. Тепер довелося провести Ігоря в його останню найсумнішу дорогу…\nПригадуються перші кроки Ігоря в організаційній ділянці, коли в ЛБА у 2000 р. він увійшов до редколегії наукового збірника із церковної історії «Ковчег». Часом він давав мені рукописи збірника на рецензування, ми не зважди сходилися в їх оцінці, але справа рухалася і збірник посів відповідне місце в українській науковій періодиці.\nКоли гуманітарний факультет УКУ очолив професор Ю. Авакумов, десь на початку нульових років Ігор спричинився до першої резонансної акції – проведення наукового семінару з питань викладання та вивчення медієвістики в Україні. Пригадую, що учасникам захід дуже сподобався, хоча декому, особливо іменитим гостям із Києва не вірилося, що саме УКУ стане центром притягання української гуманітаристики і буде конкурувати на рівних з Могилянкою. Сьогодні це є фактом, роль у цьому професора Скочиляса незаперечна.\nВідзначу одну із рис його постійної уваги та характеру: він докладав величезних зусиль до піднесення та розвитку ЛБА / УКУ, гуманітарного факультету, який він очолював протягом неспростих років його становлення. Честь та науковий імідж УКУ – це для нього було щось більше, ніж просто патріотизм. За цим стоїть величезна організаційна робота, щоденна та часом і нічна, копітка повсякденна праця. Пригадую, скільки зусиль Ігор стратив на захист честі покривдженого професора В. Ададурова, в якого у Києві списали частину його монографії. Захищаючи професора, він захищав передовсім честь УКУ. Надалі саме до УКУ часто присилали на експертизу сфальшовані дисертації. Присилали до УКУ, а насправді – професорові Скочилясу.\nНе злічити наукових семінарів, конференцій, презентацій та ін. заходів, якій організував Ігор Скочиляс. Я часто брав у них участь, пропонував свої теми доповідей. Траплялося, Ігор наполягав на зміні теми з огляду на стратегію і задум заходу. Майже завжди я йшов назустріч. При цьому й зараз дивуюся увазі до себе: Ігор все продумував до найменших дрібниць, навіть забезпечення мого комфорту під час перебування в стінах УКУ. Здогадувався, що такою ж увагою він наділяв і інших гостей, хоча гостем УКУ я себе з якоїсь пори не відчував, навіть прочитав колись на прохання Ігоря короткий спецкурс студентам богословського факультету, вже не кажу, що він мене зустрів, представив студентам, постійно цікавився моїми стосунками з ними.\nПісля смерті вже відзначено величезний особистий внесок І. Скочиляса в українську науку, який становить з десяток монографій, видань джерел та кількох праць у співавторстві. Після візитаційного «прориву» Ігор взявзя за тотальне вивчення єпархіальних історій – справи поважної та з традиціями, але давно забутої. Зрештою, він захистив докторську. Признаюся, що я тепер гордий з того, що написав на праці колеги кілька рецензій, часом мої зауваження були дошкульними, але Ігор завжди тримався гідно.\nВласне становищу гідності українського науковця я навчився саме в нього! Схиляю перед його пам’яттю за це свою голову…\nМи часто бували на конференціях різного рівня за кордоном. Деколи Ігор вагався, наприклад, чи їхати на конференцію з історії православ’я до Москви. Я радив їхати, там ми обстоювали разом суто український погляд на проблеми спільного минулого. Після 2014 р. ми обидва від таких поїздок відмовилися, бо це було б негідно нашому становищу!\nНа конференції у Вільнюсі, вересень 2019 р.\nНапевно, однією із найщасливіших сторінок моєї спіпраці з науковим середовищем УКУ був дво- чи трирічний проект з підготовки та видання монументальної праці «На перехресті культур» про історію Церкви та монастиря Святої Трійці у Вільні. Знаючи, як цей проект творився «зсередини», скажу відверто, що без Ігоря він би не відбувся. Редагування та переклади з української на литовську (і навпаки) давалися важко, потрібно було вкластися в термін, Ігор декілька разів літав до Вільнюса, каторжно працював тут і там… Праця вийшла в двох томах і двох мовах, потім (аж не віриться!) було перевидання у Львові з величезним джерельним додатком. Ці книги зараз побутують у часі і просторі, спокійно стоять на книжкових полицях, за ними – силует їх натхненника… Незримий для інших, хто не посвячений у лабораторію їх творення.\nІнша складова діяльності покійного Ігоря – дослідницький і видавничий проект «Київське християнство». Протягом відносно короткого періоду вийшло більше 20 томів… Як він це підготував, не вкладається у моїй голові. А ще ж були численні презентації: як самої програми, так і кожного тому. Знаю, як часто йому доводилося боротися за впровадження до вжитку певних ідей, з якими часто спільнота світських істориків не погоджувалася (часом і церковних). До слова, він органузовував заходи у Києві, Луцьку, Умані, Радомишлі, Харкові…\nІсторія церкви досі не пробила собі дорогу до шкільних та університетських підручників, однак зсув в академічному просторі відбувся. Зміни на часі ! Ігор як ніхто інший розумів національну важливість свого проекту !\nТак сталося, що кожний з нас незалежно перейшов від інституційної історії Церкви до вивчення історії релігійної культури. Переломним був мабуть саме 2020-й рік, що минає. Ігор заснував на гуманітарному факультеті Центр дослідження релігійної культури, я написав і видав мегатекст «Руська рілігійна культура Вільна. Контекст доби. Осередки. Література та книжність (XVI – перша третина XVII ст.)». Він цікавився моєю роботою, давав поради, з дечим не погоджувався, але поставився до мого проекту дуже прихильно.\nСьогодні як ніколи розумію, що моєї монографії про руське Вільно не було би без українсько-литовського проекту про Св. Трійцю, до якого мене залучив Ігор – одним із перших. Ще раз схиляю перед його пам’яттю голову!\nА скільком проектам у зв’язку зі смертю колеги не дано відбутися?\nНа днях совість української історичної ранньомодерністики професор Микола Крикун сказав мені по телефону, що на свої 53 роки життя Ігор Скочиляс зробив надто багато: декому на таке на вистачає і 70 чи 80 років. Тому він не зміг прожити довше і згорів! Визнавати таке вкрай важко, бо хтось мав хоч частину цієї ноші взяти на себе… Тому й так боляче сприймається така невчасна і така непоправна втрата!\nПригадую, що колега Ігор не мав часу на відпочинок. Перезавантажений роботою, «просився» часом до Дрогобича, але не приїжджав, хіба що з обов’язку. Лише один раз разом з Ігорем Лисєйчиковим з Мінська вирвався і ми поїхали до Тустані, відпочили в товаристві дружин, багато жартували, говорили про науку, звісно, хоча й не тільки…\nЗгадаю принагідно дружину Ігоря Ірину – його ангела та хоронителя, якій зараз найтяжче. Схиляю голову і перед нею, вона опікувалася ним протягом життя і прагнула не віддати його до останньої хвилини…\nТішу себе хіба думкою, що потрібно продовжувати справу Ігоря Скочиляса, щось буду робити сам, допомагати УКУ якимись справами та порадами. Хоча відіверто, заміни йому не бачу! На жаль, це гірка правда…\nВостаннє говорив з ним по телефону в перший тиждень його лікування, коли це ще було можливо. Хотів надіслати свою нову книгу. Не сталося…\nЗалишається пам’ять про друга та його справу національної ваги. Залишаються його дослідження і проекти, яким жити в віках!\nВислів Патріарха Йосипа Сліпого «Великого бажайте» — це про Ігоря Скочиляса\nпрофесор Полтавського національного педагогічного університету ім В. Короленка\nДля мене Ігор Скочиляс — це частина того світу дослідників ранньомодерної України, в якому я живу останні двадцять років. І я поки що не уявляю, як цей світ зможе існувати без Ігоря. Очевидно, що зможе, але буде вже не таким.\nУКУ, квітень 2019\nМи вперше зустрілися, як учасники організованих Ярославом Дашкевичем щорічних конференцій з історії релігії, у 1995 чи 1996 році. Обидва лише починали свій шлях в історичних дослідженнях. Пам’ятаю як Леонід Тимошенко після однієї з Ігоревих доповідей сказав: «Юра, запам’ятай – це буде великий історик». Пізніше ми познайомилися ближче, а з початку 2000-х почали спілкуватися тісніше. Зустрічалися на конференціях, брали участь у спільних проектах, час від часу передзвонювались.\nПам’ятаю, що перед тим як прийняти пропозицію стати деканом гуманітарного факультету, він чомусь запитав мою думку. Я, нікудишній адміністратор, намагався його відрадити. Казав, що робота завадить його науковим дослідженням і він втратить як вчений. Але, на щастя не втратив, навпаки додав. Видав свою фундаментальну працю з історії Галицької єпархії й захистив докторську дисертацію. Я виступав одним з офіційних опонентів на її захисті й пам’ятаю своє враження від цієї грандіозної роботи. Пам’ятаю як, він зустрічав мене перед захистом на Львівському вокзалі й поки чекали прибуття інших колег, обговорювали проблему конфесіоналізації, а він мене годував смачним тортом, спеченим його тещею. Сам захист супроводжувався постійними дискусіями й розмовами про дисертацію й ширше – про концепцію Київського християнства, з якої пізніше виник цей амбітний, грандіозний проект.\nНа щастя, Ігор виявився ще й добрим деканом, він ділився ідеями про укладення нового навчального плану, розповідав про те, як вони з колегами дискутували з цього приводу і що з того вийшло, говорив про запровадження нових програм і курсів, залучав до їх обговорення, а то й викладання. Пам’ятаю як одного разу у Києві, повертались із чергової Могилянської конференції Ad fontes, їхали з панею Вірою Фрис трамваєм до залізничного вокзалу й вона розповідала мені, який Ігор гарний декан і як їм усім з ним повезло.\nВийшовши на новий рівень і ставши проректором з наукової роботи, Ігор Скочиляс проявив себе ще й як неабиякий організатор науки. Йому слід завдячувати відкриттям проблеми Житомирської унії, й чисельним конференціям, які відбувалися у Києві й Радомишлі. Коли мало хто з українських істориків брався за тему забутого Правобережжя, він намагався її актуалізувати. Започаткувавши програму Київське християнство, він зміг згуртувати навколо неї неабияке коло дослідників. Пам’ятаю, як він запропонував мені долучитись до програми. Ми зустрілись на каву в трапезній УКУ і я спершу відмовлявся, але він мене переконав, що навіть з моєї демографієї я можу щось цікаве зробити пов’язане з програмою. Я дуже вдячний йому за це, бо очевидно б не наважився писати ту книжку, над якою зараз працюю. Вдячний за залучення до цього проекту, до конференцій і семінарів, які в ньому відбувались. За радість спілкування, за наші короткі, завжди поспіхом, зустрічі й довгі посиденьки в кулуарах конференцій у різних містах і країнах. За те, що кинув купу нагальних справ і приїхав на організовану нами конференцію у Полтаві. За те, що завжди підставляв плече, за принциповість у відстоюванні чистоти нашого ремесла й за високі стандарти яких дотримувався сам і нас заохочував. Мені здається, що вислів Патріарха Йосипа Сліпого: «Великого бажайте» — це про Ігоря Скочиляса. Він ставив амбітні цілі й домагався їх виконання.\nПолтава, вересень 2018 р.\nНа жаль, в короткому тексті годі виразити всі емоції, які зараз накочуються, й пригадати все, пов’язане з Ігорем. Ще можна писати й писати, але залишу це мемуарам.\nДякую Господу, що уможливив нашу зустріч у цьому світі. Спочивай з миром дорогий друже. Царство тобі небесне.


У Перечині День Соборності України відзначили святковим концертом. ФОТО, ВІДЕО - Карпатський об'єктив\nДень 22 січня 1919 року ввійшов до національного календаря як велике державне свято – День Соборності України. У день проголошення соборності у Києві під золотими куполами святої Софії відбулося підписання Акту Злуки – возз’єднання українських земель.\nУ Перечині чергову річницю Дня Соборності України відзначили тематичним концертом. Захід відбувся у фойє комунального закладу «Центр культури та дозвілля» Перечинської міської ради. У ньому взяли участь творчі колективи КЗ «Центр КіД», викладачі, випускники та учні КЗ «Перечинська школа мистецтв», солісти територіальної громади та гості з Ужгорода. Присутні переглянули відеоролик з історичними кадрами про підписання Акту Злуки та хвилиною мовчання вшанували пам’ять людей, які боролися і віддали своє життя за соборну, вільну та незалежну Україну.\nНа інсталяції карта України та її національні символи: жовто-блакитний стяг, тризуб, гімн.\nКонцертна програма розпочалася із духовного гімну України. Пісню-молитву «Боже великий, єдиний» на слова Олександра Кониського, музика Миколи Лисенка виконали учасники народної чоловічої хорової капели «Боян» Ужгородського національного університету та народного аматорського оркестру народних інструментів під керівництвом Олени Короленко. А потім заспівали українську патріотичну пісню «Ой у лузі червона калина» в обробці Володимира Гайдука та Віктора Теличка. Прозвучав і «Запорізький марш» Євгена Адамцевича.\nЮні учасники театрального гуртка «Маска» (керівник Тетяна Кречко) «Центру КіД» підготували поетичну композицію «Одна батьківщина, і двох не буває». Одягнуті у вишиванки.\nІз зворушливим музичним номером виступила Тетяна Кречко. Вона заспівала пісню «В чистім полі» (слова та музика Сергія Доценка).\nНародний аматорський вокальний ансамбль «Вербиченька» (керівник Марія Магада) виконав українські народні пісні «Повіяв вітер степовий» та «Рости, рости, черемшино».\nДо святкового заходу долучилися і струнний ансамбль випускників Перечинської школи мистецтв «Музичні сердечка» (керівник Наталія Самош), вокальний ансамбль викладачів Перечинської ШМ (керівник Любов Попович), народний аматорський фольклорний колектив «Цімборки» (керівник Ганна Мучичка). Юний співак Марк Гоєр подарував «Українську зиму» (сл.Т.Василько, муз. Є.Заставного), а Давид Гусар-Козак виконав на фортепіано музичну композицію «Рапсодія».\nВедуча Тетяна Кречко слушно зауважила: «Усім нам хочеться єдиного – миру. Миру в оселях і душах, миру для всіх українців, пісень про радість і кохання, а не про біль утрати. Щоб кожен юнак, як і наступний виконавець Андрій Лисименко із Зарічева, міг сказати своїй мамі слова із пісні «Мамо, я закохався»: «Мамо, скоро весілля і внуки, і життя прекрасне».\nКонцертну програму завершили спільним виконання Гімну України.\nТетяна ГРИЦИЩУК, фото, відео автора\nДень соборності 4


Роланд – Ідеал воїна-лицаря. Твір за поємою “Пісня про Роланда” (Твори з літератури)\nHome ⇒ 🎨Твори з літератури ⇒ Роланд – Ідеал воїна-лицаря. Твір за поємою “Пісня про Роланда”\n“Пісня про Роланда” – одна з найчудовіших пам’яток стародавньої народної поетичної творчості Західної Європи. Вона була складена багато століть тому, приблизно на межі XІ і XІІ століть. Ця прекрасна оповідь оспівує напівказкову війну франків з маврами – сарацинами.\nВ основі цього поетичного переказу лежить реальна подія – ар’єргардний бій франків з горцями-басками, в якому ар’єргард франків зазнав жорстокої поразки. У цій битві брали участь багато історичних осіб, окрім короля Карла Великого. Так “вчені” поети\nсередньовіччя згадують Еггіхарда і Ансельма – знатних людей, що загинули в бою біля Ронсельванської ущелини. Але народна пам’ять зробила героєм поеми відважного лицаря Роланда. Чим міг привернути увагу розповідачів і слухачів молодий племінник Карла Великого?\nВ чому секрет його популярності серед народу?\nРоланд не знає про підступну Зраду Ганелона і про те, що “довкруги потайними стежками на конях язичники скачуть”. Роланд мужньо стає до бою. Мудрий наставник Горневаль навчив його не лише вправно битися мечем, стріляти з лука, метати диск і перестрибувати глибокі рови верхи на коні. Він учив його “ненавидіти брехню, допомагати слабкому, дотримувати слова”. Перейняв Тристан у свого вчителя і уміння співати і грати на арфі.\nДядько Тристана, король Марк посвятив племінника в лицарі, і Тристан прославив ім’я і рід свій, перемігши в поєдинку вбивцю свого батька Рівалена. Одного разу дві ластівок принесли в світлицю короля Марка жіночу волосинку, “тонку, як шовкова нитка”, і “блискучу, як сонячний луг”. Щоб догодити баронам, Марк оголосив, що одружується, якщо вони знайдуть жінку, якій належала ця волосинка. Тристан вирушив на пошуки золотоволосої красуні. “Або я помру у пошуках золотоволосої красуні, або привезу її у ваш замок”, – сказав він своєму дядьку.\nБагато перешкод подолав Тристан: він убив Маргомта, переміг у бою страшного дракона, що пожирав дівчат.\nОдного не зміг подолати Тристан – раптової любові до Ізольди, яку він знайшов і привіз у замок короля Марка, виконуючи наказ дядька. Любов Тристана й Ізольди була сильнішою від них самих, сильнішою за саму смерть. Тому що вони, самі того не знаючи, випили чарівний напій, який навіки з’єднав їхні серця і в житті, і в смерті. Тристан, як благородний лицар, тяжко страждає від усвідомлення того, що він не має права на свою любов, від тієї образи, якої він завдає королю Марку. Але пристрасть до Ізольди сильніша за розсудливість і мораль суспільства.\nДізнавшись про любов Тристана та Ізольди, король Марк, підбурюваний баронами, наказує спалити їх на багатті.


У Криму зруйнувався будинок XIX століття - Центр журналістських розслідувань\nГоловна » У Криму зруйнувався будинок XIX століття\nПро це повідомляє прес-служба «прокуратури» окупованого Криму, пише Центр журналістських розслідувань.\n«Встановлено факт руйнування об’єкта культурної спадщини регіонального значення – «Будинок Шлее», (село Чеботарка), який став непридатним в результаті невиконання охоронних зобов’язань адміністрацією Оріхівського сільського поселення і на відновлення якого в даний час необхідно понад 600 тисяч рублів», – повідомляють в прокуратурі.\nНа даний момент справа порушена за статтею «порушення вимог збереження або використання об’єктів культурної спадщини, що призвело через необережність до їх знищення або пошкодження у великому розмірі». Санкції статті передбачають штраф до мільйона рублів або покарання у вигляді позбавлення волі на строк до двох років.\nМіністр культури України Євген Нищук на V Міжнародному форумі «Окупований Крим: 5 років опору» заявив, що Міністерство культури України збирає докази нищення Росією історичних пам’яток в Криму. Всі матеріали передадуть до правоохоронців.\nУкраїна передала в штаб-квартиру ЮНЕСКО докази руйнування Ханського палацу в Бахчисараї в результаті незаконних робіт, що проводяться окупаційною «владою». В організації пообіцяли направити моніторингову місію до Криму для огляду стану об’єкта.\nТеги: Крим, культурна спадщина, окупація, руйнування, Сакский район, кримінальна справа