Тимур ЛИТОВЧЕНКО. Аукціон душ (2)\nЧорнiша за чорнила нiч огортає все довкола, пронизливий вiтер рве з тонких ламких кiсток висохлу шкiру, безжальний дощ змиває останню надiю на смерть. Чому ж його нiяк не вб'ють?!\n— Гансе! Гансе! Ну, чого ти там либешся, сучий сину?! Чого либешся, ге?! Ну, вбий мене, вбий, сволота!!! Щоб ти не дiждав, падлюча душа!!\nВiн намагається пiдвестися на ноги, та лише знесилено борсається у крижанiй багнюцi. А звiдусiль лунає регiт i ненависна нiмецька мова. З пiтьми вимальовуються безкiнечнi ряди шибениць, на них пiд поривами вiтру гойдаються i крутяться сiрi тiла. I ще — пасма смердючого чорного диму, який буває вiд горiлого м'яса.\nТак, тут вбивають! О, яке то блаженство — вмерти! Вмерти, будь-що вмерти! Припинити iснування у будь-який спосiб, аби тiльки заспокоїтися! Чорне провалля забуття у небуттi — що може бути кращим для вкрай виснаженого тiла i затьмареного болем розуму?!\nВiн i сам пробував пiти з життя, та йому не дали. Адже за ним пильно наглядають…\n— Вбий мене, Гансику! Вбий, Фрицику, Адольфику затрьоханий, драний, — вiд безсилля вiн навiть починає благати, та не втримавшися, волає: — Ну ж бо, вбий, стер-рво-о-о!!! Навiщо мене так мучити?!\nВiтер завиває, мов зграя голодних вовкiв, що переслiдує жертву. Регiт i ненависна нiмецька нарештi вщухають. З чорноти ночi випливає жахливе обличчя, чорнiше за пiтьму, i страшний шепiт незвично тихо шелестить у вухах:\n— Гаразд, мiй любчику, згода. Зараз скiнчаться твої муки. Але ж у тебе є син. Либонь, стане видатним вченим…\n— Навiщо ти згадав про сина? Що тобi до нього за дiло?\n— Хочу, щоб вiн теж належав менi.\n— Яке тобi дiло? Просто я так хочу: ти — мiй, i вiн — теж мiй…\n— Ну, гаразд!\n— Тож пам'ятай: ти — мiй, i вiн — теж мiй… ти — мiй, i вiн — теж мiй… ти — мiй, i вiн — теж мiй…\nСамовдоволений смiх чорного нiмця знаменує перемогу ворога у цьому далеко нерiвному двобої.\n— Добре, добре — твiй… вiн твiй… назавжди твiй!.. Обiцяю!\nЙого пошерхлi вiд спраги губи теж слухняно розтягуються у вимушену посмiшку, вiн перевертається горiлиць i намагається упiймати хоч трохи дощових краплин… якби вдалося — став би найщасливiшою людиною у свiтi! Ще б пак: зараз скiнчиться багатодобове наджорстоке катування, i вiн загине… Нарештi!\nТа не зважаючи на суцiльну зливу, жодна крапелька не потрапляє на змарнiле обличчя. Громоподiбний смiх роздирає навколишню пiтьму, здається навiть, що трупи на шибеницях теж регочуть та ще й весело пiдтанцьовують тропака. А голос найвiдомiшого на весь концтабiр ката стає могутнiм до нестерпностi:\n— Нi, нi, i ще раз — нi! Вiн — мiй, та ти теж — мiй! Вiдтепер ти нiколи не спробуєш води, бо в пеклi її немає! А зараз — остання репетицiя, що повiльно переходить у вiчнiсть! Хочеш дiзнатися, яка пiч крематорiя iзсередини?\nI лунає зовсiм театральний вигук:\nВiн намагається перевернутися долiлиць, аби на прощання, пiд завiсу життя принаймнi занурити лице у холодну багнюку i бодай востаннє напитися (бодай з калюжi!) — та замiсть крижаної кашi його губи торкаються розпеченого жару. Чорна нiч з мiрним колиханням далеких сiрих удавленикiв раптово щезає, i звiдусiль лунають зойки, крики, стогiн, волання про допомогу. Звiдусiль вже б'ють язики полум'я. В них i помiж них карлючаться душi людей, спалених ранiше. Вони давно вже стали полум'ям i тепер накинулися на свого погубителя, викажчика, нiмецького пiдлабузника, щоб помститися йому, душогубовi.\nI сам вiн — це вже теж суцiльний жмуток живого полум'я, що роздiлив долю загублених ним людей!\n— Па-а-ад-йо-о-о-ом!!! — лунає пiд низьким склепiнням камери. Петро боязко здригнувся, перебуваючи чи то пiд впливом жахливого сну, чи то очiкуючи якогось пiдлотного “сюрпризу” вiд спiвкамерникiв. Але добре вiдпрацьований iнстинкт сильнiший за будь-який переляк, отже, ноги-руки, працюючи автоматично, без найменшої участi розуму, взули й одягнули змарнiле тiло. Вiн має встигнути, обов'язково має встигнути, бо iнакше його битимуть!\n— Iз празнiком те', Пєтушок!\nВiд самого лише голосу Пикатого Петро незграбно кинувся убiк i одразу налетiвши на парашу, впав на пiдлогу.\n— Нiчо, Пєтушок, можеш не сiпаться: сьоднi в те' вихiдний. Мiжнародний жiночий день — це ж твiй законний празнiк! Радiй, падла.\nЗачувши iдiотичний жартик, всi в'язнi як один зареготали. Хтозна, чи справдi їм сподобалися слова Пикатого, проте смiялися всi, щоб не наражатися на небезпеку з боку Мотнi або Бика i не мати зайвого клопоту на свою поголену зекiвську голову.\nПетро сумно зiтхнув. Дехто має клопiт лише тiльки на голову, i це велике щастя. А от вiн має клопiт на iнше мiсце. Одразу вiдчутно заболiв зад. Ч-чорт!.. Петро вiдчув, що червонiє.\n— Слухай, Пєтушок, ти шось дуже розшарiсвя, мов целка у постiлi. А мо', тебе перейменувать у Червоную Шапочку, ге?\nЗеки знов зареготали. Проте в розмову втрутився Мотня:\n— Ладна, Пикатий, облиш: у Пєтушка ж усамдєлє сьоднi празнiк. Не чiпай його, ну йо' на хрiн!\n— На чий хрiн? На мiй чи на чийсь iнший? — з безневинним виглядом спитав Пикатий. Спiвкамерники мало не попадали вiд реготу, Петро здригнувся. Але Пикатий вже слухняно вiдбiг убiк, тож Петро пiдвiвся з пiдлоги та одягнувся. Потiм всi шикувалися, потiм була перевiрка, снiданок. Далi мала бути прогулянка. До останньої митi Петро хвилювався, чи то справдi його не займатимуть хоча б сьогоднi. Адже окрiм багатостраждального заду, пiсля снiданку в нього не на жарт розболiвся пеньок, що лишився вiд одного з корiнних зубiв i ранiше тiльки час вiд часу потроху скнiв. Тому Петро не знав, як перенесе чергову порцiю “розваг”, оскiльки не мiг обслуговувати спiвкамерникiв нi iззаду, анi зверху. А вiдмов вони не люблять. Ну просто не розумiють вони вiдмов! Їх не хвилює, хворий “пiвник” чи здоровий. В Мотнi вирок лаконiчний: скидай штанi та лягай долiлиць або ставай на колiна — i вперед! Працюй, хлопчику, вдовольняй хiть “старшого”, якому закортiло!\nТа мабуть сьогоднi пахан i його гiсть справдi вирiшили влаштувати Петровi святковий вiдпочинок. Ото добре! От спасибi їм за це!\nПетро здригнувся, заялозив плечима, скривився. Подумати тiльки! Щоб найталановитiший з усього їхнього випуску молодий спецiалiст, колись найперспективнiший фахiвець iз контактного зварювання дякував якимсь жалюгiдним злочинцям за те, що вони змилостивилися i принаймнi у Мiжнародний жiночий день вирiшили не гвалтувати нещасного хворого “пiвника”, в котрого все болить! Який сором! Який жах…\n“Не хвилюйтеся, мiй дорогий, не хвилюйтеся, вас використовуватимуть за прямим призначенням”, — непохитний мов величезна чорна скеля, товариш Зебель нависає просто над Петром.\n“Будь-де, за будь-яких обставин можна знайти використання вашим чеснотам i якостям”, — пiдступно шепоче вiн.\nВеличезнi чорнi окуляри товариша Зебеля як завжди непроникнi для погляду, тому здається, що Валентин Едуардович посмiхається самими лише блiдими бескровними губами, а в душi цiєї незбагнено-загадкової людини — така сама чорнота, як i в його окулярах.\nЧорнота душi?.. Можливо, цiлком можливо. Навiть бiльше — ймовiрно.\nА може, ця чорнота виїла, проковтнула його очi, i товариш Зебель просто слiпий?! Певна рiч, так! Оскiльки саме душевний слiпець може бути таким короткозорим. Казати те, що цей добродiй казав Петровi — це ж яке жалюгiдне блюзнiрство! Мовляв, не хвилюйтеся, вас використовуватимуть за призначенням. Ти диви! Перспективного талановитого спецiалiста кидають до в'язницi на поталу справжнiсiньким збоченцям, якi тiльки й вмiють, що безжально вiдбивати нутрощi або настромляти його на свої прутнi. I що то за чеснота така — бути зекiвською пiдстилкою, безсилою, безправною ганчiркою, об яку усi лише витирають ноги?!\n“Вас використовуватимуть за прямим призначенням… за призначенням…”\nОтакої! Та це не краще, нiж забивати будильником цвяхи або мити шибки кiшкою!\nА все через цього ненависного Аркашу, хай йому грець!!!\nНе в змозi стримати злiсть, Петро схопив себе за комiр сорочки, стиснув його у кулацi, рвонув i вiдчайдушно крикнув. I одразу почув презирливо-насмiшкувате запитання Пикатого:\n— Шо, Пєтушок, в те' ще не вщухли “жiночi дiла”? То марш на парашу i продуйся!\n— А мо', йому трохи помогти? — спитав Кривуля, iнший пiдручний Мотнi. Спiвкамерники вбивчо реготали хвилини зо двi, згадуючи, як позавчора Петро мучився жорстоким проносом. I це саме в той лиховiсний день, коли до їхньої камери пiдсадили Бика, старого Мотнiного друзяку! Ясна рiч, злодюгам було начхати на iснування у карному кодексi статтi за мужолозтво, i пахан одразу пообiцяв друговi непогану розвагу з “пiвником”. Бик полюбляв такi забави. Точнiше, певний їх рiзновид. Якби йому подобався мiнет, Петро б iще мiг сяк-так викрутитися. Проте Бик мав неабиякi види на його сiдницю. Та як пахановому тваришевi вдовольнити цю примху, коли “пiвник” от-от дрисне?!\nДовелося Кривулi термiново дряпати ногу (саме так, в iншому життi колись робив Петро!) i звертатися до медсанчастини, де вiн вправно, як i належить професiйному крадiєвi-“золотi руки”, поцупив клiзму. Потiм Кривуля, Пикатий i Сiрий влаштували справжнiсiньке полювання на жертву, оскiльки пересилюючи колючий бiль у животi, Петро гасав камерою мов скажений, видирався на верхнi нари, ховався пiд нижнi, дико верещав, коли його витягали звiдти, вiдбивався, кусався й мало не видряпав Сiрому лiве око, за що той добряче надавав “пiвниковi” по нирках. А потiм троє Мотнiних пiдручних вживали певних заходiв, аби привести Петрiв зад до ладу i пiдкласти його пiд високого гостя. Зеки реготали, кричали: вiд “пiвника” так смердить, що аж до самої Москви всi понатягували протигази. Дякували, що газовою атакою вiн передушив усiх вартових, i тепер можна тiкати на волю без будь-яких перешкод.\nПетровi мiж тим було зовсiм не до iдiотичних жартикiв. Нi тодi, коли вiн пручався у марних спробах вiдбитися вiд пiдручних пахана, нi коли йому чистили клiзмою кишки, анi потiм, коли огрядний могутнiй Бик навалився на нього i мало не розчавив, та ще й порвав йому зад. Тим паче не до веселощiв було Петровi наступного дня, коли iз нього лилася кров, як iз зарiзаного поросяти, але Бик знов зажадав розваг. Петро благав, щоб хтось iз “шiсток” принаймнi дiстав у їдальнi масла — тодi вiн зможе намаститися. Але у вiдповiдь зеки тiльки смiялися, i Бик знов безжально пiдiм'яв страдника та насадив на свого чималенького “дрючка”. Добре, хоч сьогоднi йому дали спокiй. Можна перепочити…\n— То помагать чи шо?\nВiд могутнього штурхана вiн полетiв на пiдлогу i вдарився тiм'ям об нiжку нар. Вiд болю голова мало не луснула, проте, як не дивно, зламаний зуб скнiти перестав.\nI знов регiт, ненависний регiт бидлоподiбних iстот, що були колись людьми.\nПеревiряючи стан зубiв, Петро потер неголене пiдборiддя, що поросло рiденькою м'якою щетиною. Дивна рiч: в усiх зекiв бороди росли як бороди, зате в нього — так, пару дюжин свiтлих волосинок. Мотня з цiєї прикрої обставини дуже втiшався, казав, що в “пiвника” так i має бути, бо вiн не є повноцiнним мужчиною, а швидше жiнкою без “жiночої дiрки”. З iншого ж боку навпаки добре, що щетина така м'яка та рiдка, оскiльки однiєю з улюблених зекiвських розваг було вискубування “пiвникової” бороди. Волосинка за волосинкою…\nI хоч iз зубами тепер все стало гаразд, Петро зiщулився, тихенько застогнав. Кляте життя! Навiщо воно йому таке? Чом вiн досi не помер?! Як пiсля такого взагалi можна жити?! I цей сон…\nТак, сон саме про це! То його вiщий сон, Петро знав це напевне, оскiльки видiння повторюється не одну нiч поспiль. I найцiкавiше полягає в тому, що сьогоднi вiн, здається, роздивився, хто ж командував всiма увi снi. У тому числi й ним. Тобто, героєм сну.\nНi, все ж ним…\nТим, хто був увi снi…\nКим вiн був увi снi…\nАле краще най буде безкiнечний жахливий сон, вiчний кошмар, нiж отаке життя! I все з-за чого? З-за кого?! З-за нашого Аркашi! З-за цього паскудника!!! Кляте стерво той Аркаша! I Фiра треклята разом з ним!!!\nЄдине, чим вiн зрiдка тiшив себе, була картина подвiйного згвалтування ненависних змовникiв, якi його згубили. Адже тепер Петро напевне знав, що саме зеки роблять з отакими iнтелiгентами, якi потрапляють до в'язницi. I розбурхуючи хворобливу фантазiю, немов застарiлу вавку, Петро уявляв приємну картину: звiрюги-в'язнi роздiлилися навпiл; одна половина зекiв скрутила i гвалтує ненависного Аркашу, iнша — не менш ненависну Фiру; а цi двоє плачуть — i водночас жалiють одне одного, цiлуються…\nПлачуть — i цiлуються…\n“Егей, друже мiй! А чи знаєте, що ви — справжнiсiнький збоченець? Не робити з вами того, чого ви настiльки палко бажаєте iншим — просто непростимий грiх”.\nТовариш Зебель знов стоїть перед ним i нагло всмiхається одними губами. А очi, чорнi очi, невiддiлимi вiд окулярiв, так i жеруть Петра, жеруть хижо, жують живцем i смачно ковтають.\n“Ви були збоченцем, дорогий мiй, збоченцем i лишилися. Згадати хоча б вашi туалетнi вправи й фантазiї, картинки, якi ви бачили в отворi унiтазу — i все стає зрозумiлим. Клiнiка, мiй любий, це справжнiсiнька клiнiка. Отже, годi й дивуватися, що з вами сталося те, що сталося”.\nВiдiйди, згинь, дух нечистий…\nЯкий ще дух?! Вiн же атеїст, вiн не вiрить у рiзнi там потойбiчнi нiсенiтницi, у цi попiвськi витребеньки й старечi забобони…\n“Овва! Не вiрите? А в те, що зграя напiвзвiрiв використовуватиме вас замiсть жiнки без вашої згоди — у це ви здатнi були повiрити якихось дев'ять рокiв тому?”\nДев'ять рокiв! Подумати тiльки! Невже вiн просидiв стiльки у пересильнiй в'язницi?! I скiльки ще триватиме це неподобство…\n“Скiльки менi заманеться, дорогий мiй Петре Пилиповичу, скiльки менi заманеться”.\n“Тут я запитую, не забувайтеся!”\nНу, будт ласка!..\n“Доки менi не набридне милуватися на вашi страждання”.\nЯк-то?! Та хiба стражданнями можна милуватися?!\n“Хiба ж нi? Овва! А чи не милувалися ви власними негiдними фантазiями стосовно Аркадiя Венiамiновича, колишнього вашого товариша, та Есфiрi Якiвни, його законної дружини i колишної вашої пасiї? Хiба ж не було цього? Ну ж бо, вiдповiдайте!”\nА-а-а… М-м-м… Е-е-е…\n“От бачите, педерастику мiй миленький — милувалися! Вам навiть вiдповiсти менi нема чого. От i домилувалися, що аж збожеволiли”.\nХiба ж вiн збожеволiв?! Хiба ж…\n“Безумовно! Ясна рiч! Авжеж! Чи ви ще не зрозумiли цього?”\nI знов — нищiвна посмiшка тонких губ Зебеля.\nАле ж це неможливо!\n“Ну, чом одразу неможливо… Навпаки — цiлком природно. Тим паче, збожеволiли ви значно ранiше, нiж тут, у цiй тюрмi. Пригадайте, це сталося ще тодi, у судi”.\nI як вам, товаришу Зебель, весело вiд цього?\nВас це тiшить? Ви вдоволенi тим, що зробили зi мною?\n“Ще б пак, мiй любасику, ще б пак!”\nА якщо ви помиляєтеся? Якщо я не збожеволiв?\n“Це, Петре Пилиповичу, рiшуче виключається”.\nI чому ж, цiкаво знати?\n“Все дуже просто. Вашi фантазiї не мають жодного пiдгрунтя, отже, є породженням хворобливої уяви”.\nЧому? Адже тепер я точно знаю, що саме роблять злочинцi iз видатними вченими i доброчинними гормадянами й громадянками, якi потрапляють їм до рук…\n“Невже! Оце так новина”.\n“Цiкаво! А що ж з вами робили у камерi попереднього ув'язнення? Теж гвалтували?”\nТак! Так!! Та-а-ак!!!\n“Ось перша ознака вашого божевiлля, шановний мiй Петре Пилиповичу — причому, врахуйте, тiльки перша. Нiхто вас тодi ще не займав…”\nБрехня, паскудна брехня!!!\n“Не бешкетуйте, мiй миленький педерастику…”\n— Брехня-а-а-а!!! — мов навiжений, заволав Петро вже вголос.\n“Вгамуйтеся! Вам же краще буде. Хiба не пам'ятаєте, як Мотнiни пiдручнi вгамовують вашi безглуздi бунти?”\nТа могутнiй кулак вже влучив у щелепу. Мов пiдхоплена буревiєм комашка, Петро пролетiв крiзь усю камеру i гепнувся об стiну.\n— Шо, Пєтушок, у дупi засвербiло? “Дрючком” тобi там почесать, чи шо? — спитав Кривуля пiд загальний регiт та на додачу ще й непристойний жест зробив.\nВiд удару Петро ледь оговтався, жалiбно застогнав. Мов зацькований, спiдлоба оглянув камеру i всiх її ненависних до нестями мешканцiв. Але згадавши про власну немiч i безсилля, вкотре вiдчувши у тiлi бiль, а в душi — нестерпно пекучий сором, бiльше вже не насмiлився виявляти будь-якi почуття.\nА було б непогано розкричатися, затупотiти ногами, почати битися головою об стiну, порозкидати речi, вщент розтрощити тут усе… Та цього йому не дозволять — смiшно сказати! — нинiшнi хазяї його злиденного буття. Таке могли дозволити собi лише пахан або його друзяка, але нiяк не жалюгiдний “пiвник”. Нема в нього права на це. Взагалi жодних прав тут вiн не має.\nА так добре все починалося! Цей клятий, пiдступний товариш Зебель змусив його написати доноси на нiкчему Аркашу, не вартого найменшої уваги, i на зрадницю Фiру, яка залюбки скакнула до Аркашi у постiль, пiддуривши найперспективнiшого молодого спецiалiста… себто його, Петра. Обидва великi достойники, що Аркаша, що Фiра. Обоє рябоє.\nА вiн — просто нещасний дурень, який не встояв проти тортур товариша Зебеля з пiдручними. Адже пiдвальчик товариша Зебеля був справжнiсiнькою катiвнею, Петро свято вiрив у це! Вiн все добре пам'ятав — заляпаний кров'ю жорсткий стiлець, рiзноманiтнi страшнi машини i пристрої для катувань, канчуки, величезну жаровню з розпеченими жовтогарячими головешками, кайдани, iржавi ланцюги, голки пiд нiгтями, гаки та клiщi…\nВiн усе пам'ятав, нiчого не забув, анiчогiсiнько!!! Вiн нi в чому невинен, це все клятий товариш Зебель! А вiн — тiльки жертва. Отже, не дивно, що нещасний, якому ламали кiстки i пiдсмажували боки, не встояв i “настукав” на цю парочку мерзотникiв. А пiзнiше виявилося — зробив зле собi…\nБа нi, спочатку все йшло добре. Спочатку Петро став справжнiм героєм. За його подвiйним доносом Аркашу заарештували, Фiру теж. Ясна рiч, Аркашину доповiдь зняли з порядку денного конференцiї. Коли ж завлаб вiдмовився натомiсть висувати доповiдь Петра, варто було лише натякнути Валентину Едуардовичу…\nВласне, нi. Тодi товариш Зебель просто знов викликав до себе Петра i погрожуючи новими тортурами, змусив написати вже вiдвертий наклеп також на завлаба. Цей добродiй зник наступного ж дня, а Петра викликав… щоправда, не сам директор, але Кондратюк i доволi прозоро натякнув, що йому свiтить посада завлабораторiєю.\nОвва! На таку милiсть долi Петро навiть не сподiвався! Але ж було!..\nТак, було. Хоча Яшка Чмiльов перестав вiтатися з ним, хоча всi iншi спiвробiтники дивилися якось пiдозрiло-недовiрливо, почувався Петро добре. I через те довелося ще раз поступитися тортурам катiв з таємничого iнститутського пiдвалу i замарати руки також об Яшку. От вже пiсля четвертого арешту всi нарештi вгамувалися. Тепер нiхто вже не насмiлювався косо дивитися на Петра. Тiльки — прямо у вiчi! I тiльки лагiдно, довiрливо або iз захопленням.\nПроте тривала вся ця ейфорiя не бiльше десяти днiв. На початку березня сталося те, в що важко було повiрити: несподiвано помер товариш Йосип Вiсарионович Сталiн. Ця подiя переполовинила Петрове життя, закреслила геть усе, що було до того й лишила тiльки те, що сталося пiсля. Вiн сподiвався, що тепер, по смертi обожнюваного Вождя його недруги будуть знищенi з великою швидкiстю i нечуваною досi жорстокiстю. Можливо, вважав Петро, буде влаштовано показовий судовий процес — адже цiлком ймовiрно, що товариша Сталiна отруїли iншi члени таємної органiзацiї лiкарiв-вбивць.\nПроте подiї розгорталися зовсiм не так, як розраховував молодий кандидат на посаду завлаба. Не встигли вiдзвучати траурнi марши, не вгамувалося ще всенародне горе, як Петра… заарештували! Вдерлися уночi до гуртожитку, до його вбогої кiмнатки i пов'язали, як снiп.\nВпродовж тривалого часу Петро взагалi нiчого не мiг збагнути. Як?! Як це сталося, тим паче — iз ним?! Як взагалi могло статися — адже, вiн такий вiрний, вiдданий справi та науцi?! I взагалi, в нього ж є такий впливовий покровитель! Що ж тодi iз товаришем Зебелем? Куди подiвся сам Валентин Едуардович, врештi решт?! Петро навiть не уявляв, за яких обставин доведеться побачитися з ним.\nА поки, перебуваючи у камерi попереднього ув'язнення, сподiвався, що невдовзi все минеться, все вирiшиться на його користь. I не дуже-то засмучувався з приводу сусiдства всяких покидькiв i злодюг. Втiм, були там i полiтичнi, яким “свiтила” п'ятдесят восьма стаття. Кримiнальнi злодiї анiскiльки їх не поважали, а тому не тiльки ставилися з презирством i огидою, але й нерiдко били. А тепер Петровi здавалося, що й гвалтували теж. Всiх по черзi, за жеребом. Згiдно з розкладом. Безперечно, так! Але Петра чомусь — найчастiше. Вiн так настраждався…\nПолiтичнi не чинили опору, а просто пiдкорялися. Всi без винятку. Така їхня доля. Тiльки Петро один виявляв справжню мужнiсть, тому його ще й лупцювали. По печiнках-нирках. Били чимало, з хеканням… добре били… вони на тому розумiються… специ…\n“О-о-о, та ви справжнiй мазохiст, голубе мiй Петре Пилиповичу. I переносите своє ставлення до подiй на iнших. А це є другим незаперечним свiдченням на користь мого припущення. Отже, ви — божевiльний. Чи ж i тепер заперечуватимете?.. Та невже!”\nПетро рiшуче вiдмахнувся вiд настирливого товариша Зебеля, та Валентин Едуардович наполягав на своєму:\n“Ну хiба всi цi злодiї такi вже дурнi? Хiба в карному кодексi не iснує статтi за гомосексуалiзм? Либонь їм кортить отримати додатковий термiн ув'язнення з-за такого покидька, як оце ви, мiй любасику?”\nА-а-а, щоб ти не дiждав! Вiдчепися, реп'ях!\n“Ви смакуєте власне страждання, культивуєте його — i се менi в вас до вподоби. Який ви, Петре Пилиповичу!..”\nА ви який, Валентине Едуардовичу?!\n“А я — справжнiй!”\nЛайно ти справжнє — от в чiм рiч! От в чому рацiя!\n“Нi, мiй миленький голубочку. Я не лайно. Я — особистiсть у собi. Поважна особа. Либонь, пам'ятаєте ще фiлософiю? Що в вас за оцiнка була з фiлософiї? Четвiрка? Ну, от!..”\nТак, фiлософiя. Хто може вiдрiзнити моголя вiд гоголя, Гоголя — вiд Гегеля, Гегеля — вiд Бебеля, Бебеля — вiд Бабеля, Бабаля — вiд кабеля, кабеля — вiд кобеля, кобеля — од суки, той i є справжнiм фiлософом.\n“Жартики, все жартики! Пустун ви одначе, Петре Пилиповичу! А як щодо ваших нинiшнiх товаришiв?..”\nПетро аж скривився. Оцi вже точно не в змозi вiдрiзнити кобеля вiд суки, оскiльки прирiвняли його до жiнки i мають за жiнку…\n“Так, лайно, любчику мiй дорогий. Лайно, зеками ображене i зневажене. I лайно се — ви. А я лише бавлюся з вас, як i вони. Особливо там, в судi… Пам'ятаєте?”\nПетро застогнав, заскреготав зубами. За що знов-таки по зубах отримав, цього разу — вiд Сiрого. Та це не знищило згадки про суд. Такої болючої, просто пекельно-болючої згадки…\nАдже найдивовижнiше i водночас — найжахливiше полягало в тому, що суддею на його процесi… був сам товариш Зебель!\nТобто, iм'я в суддi було якесь чудернацьке, що й не вимовити не тiльки з першого, але й з другого разу. Пафнутiй Порфирович — не Пафнутiй Порфирович… Аполiнарiй Методiйович — не Аполiнарiй Методiйович… Теофiль Гевтихiйович — не Теофiль Гевтихiйович… Кирило Теопемптович — не Кирило Теопемптович… Досi не пригадати! А от прiзвище Петро запам'ятав добре. Подвiйне єврейсько-росiйське прiзвище: Везель-Бiлов. Довiку не забути ту сволоту, яка нiзащо засудила його на п'ять рокiв i засадила до в'язницi.\n“Овва, мiй любчику! Хiба так вже й нiзащо?..”\nА за що ж тодi?!\n“Самi знаєте, шановний Петре Пилиповичу, самi знаєте: за наклеп на товаришiв по роботi, що мав надтяжкi наслiдки”.\nТак, саме так — мав! Наслiдки дiйсно виявилися надтяжкими, оскiльки пiд час перебування у в'язницi агент “Мосаду” i таємної антирадянської органiзацiї Есфiрь Якiвна Марчинська померла вiд нападу астми. Виявляється, в неї були негаразди з легенями — та хто ж у тюрмах звертає увагу на подiбнi дрiбнички… Пiсля арешту Петра всiх ув'язнених за його доносами вiдпустили: негiднка Аркашу, нiкчемного завлаба, паскудного Яшку Чмiльова… Але не Фiру! Бо вона померла. Не витримала якогось там двотижневого ув'язнення, не те, що от вiн. Хоча, можливо, рiч зовсiм не в легенях. Просто її гвалтували найчастiше i найжорстокiше…\n“Фу-у-у, Петре Пилиповичу, зупинiться, годi! Це вже несмiшно. I загалом, як вам не соромно навiть думати про таке?!”\nАле що вдiєш — Петро не був у змозi зупинити потiк брудно-гарячкуватої фантазiї. Перед його очима стояла приємна змученому серцю картина: двi групи зекiв, а Аркаша i Фiра — у їхнiй найповнiшiй, неподiльнiй владi; пiд час знущань цi двоє як завжди плачуть i цiлуються, плачуть i цiлуються, плачуть i цiлуються…\n“Петре Пилиповичу, схаменiться нарештi! Хiба незрозумiло, що для цього жiнку мають ув'язнити у чоловiчiй камерi?! Згоден, у вашiй в'язницi панує найповнiший розгардiяш. Але такого немає навiть тут. Ну, от, знов почалося! От божевiльний…”\nПетро бiльше не звертав уваги на образ настирливого Зебеля, який мiцно засiв в його хворiй головi, оскiльки нарештi зрозумiв причину смертi Фiри. Так, вона просто… захлинулася! Не змогла проковтнути цю кляту рiдину — i нiкчемне життя зрадницi Батькiвщини обiрвалося в жахливих муках ядухи! А нiкчема Аркаша ридма ридав, стискав в обiймах тiло, що поступово холонуло, цiлував миле обличчя трупа…\nА їх обох у сей час продовжують гвалтувати. Гвалтувати, гвалтувати, гвалтувати!!! I його, i Фiрин труп. Там, у тiй камерi обов'язково були некромани, от i скористалися нагодою.\n“О-о-о, мiй любий збоченцю, мушу визнати: я явно недооцiнив вас! Що ж, сподiваюся, у вашого нащадка фантазiя буде ще розвиненiша. Ото я з ним пограюся, ото звеселюся… До речi, треба буде пiдказати йому вигаданий вами сюжет: вони тримаються за руки i дивляться одне одному у вiчi. Здається, тут є щось таке… знаєте…”\nСтоп-стоп!!! У нащадка?! Як це — у нащадка?! В якого ще нащадка…\n“Спокiйно, Петре Пилиповичу, спокiйно”.\nАле ж у мене немає дiтей! Колись давно, у тому ще життi… себто, у його закресленiй частинi я дiйсно спав з декiлькома дiвчатами. Та жодна з них нiколи менi не казала, що завагiтнiла. Тодi якi ж дiти?!\n“Не дiти, милий мiй педерастику, а дитина. Точнiше — син. Ваш син, на iснування якого ви навiть не сподiваєтеся”.\nТак що, вiн вже є?\n“Тобто як це — вже є? У якому розумiннi?”\nВiн є? Народився? В кого? Коли? Як його звуть?\n“Ич, скiльки запитань одразу!”\nЧи побачу я його колись…\n“Стривайте, мiй любчику, стривайте. Спокiйнiше. Я ж не вiдповiв iще на ваше перше запитання”.\n“У такому розумiннi сина у вас не iснує. Ще не iснує”.\n“Вiн є поки що в моїй уявi. Це — мiй проект, над яким я зараз активно i наполегливо працюю”.\nПроект?! Що ви таке кажете, Валентине Едуардовичу?! Як це — планувати чужу дитину?\n“Все можливе, мiй маленький блазнику, все можливе! Хiба ви ще не зрозумiли, що для мене не iснує неможливих речей?”\nТак, товаришу Зебель, ви маєте рацiю: ви можете вчиняти найкарколомнiшi речi. Навiть iснувати водночас у двох особистостях.\n“Та що там у двох! Дурницi це, Петре Пилиповичу, дитячi забави. Бути трьома, десятьма, сотнею осiб водночас — це теж дитячi забави. От примiром, бути галактикою, галактиками, свiтами — оце вже вправа, виконати яку в змозi справжня особистiсть! Але вiдпочивати треба навiть менi. I я теж можу стомлюватися”.\n“Що — "i"?”\n“Ну, от я й вiдпочиваю. Бавлюся. Зараз — з вами, а надалi бавитимуся з вашим хлопцем”.\n“Це несуттєво. Але ж дуже весело”.\nЩе б пак! Звичайно, весело. Варто лише згадати Петрове здивування, розгубленiсть, а по тому — величезну радiсть, коли з'ясувалося, що його справу розглядатиме саме товариш Зебель, який так несподiвано виявився суддею Везелем-Бiловим.\n“Так-так, Петре Пилиповичу, я пам'ятаю, як ви зрадiли! Звiсно, пам'ятаю”.\nI що ж, Валентине Едуардовичу, ви дуже втiшалися, коли я назвав вас справжнiм iм'ям, по батьковi та прiзвищем?\n“Звiсно, я дуже тiшився, голубе мiй. А ви?”\nА я вiрив!!! Уявiть собi — вiрив, що мене врятують! Що врятуєте — ви…\n“То я дiйсно врятував вас”.\nЦiкаво, яким чином?\n“Овва! Хiба не здогадалися?”\n“Але ж прокурор вимагав найвищої мiри покарання! Хiба розстрiл i смерть кращi за життя?”\nЗа таке життя… Мабуть, кращi.\n“Не верзiть дурниць, мiй любий. Життя завжди краще од смертi, оскiльки це завжди — щось! Смерть — то є небуття. Нiщо. Анiгiляцiя спочатку — душi, згодом — тiла. Холодне порожнє тiло лежить у землi, i його гризуть гробаки…”\nТак, гробаки. Повiльно жеруть, перетравлюють… знищують…\n“…доки вiд холодної спорожнiлої оболоник не лишиться нiчого, що нагадувало би колишню людину…”\nВгвинчуються у протухле м'ясо, що вiдiйшло вже вiд кiсток… перетравлюють…\n“Е-е-е… Ей! Ви знов за своє? Ну, Петре Пилиповичу, годi вже на сьогоднi. Спокiйно, спокiйно! Пригадайте: що занадто, те не здраво. Зважте: моє терпiння не безмежне”.\nА я терплю, терплю, терплю…\n“Знаеш, любий мiй педерастику, менi набридло твоє безсиле кувiкання”.\nТодi, як помру, вони встромлятимуться в мене, як от тепер…\nМогутнiй гупанець привiв Петра до тями. Своєю скалiченою постiйним приниженням свiдомiстю вiн навiть вловив рештку фрази Мотнi:\n— Сьоднi в нас буде краща розвага, чим настромлять тебе. Застiбни штанi, сука, доки хуч одна пугвиця є!\nО, це ненависне гигикання! Коли вже скiнчаться зекiвськi тортури?\n“Щось не так, мiй любчику? Вам же подобається терпiти знущання! Спiвкамерники розважаються, бавляться з вами, як кiт з напiвудавленою мишкою. я бавлюся, спостерiгаючи за цим. Отже, всiм весело: вам, зекам i особливо — менi!”\nПетро розмазав по щоцi юшку, що витiкала з розбитого носа, i, нiяковiючи, поглянув на розстiбнутi штанi. Коли це вiн встиг їх зняти? Мабуть, як уявив гробакiв, що вгризаються, вгвинчуються в тiло.\nТьху! Треба ж ото переплутати їх дещо з iншими гризотами…\n— Нiчо, обiцяю: завтра я таки зрiжу в тебе отую пугвицю, шоб не мiшала. Не валнуйсь, Пєтушок, твою хорошеньку дупку нi з чим нєльзя зрiвнять. Воня не стоїть нi одної пуцьки. Та даже трьох, я серйозно! Ото розвеселiмося! — Сiрий мугикнув, iншi дружно заiржали. А Пикатий ще загугнявив глузливо:\n— А я з столовки ма-а-аслиця принесу, нашему Пєтєнькє дупцю густенько намазюкаю. А шоб вона не заросла, прийдеться морквочки дiстати i нашому Пєтюнчику туди вставити.\nЗеки мало не луснули вiд реготу.\n— То шо, як ти нащот походить до завтра з морквою, га?\nБик згрiб Петра за комiр, пiдтягнув поближче до себе i спльовуючи у величезнi вiд переляку очi, просичав:\n— А то диви, заросте целка — знов нада її рвать. А мiй “дрючок” дуже товстий, ба нi?\nПетро слухняно кивнув.\n— То походиш до завтра iз морквочкою?\nВсi так i завмерли, очiкуючи вiдповiдi Петра. Вiн боязко озирався на всi боки, немовби шукав якоїсь, бодай найменшої пiдтримки. Коли ж зрозумiв, що марно сподiвається на це, спробував заспокоїтися i помiркувати тверезо. Справдi, якщо вiн вiдмовиться, Бик може розлютитися не на жарт. З iншого боку, вони вже поснiдали. Оскiльки ж поцупити моркву можна лише у їдальнi, зробити це негайно просто неможливо. А потiм Бик може просто забути про свою примху.\nОтже, скорiш за все, це просто чергова “пiддьовка”, iдiотичний, але ж цiлком безпечний жартик.\nЗваживши на це, Петро догодливо кивнув.\n— Нi, ви тiко погляньте: вiн згоден на морквочку!\nБик пiдняв його у повiтря. Петро безсило сiпнувся, тканина комiра затрiщала, а Бик ревонув якнайпотужнiше i якнайбезжальнiше:\n— Сам погодився — от тепер i ходи!\nСталевий кулак вибухнув розкритою п’ятернею, Петро лантухом впав в обiйми Сiрого i Кривулi, якi одразу ж приспустили його штанi, розвернули задом до Пикатого i зiгнули. Пикатий мiж тим видобув з-за пазухи товсту нечищену, але вимиту моркву. I де це вiн дiстав її?! Либонь, роздобув заздалегiдь! О-о-о-о, ч-чорт забирай!..\nПетро iз запiзненням почав пручатися, проте вiд могутнього удару важким чоботом пiд дих ледь не знепритомнiв.\n— Ти шо, Пєтушок, хiба вже не хоч морквочки? Е-е-е-е?..\nПетро задихався, беззвучно вiдкриваючи рота.\n— Ото дива! А шо ж такеє твоя згода? Ну?!\nУдари ставали дедалi сильнiшими й вiдчутнiшими.\n— Я згоден… Згоден, — нарештi прошепотiв Петро, ледве переборовши нестачу повiтря в легенях.\n— А як згоден, то чо рипаєсся?\nНаостаннє “засвiтивши” Петровi по селезiнцi, Пикатий видобув з-за пазухи саморобного ножа i почав вирiзати на товстiй частинi моркви канавку. Скосивши очi, Петро спостерiгав за його дiями.\n— Це шоб не вискочила, — пояснив Пикатий. Закiнчивши, бриденько посмiхнувся i мовив:\n— Ну, Пєтя-Пєтушок, роздвигай задок, до те’ у гостi папочка прийшла i тебе одразу зає…ла!\nПетро майже не чув радiсного ревiння спiвкамерникiв, тому що скерована безжальною рукою морква нагло увiпхнулася у тiло, i все його єство затопив шалений роздираючий бiль, що оглушив свiдомiсть.\n— Жери, свиня, — Пикатий кинув на пiдлогу морковне лушпиння. Петро впав рачки i слухняно злизав його.\n— Молодець, — похвалив Бик. — Як проходиш до завтра з морквочкою i не втєряєш її, те’ не будуть бити… хоча б завтра. А як нi, то диви, — i вiн показав, що їхнi “шiстки” зроблять в цьому разi з “пiвником”.\n— А як йому на парашу схочеться? — подав голос котрийсь з пересiчних “мужикiв”.\n— То його проблема, — холодно зауважив Бик i знов ревонув на Петра: — Тобi ясно, я кого питаю? Ясно, падла?!\nВiн гнiвно дивився на Петра. Поруч стояв Мотня i криво всмiхався.\n— Ясно, — слухняно вiдповiв Петро.\n— Ну, то молодець, пiонєр. А тепер надягай штанi. Зараз пiдемо прогуляймося.\n— Повеселитися тре', — пiдхопив Мотня. Всi розiйшлися по мiсцях.\nПетро повiльно пiдвiвся. Не те що розiгнутися — навiть поворухнутися i те було важко. Пiд куприк немов би розпечену головешку забили, а не сиру моркву. Краще би вже просто згвалтували, без оцих садистських витребеньок. Але ж чомусь не хочуть…\nОт чорт! З цiєю штукою ще до завтра ходити! А як вилiзе, ще гiрше стане, бо тодi Мотнiни пiдлабузники його битимуть до запаморочення. А далi пикою в парашу, кухоль води на потилицю, щоб прийшов до тями — i знов “мiситимуть тiсто”. Бiдолашний вiн, бiдолашний!\nВтримавши жалiбний стогiн, Петро застiбнув штанi на єдиний гудзик, та раптом вiдчув, що в нього… стоїть! Саме цього ще не вистачало: коли зеки помiтять в “пiвника” ознаку “мужньостi”, точно iще щось вигадають. Тому Петро зiщулився, затуливши живiт руками, ледь-ледь доплентався до лiжка i намагаючись не сiсти на моркву, обережно завалився на бiк.\nI тiльки уявити, що вся ця мука чрез примху товариша Зебеля…\n“Через яку ще примху?! Ви, шановний Петре Пилиповичу, дивiться менi, не забувайтеся. Бо стане ще гiрше, значно гiрше, попереджаю. Тодi з радiстю згадаєте нинiшнi тортури як нiжнiсть коханої”.\nЯку таку нiжнiсть коханої? Коханi нiжними не бувають, коханi — то кати у спiдницях.\n“Дурницi, мiй любчику, дурницi. Ви самi — кат”.\n“Хiба не пам'ятаєте суд?”\nПетро замружився i спробував пригадати судовий процес. Усi поводилися по-рiзному. Товариш Зебель, котрий найзагадковiшим чином перетворився на Везель-Бiлова, був чемним i розважливим. Найбiльше леметував i намагався образити пiдсудного Яшка Чмiльов. Знесилений, зовсiм посивiлий завлаб час вiд часу тихесенько плакав. А от Аркаша навiть не плакав, хоча страждав, напевно, не менше вiд iнших. Аркаша дивився просто перед собою спорожнiлими, застиглими очима. Коли ж їхнi погляди випадково схрещувалися, Петровi ставало моторошно. Бо був це холодний погляд бездушного манекена. Немов разом зi смертю Фiри згорiла, перетворившися на сивий попiл, Аркадiєва душа.\nТак, Аркаша став бездушним, отже — безжальним! Саме вiн бiльше вiд iнших мрiяв про те, щоб Петро потрапив за грати. Саме вiн i винен в усьому, що сталося!\n“Нi, Петре Пилиповичу, я перепрошую, але цього разу — категоричне нi!”\n“Оскiльки не Аркадiй Венiамiнович винний у смертi Есфiрi Якiвни, своєї власної дружини, а саме ви. Тож посудiть, Петре Пилиповичу, хiба можна було не покарати вас? Це — розплата за неповоротно загублене життя, от i все”.\n“За все у цьому недосконалому свiтi треба платити. Чи ви не погоджуєтеся, шановний?”\nПетро розгублено мовчав. Так? Нi?\nАркаша ж дивився на нього у судi так… так!..\nНевже вiн заслуговує на таку лиху долю?!\nНе може бути! Це несправедливо! Покарання несправедливе! За що його засуджувати — за смерть Фiри?! Та хай їй грець, цiй Фiрi! Теж менi — цаца!\n“Так, Петре Пилиповичу, так!”\n“Ви повний досконалий егоiст, от що! Тому у будь-якiй ситуацiї дбатимете тiльки про себе, про власну вигоду. I не скарати вас за це — теж непростимий грiх”.\nТо ви що, все ж таки суддя?\n“А ви не знали?”\nНу, дiйсно так, суддя. Спокусник товариш Зебель — i водночас безжальний суддя Везель-Бiлов. Тьху!!!\n“I ще багато, багато, багато хто, повiрте менi, товаришу Мазюро!”\nВiрю, немов самому собi.\n“Слушна думка! I вiрний вибiр”.\nВи вважаєте мiй вибiр вiрним?\n“Авжеж, мiй любий педерастику, авжеж”.\nI навiть тут, у тюрмi?..\nБо в цiй пересильнiй тюрмi, ще не в далекому i недосяжному тепер таборi, а тут, у тюрмi сталася пересiчна i надприродна водночас, зовсiм вже незбагненна подiя:\nПетро i тут зустрiв товариша Зебеля!\nЗдавалося, цей добродiй в непроникно-чорних окулярах просто всюдисущий. I скрiзь вiн був великим пурицом, розмовляв тихим голосом, вiд звуку якого оточуючi чомусь тремтiли, скрiзь вiддавав розпорядження, наказував, вирiшував… Скрiзь Петро натикався на Зебеля — i незмiнно страждав вiд їхнiх зiткнень.\nЦього разу “благодiйник” постав як спiвробiтник тюрми товариш Бельзе. Тутешнi зеки називали його або ж “латиським стрiльцем”, або просто “кумом” i, очевидно, трохи побоювалися. Пiсля прибуття Петра до пересильної тюрми “кум” одразу викликав до себе новачка. Коли перший подив минув, а запас рiзноманiтних звинувачень на адресу удаваного покровителя зiйшов нанiвець, “кум” Бельзе, iгноруючи минуле, холоднокровно й дiловито звернувся до Петра з новою пропозицiєю:\n— Ви лояльний до влади громадянин, чи не так? Ну, зрозумiло, Петре Пилиповичу, зрозумiло! Якби ви не були лояльним, то не намагалися б виявити свою лояльнiсть у такий дивний спосiб, як написання доносiв на колишнього товариша i колишню кохану дiвчину. Тому я пропоную вам продовжувати самовдосконалення на обранiй царинi…\nКоротше, поправляючи незмiннi чорнi окуляри на перенiссi, “кум” Бельзе запропонував Петровi “стучати” на спiвкамерникiв. Iнакше кажучи, негайно доповiдати про всiлякi негаразди iз зекiвського життя: хто, кому, що й коли саме зробив. Хто був ватажком i хто допомагав ватажковi. Хто й що замислив. Таким от чином.\nПетро погодився. Тим паче, за дружню спiвпрацю “кум” Бельзе пообiцяв деякi послаблення та полегшення. Також вiн натякнув, що може передати “по власних каналах” iнформацiю про Петра начальству того виправно-трудового табора, куди мав потрапити засуджений. Якщо ж Петро продовжуватиме спiвпрацю з лагерним начальством, йому забезпечений перегляд судової справи iз значним скороченням (аж до повного скасування) вироку. Отже, не погодитися було просто грiх!\nАле далi сталася просто жахлива рiч, у якiй, до того ж, Петро був частково винен сам. Не повнiстю, а так, вiдсоткiв на п'ятдесят. Дiйсно, хiба ж вiн винен, що iншi зеки дуже швидко розсекретили його?! Так, в цьому вiн абсолютно невинен! Це просто невезiння, звичайнiсiньке i досить традицiйне його невезiння. Таким вже невезучим Петро народився, що вдiєш!..\nНу, а зеки пiсля викриття дуже розлютилися на “стукача”, зробили йому особливе “суче” татуювання на пицi i, вочевидь, замишляли вбивство. Як на грiх, “латиський стрiлець” Бельзе поїхав кудись у вiдрядження — особисто вибрати “зону” для Петра, як вiн сказав на прощання ошалiлому вiд переляку “стукачевi”.\n— Нiчого, нiчого, мiй любий Петре Пилиповичу, я ненадовго, тiльки на тиждень — i назад. Потерпiть, будь ласка, все буде гаразд.\nСказавши так, на прощання мiцно потиснув руку, сяйнув круглими скельцями окулярiв — i все! Поїхав. А коли ж “все буде гаразд”? Коли рак на горi свисне чи коли розлюченi зеки вб'ють Петра?! Не сказав про те “кум”, випустив з уваги. А шкода, справдi, шкода, бо бiда так i ширяла у повiтрi над бiдолашною головою “стукача”.\nВрятував його тюремний лiкар. Сказати правду, вiн кинув оком на несправедливо засудженого правдолюбця одразу ж по тому, як Петро потрапив до цiєї пересильної тюрмi. Оглядаючи нових прибульцiв у день приїзду, лiкар придiлив Петровi особливу увагу. Крутив i вертiв у лазаретi i так, i сяк, придивлявся, немов прискiпливий колекцiонер до цiкавої древньої статуетки. Особливо ж уважно вивчав щось у задньому проходi, надягнувши гумовi рукавички i примусивши Петра нахилитися, довго длубався там двома пальцями. Потiм замислено цокотiв язиком, казав, що пiдозрює хворобу на грибок чи щось таке. Але все минулося, аналiзи довели, що Петро цiлком здоровий.\nТак от, пiсля того, як над головою “стукача” почали густiшати грозовi хмари, лiкар несподiвано викликав Петра до тюремної медчастини, щоб оглянути побої, завданi зеками. Синцi i подряпини вiн намастив чимось пахучим, вправив звихнену руку, сказав, що зламаних кiсток немає, а все iнше швидко загоїться. I несподiвано запропонував “палке i нiжне кохання” — лiкар так i висловився, достеменно. Молодик перелякався, знiяковiв. I весь тремтiв, коли пiдступний лiкар притис його до стiни, обiйняв, мiцно вхопив обома руками за сiдницi та почав нашiптувати:\n— Ну, чого ти злякався, голубе мiй? Чого, я питаю? Що в цьому такого жахливого або неможливого? Навпаки, все можливе! Ти тiльки зваж: тi, на кого ти “настукав”, вб'ють тебе. Сьогоднi або завтра, або ж на етапi — яка рiзния! А я захищу тебе. Обiцяю, що захищу твою голову в обмiн на твiй м'який привабливий задочок. Покладу тебе в окрему палату. Чисте лiжко, харчi, абсолютний спокiй — що тобi iще треба, голубе мiй сизий?! Тiльки роздiли шпитальне лiжко зi мною! Тiльки не бiйся! Покохай мене, хлопчику мiй маленький, целочка моя… ти ж iще незаймана дiвчинка, чи не так? Тебе нiколи ще у дупцю не “дрючили”? Ну, бачиш!\nА коли Петро почав несмiло пручатися, палко притиснувся щокою до його щоки i нiжно зашепотiв у самiсiньке вухо:\n— Згадай, мiй маленький, що кажуть твої сусiди по камерi: один раз — не педераст. Чи не так?..\nЩо було робити Петровi?\nА що вiн мiг зробити, до речi!!! Чи був у нього насправдi вибiр? Жодного. Там, зовсiм поруч притаїлися осатанiлi зеки, готовi розшматувати його i притрусивши сiллю i перцем, з'їсти шматки з кiстками, шкiрою та волоссям. Там не було “латиського стрiльця” товариша Бельзе, який пiд час вiдрядження не мiг захистити свого пiдопiчного. Натомiсть тут… Так, доведеться пожертвувати власним задом для задовiльнення протиприродної примхи лiкаря. Та пропонованi натомiсть речi: свiжа постiль, їжа, спокiй i захист вiд смертельної небезпеки — повною мiрою перекриють гiрку прикрiсть жертви.\nДiйсно, один раз — ще не педераст. I хто засудить Петра, якщо пiд тиском нездоланих обставин вiн здасться на милiсть сильнiшому?..\nВирiшивши отак, Петро боязко, невмiло чмокнув лiкаря у гладко поголену щоку, вiдсторонився, червонiючи, розстiбнув гудзики штанiв (тодi ще їх було декiлька), скинув їх i вiдводячи погляд кудись убiк, лiг долiлиць на холодну клейончату кушетку, мiцно замружив очi i почав чекати, що ж буде далi. Та все пройшло значно краще, нiж можна було очiкувати. Трохи посмiявшися з його сповненого нерiшучостi етузiазму, лiкар повiвся з юнаком дуже обережно й лагiдно: густо намастив iззаду слизьким вазелiном, проникав зовсiм повiльно, не дуже глибоко, голубив, пестив. Коли ж закiнчив, то вiдверто зрадiв. Аби належним чином вiдсвяткувати втрачену хлопцем незайманiсть, налив Петровi невеличку скляночку медичного спирту, дав закусити скибою справжнього бiлого хлiба з тушкованою яловичиною, вiдвiв у палату, поклав у чисте лiжко, на прощання поцiлував у губи. I бiльше того дня не турбував.\nЯкщо казати чесно, Петровi це навiть сподобалося. Так, вiн розумiв, що подiбнi стосунки мiж двома чоловiками — рiч дуже бридка i протиприродна. Вiд огиди й ненавистi до себе в юнака паморочилося в головi. До того ж потривожений зад трохи болiв. З iншого ж боку вiн принаймнi на мить вiдчув щось таке… таке приємне лоскотання… i так млосно було пiсля того…\nОтже, “iнтим” тривав i надалi. Петро досить швидко пристосувався, почав всiляко догоджати лiкаревi. I вже майже не соромився, коли цiлувався з чоловiком в губи. Бiльш того — вiн почав робити це з власної iнiцiативи i дуже навiть палко.\nА чом би, справдi, не догоджати благодiйниковi, якщо Петро дуже швидко звик до чистоти, хороших харчiв i повної захищеностi! Лiкар дотримався обiцянки, перевiвши Петра з камери до лiкарняної палати на невизначений термiн. Петро нiжився там, як кiт на сонцi. I навiть не дуже засмутився, коли “кум” Бельзе одного дня навiдався до нього у медчастину i суворо запитав, хто ж тепер “стучатиме” на зекiв. Петро бездумно знизав плечима.\nБельзе пильно подивився на нього, здвинувши брови над непроникно-чорними скельцями окулярiв, невиразно пробуркотiв:\n— Ну, побачимо, побачимо ще… — i вийшов геть.\nАле Петро не надто сумував з цього приводу. Справдi, “кум” поставився до своїх обов'язкiв стосовно пiдшефного “стукача” дуже таки безвiдповiдально. Навiщо вiн кидав його напризволяще, навiщо залишив один на один iз розлюченими зеками?!\n“А навiщо ви, любий мiй Петре Пилиповичу, повелися настiльки необережно, що одразу ж дозволили викрити себе? То є ваша провина, а не моя. Отже, за все вiдповiдаєте ви, i нiхто iнший!”\nЧом це я мушу вiдповiдати за все?! Це несправедливо!\n“А чи свiт взагалi справедливий?”\n“То якi до мене претензiї?”\nАле ж мусить хоча би хтось…\n“Я нiчого нiкому не мушу робити. Тим паче — заради якихось зрадникiв”.\nЗаради зрадникiв?! Це я — зрадник?!\n“Саме так, Петре Пилиповичу, саме так”.\n“А хто примушував вас скакати у лiжко до цього бридкого типа, недостойного представника породи ескулапiв?”\nВiн мене примусив! Вiн мене повiльно розбещував — i таки розбестив!\n“Овва! То ви й цього разу стали жертвою прикрих обставин?”\n“Та хоч перед собою не брешiть, Петре Пилиповичу! Нiхто вас не розбещував — це такi вашi природнi здiбностi”.\nТа як ви смiєте!..\n“Смiю. Бо iз самого початку сказав: вас завжди використовуватимуть за призначенням”.\nТо моє призначення…\nЩо-о-о-о?! Я не зекiвська ганчiрка, я талановитий вчений, перспективний молодий працiвник!\n“Якби так, ви б чинили опiр. А ви не спротивлялися, ви iз задоволенням пiшли назустрiч обставинам, мiй бiдолашний мазохiст”.\nТак… але не зовсiм. Я не мав жодного задоволення.\n“Хiба ж?! Мали, Петре Пилиповичу, ще й неабияке. Ви ж так полюбляєте страждати вiд болю! Тим паче, насправдi нiхто вас не примушував злягатися з лiкарем”.\nБрехня! А обставини?\n“Не буває таких обставин, якими можна виправдати недостойнi вчинки”.\nМене би вбили у камерi. Закатували. Жорстоко i безжально.\n“То померли б з рештками честi, якi ще лишалися в вас. Саме так лiчить помирати чоловiковi. А тепер помиратимете збезчещеним. Вiдчуваєте рiзницю, любий мiй педерастику?..”\nАле Петро не збунтувався проти нав'язливих думок, лише непомiтно помацав моркву — чи часом не вислизнула? Бо тодi його битимуть! Можливо, зовсiм заб'ють.\n“А ви все ще хочете жити? Навiть таким нiкчемним життям?”\nХочу! Це ж бо — життя!\nАбо не хочу — воно справдi нiкчемне…\n“Ну от, навiть стосовно такої елементарщини ви не в змозi визначитися”.\nНiчого не знаю!\nПетро вiдчув, що не може бiльш терпiти товстелезного стороннього предмета iззаду. Хай би краще Бик просто вкотре згвалтував його, тiльки б без цих iдiотичних мордувань.\nАбо не краще… Все-таки до моркви можна якось пристосуватися, звикнути…\n“От бачите, ви завше i до всього пристососовуєтеся. У вас i справдi гумова совiсть. Совiсть-презерватив, що роздувається i вмiщує будь-яку бридоту”.\n“Нi. Нiколи. До того ж, нi лiкар тодi, анi зеки тепер не користувалися презервативами, чи не так? Отже, саме ваше тiло вмiщує всю бридоту, яку вони крапля по краплi впирскували в вас”.\nЗамовкни! Я не можу бiльше терпiти!\n“Щодня. По кiлька разiв на день”.\n“Бiдолашний мiй педерастик! Вам подобається потерпати вiд рiзних прикрих обставин, якi ви самотужки створюєте для себе, от i все! Ну, зiзнайтеся в цьому, мiй хороший, зiзнайтеся! Вiдшукайте в душi принаймнi крапельку мужностi… або де ця ваша мужнiсть подiлася, там i шукайте. У п'ятах може або… кгм-м-м… в iншому мiсцi. Що, хiба й там нема?”\nМимоволi Петро схопився за голову, збавив ходу…\n— А ну, вперед, стерво! Шо ти там повзеш, як воша по мокрому?\nВiд конвоїрового штурхана Петро полетiв шкереберть. Зеки засмiялися.\n— Ну шо, Пєтушок, морквочку не втєряв? — пролунало насмiшкувате запитання Сiрого.\nПетро нiчого не вiдповiв (не мав права рота розтуляти), пiдвiвся, обтрусив колiнки, перевiрив моркву — чи справдi на мiсцi? Мовчки зайняв своє мiсце поряд з iншими.\nВони йшли на прогулянку. I на горе Петровi, проходили саме повз медчастину, де все нагадувало недовгий промiжок спокiйного, безтурботного i вiдносно щасливого iснування. Там промайнули п'ятнадцять мiсяцiв, що назавжди скiнчилися i не повернуться вже нiколи…\n…Петро не помiчав (або примушував себе не помiчати), що лiкар ставав дедалi грубiшим i брутальнiшим. Тепер вiн не називав Петра “голубом” й iншими нiжними словами, тiльки “роздовбанцем”, не пiклувався вже про нього так, як у першi днi тiсного знайомства, пiд час “любощiв” вже не мастив його так густо й ретельно, iнодi зовсiм забував зробити це. Час вiд часу навiть прив'язував коханця до лiжка й сiк шматком тонкого дроту — щоправда, це “нiжне побиття” не можна було навiть близько порiвняти з тим, на що здатнi були розлюченi гiрше вiд хижих вовкiв зеки. Петро слухняно терпiв усе. I ладен був терпiти скiльки завгодно, лише б не повртатися до камери, де на нього чекали по-справжньому звiрячi тортури.\nВсе скiнчилося одного похмурого зимового дня, коли лiкар увiйшов до палати i сказав, дивлячися просто Петровi в очi:\n— Так, роздовбанцю, виметайся звiдси.\nПетро нiчого не зрозумiв. I страшенно злякався: як це “виметайся”?! Там же вороги, на яких вiн “настукав” товаришу Бельзе, вони ж його живцем зжеруть i не похлинуться!\n— Та в чiм рiч, кiнець кiнцем?! — заволав вiдчайдушно, коли лiкар схопив його за комiр i потягнув до дверей.\n— Мене переводять на iншу посаду. До iншої в'язницi, — доволi сухо i стримано вiдповiв лiкар.\n— А я?! А як же бути менi?!\n— А ти вертайся до iнших i крути своїм роздовбаним задом перед ними.\n— А хто мене спаскудив?!\n— С-с-сволота! — вперше за цей час лiкар вдарив Петра по-справжньому жорстоко — пикою об стiнку. — Хiба ж я не вiдплатив тобi за твої зас…нi послуги, нiкчемо?! Хто годував тебе i утримував у чистотi-спокої, га?!\nВiд удару з носа потекла юшка, перед очима попливли хвилi червоного туману. Та не зважаючи на це, Петро вiдчайдушно пручався, опирався i благав:\n— Не кидайте мене! Вiзьмiть iз собою! Я все зроблю, все що завгодно — тiльки не кидайте! Не хочу! А-а-а-а-а!!!\n— Та хто тебе питатиме, роздовбанцю?! — лiкар нарештi викрутив Петровi руку i повiв довгим коридором. Потiм здав конвоїрам, якi вiдвели Петра назад, до камери. Так вони й розлучилися. Назавжди.\nПовернувшися на належне йому мiсце, Петро з острахом чекав на суд спiвкамерникiв та скору смерть. Проте сталося зовсiм iнше. Вдвiчi, втричi, можливо, вдесятеро жахливiша рiч, нiж вiн очiкував. Перебуваючи у медчастинi, Петро зовсiм втратив вiдчуття часу. Мiж тим вiдтодi, коли вiн погодився стати лiкаревим коханцем, минуло цiлих п'ятнадцять мiсяцiв — аж рiк з чвертю. Звiсно ж, тих зекiв, на яких вiн “стукав” товаришу Бельзе, тут вже й слiду не лишилося. А перед новими мешканцями камери вiн не встиг ще нiчим завинити. Проте за татуюванням на обличчi новi спiвкамерники одразу впiзнали “стукача”. А коли хтось радiсно вигукнув:\n— Та то ж дохторова пiдстилка! — отут i розпочалося справжнiсiньке пекло. Петровi одразу надали чин “пiвника”, на додачу до старого зробили нове татуювання, вночi побили, потiм навалилися на нього всiєю камерою, потiм знов побили.\n— Тiко спробуй бовкнуть хоч би слово “кумовi” — тобi не жити! — пообiцяли наостаннє.\nТа наражаючись на небезпеку, Петро все одно прорвався до “латиського стрiльця” i про все йому розповiв. Про все, що сталося з часу вiдрядження товариша Бельзе. А заодно поцiкавився, чому його досi утримують у пересильнiй тюрмi, а не вiдправили на зону.\n— А тому, громадянине Мазюро, що лiкар наш повiвся дуже хитро, — спокiйно вiдповiв “кум”, втупившися в Петрове обличчя непроникно-чорними окулярами i поправляючи комiр напiввiйськового френчу. — Аби мати можливiсть спокiйно, без зайвого клопоту утримувати у медчастинi постiйного коханця, вiн загубив чи, може, зовсiм знищив вашу особову справу. Таким чином, подобається вам це чи нi, а ваша сiдниця перейшла в його повне беззастережне користування.\n— I тепер… — Петро вкрився рясним холодним потом.\n— I тепер, громадянине Мазюро, ви довiку перебуватимете тут, у цiй пересильнiй в'язницi. Подобається вам це чи нi.\n“Латиський стрiлець” криво всмiхнувся, i бiдолашний Петро згадав фразу, неквапом кинуту колись давно: “Ну, побачимо, побачимо ще…” Так от що мав тодi на увазi товариш Бельзе!\n— Як це довiку? Стривайте! — заметушився Петро.\n— А отак, — “кум” розвiв руками. — Як немає справи, нiхто не знає нi призначеного вам термiну покарання, анi куди вас мали вiдправити.\n— А якщо спробувати вiдшукати мою справу…\n— Повiрте, громадянине Мазюро, лiкар спрацював на совiсть.\n— Але якщо особисто ви…\n— Це було зроблено за моєї вiдсутностi. Що ж я можу вдiяти тепер, через п'ятнадцять мiсяцiв?\n— Ви все можете!\n— З чого це ви вирiшили? — “латиський стрiлець” презирливо скривив нижню губу, тонку й блiду, немов солiтер.\n— Тому що можете! Я знаю, насправдi ви зовсiм не товариш Бельзе…\n— Дiйсно, для вас товариш — тамбовський сiроманець. А я для вас громадянин Бельзе, — поправив Петра “кум”.\n— Насправдi ви — Валентин Едуардович Зебель i суддя Везель-Бiлов, от ви хто!\n— Та як ви смiєте?! — обурився “латиський стрiлець”. Губи його одразу стягнулися у пряму сизу лiнiю.\n— Та нi, нi, я переплутав, даруйте, — Петро одразу знiяковiв, весь зiщулився.\n— Отож, — Бельзе суворо кивнув. — Тодi чом ви натякаєте на мою всесильнiсть? На якiй пiдставi?\n— Та я так… чи не можна спробувати?\n— А-а-а… а чи не можна мене в такому разi просто вiдпустити? — несподiвано пожвавiшав Петро.\n— Але чому?! Ви ж самi сказали: немає особової справи…\n— Але ви є тут, у в'язницi, без документiв, — суворо i недвозначно нагадав “кум”, — на якiй же пiдставi вiдпускати вас?\n— На пiдставi вiдсутностi справи i повної невизначеностi…\n— На пiдставi невизначеностi вас якраз i триматимуть у пересильнiй в'язницi вiчно. Досхочу.\n— А нашi стосунки? Наша спiвпраця! — спробував нагадати Петро.\n— Ви самi перервали плiдне спiвробiтництво, самi стали коханцем лiкаря. Я вас до нього у лiжко не клав, свiчку вам не тримав. Менi непотрiбнi рiзнi там розбещенi покидьки, якi не вмiють маскуватися i робити доручену справу з максимальною виваженiстю й обережнiстю.\nI побачивши, що Петро збирається щось заперечити, “латиський стрiлець” махнув рукою, немов прогнав осоружну муху, i наказав:\n— Ну, все, все, йдiть i не заважайте працювати.\nI Петро повернувся до камери нi з чим. Зеки таки довiдалися про його вiзит до “кума”. Але оскiльки таємниця розкрилася лише через день, а за цей час нiкого нi за що не покарали, вони не вбили Петра, як погрожували, а просто вiддубастили до непритомностi. I продовжували щоночi гвалтувати. Себто, “використовували за призначенням”, як висловлювався “кум” Бельзе.\nМинали днi. Спливали мiсяцi. Проповзали роки. Як i було обiцяно, Петро продовжував сидiти у тiй самiй камерi пересильної тюрми, що й на початку свого перебування тут. Мешканцi камери постiйно змiнювалися, затримуючись на певний час i вирушаючи далi на пiвнiч i на схiд, в рiзнi зони. Незмiнним лишалося одне: вiдверта ненависть до “пiвника”, тортури вдень i вночi. I чомусь завжди тут опинялися збоченцi, якi полюбляли гвалтувати чоловiкiв. Чи то “кум” Бельзе так витончено мстився колишньому “стукачевi”, навмисно пiдбираючи вiдповiдний контингент? Тьху!\nСпочатку Петро зненавидив життя, навiть декiлька разiв хотiв вдатися до самогубства, та кожного разу чомусь зупинявся. А потiм просто збайдужiв до всього, отупiв i огруб. Тепер його нiщо не хвилювало. Якщо ж вiн i оживав, принаймнi жвавiшав на певний час пiд впливом внутрiшнiх голосiв, то дуже швидко вгамовувався, мирився з постiйним приниженням. I продовжував слухняно терпiти будь-що.\nКоротше, зеки його остаточно зламали.\nАле чом його не займали сьогоднi? Що там ще вигадали Мотня напару з Биком? Що їм таке Мiжнародний жiночий день? Чому нiхто до них не звертав уваги на це радянське свято? Забили “пiвниковi” зад кляпом, немов середньовiчний лицар, що замикав дружину у “пояс вiрностi”, вирушаючи у похiд — i чогось чекають.\nА от чого саме, цiкаво б знати?..\nОглянувши зiгрiте весняним сонечком подвiр'я тюрми, в кутку якого весело цвiрiнькав одинокий горобчик, Петро здивувався. Рiч у тiм, що у цiй пересильнiй тюрмi було загалом-то два величезних вiддiлення: чоловiче i жiноче. Ретельно розгороджений навпiл колючим дротом, що постiйно перебував пiд високою напругою, майданчик для прогулянок тим не менш мав єдину лазiвку, через яку можна було потрапити з однiєї частини в iншу. Це була невеличка хвiртка в самiсiнькому куточку двору, щоправда, теж з колючого дроту, та ще й на додачу огороджена iззовнi з'ємними щитами. Проте сьогоднi щити були прибранi, хоча хвiртка залишалася зачиненою. Зараз тут щось таки вiдбуватиметься, оскiльки з обох бокiв майданчика: i з чоловiчого, i з жiночого, з'юрмилися в'язнi, якi немов чекали на якусь справдi святкову подiю. Чоловiки i жiнки. Чи так подiяло на них ласкаве тепло весняного сонечка, вiд якого навiть почорнiлий вiд пилюки снiг трохи пiдтанув? Або саме лише усвiдомлення, що сьогоднi свято? Ну що б, здавалося…\nI тут Петро нарештi все зрозумiв! Завдяки прибраним щитам до обтягнутої колючим дротом хвiртки можна наблизитися упритул. Як з одного боку, так i з iншого.\nОго-о-о… Жiнкам це пiде на користь: якщо вдасться завагiтнiти, вони отримають певнi попуски, пом’якшання режиму. Якщо ж злочин не дуже серйозний — можливо, їх вiдпустять на волю достроково. Чоловiкам теж добре: можна непогано розважитися з жiнками, не те що з остогидлим “пiвником”. От чому його сьогоднi не займають! Зрозумiло, тепер усе зрозумiло.\nЦiкаво тiльки, яким чином зеки задобрили тюремне начальство, що воно дозволило принаймнi сьогоднi зiйтися їм? Оглянувши високi вежi, Петро побачив, що вартовi iз зацiкавленiстю, проте без найменшої стурбованостi состерiгають за обома групами людей, за чоловiками i жiнками. Чекають на видовище. Так i має бути: охорона про все знає, проте нiкого не розганяє. Ну, так що, починається?..\nНемов би пiдкоряючися Петровiй думцi, вiд жiночої юрби вiддiлилася довготелеса чорнява дiвчина, пiдiйшла упритул до хвiртки, розвернулася спиною до колючого дроту, широко роздвинула ноги, задерла спiдницю i впершися руками в колiна, завмерла. Пiд спiдницею в неї нiчого не було, i Петро добре бачив, як колючки врiзаються у шкiру її сiдниць та стегон. Отже, електрику точно вимкнули.\nТут вiд чоловiчого натовпу вiддiлився кремезний зек, на ходу розстiбуючи штанi, повiльно наблизився до хвiртки. Просунувши руки крiзь дрiт, схопив чорнявку за стегна i!..\nI пiшло-поїхало: туди-сюди, туди-сюди, туди-сюди… Дiвчина раз-по-раз скрикувала — мабуть, колючки дроту впивалися у тiло. Зек гарчав як злий собака, його м’язистi ноги i сiдницi то напружувалися, то м’якшали. Iншi зашумiли, загомонiли. Пролунали бадьорi вигуки, маснi поради: мовляв, вставляй глибше, давай-давай, не жалiй курву… Нарештi зек зробив декiлька особливо потужнiх ривкiв, дiвчина вереснула особливо голосно i радiсно — i вiдскочила. Поки вона розправляла спiдницю, Петро встиг побачити подряпини на її ногах, з яких точилася крiв. Точно, подерлася об колючки.\nА по рiзнi боки хвiртки вже сходилася нова парочка: огрядна руда дiвиця i широкоплечiй чоловiк iз фiзiономiєю справжнього бандюги.\nЗахопившись побаченим, Петро примружив очi i спробував уявити на мiсцi цiєї випадкової парочки ненависних йому людей — Аркашу i Фiру. Либонь, їх так само ставили до колючого дроту. Тiльки Фiру — з чоловiчого боку, а Аркашу — з жiночого. Певна рiч, ставили!\n“Ну от що, мiй любий: це вже зовсiм нецiкаво. Якщо навiть врахувати, що чоловiки могли при цьому гвалтувати вашу колишню пасiю, скажiть вiдверто — що такого могли зробити з Аркадiєм Венiамiновичем жiнки?..”\nПетро стояв як бовдур i тiльки потилицю чухав.\n“Набридли ви менi, Петре Пилиповичу, чесне слово набридли. Вiдверто кажу вам. Зовсiм збiднiла ваша фантазiя, нiякої тобi насолоди. Треба кiнчати iз цим якнайшвидше”.\nКiнчати! Якби ж…\nПетро сумно зiтхнув i тут почув:\n— Диви, бля, диви! А в нашого Пєтушка стоїть! Ого-го! Га-га-га!\nПетро здригнувся, опустив погляд i побачив, що в цьому таки є рацiя: його штанi спереду нагло настовбурчилися, демонструючи всiм в’язням його душевне напруження. Звiдусiль посипалися запитання:\n— Шо, Пєтушок, хорошо на те’ морквочка дєйствує?\n— Засвербiло, кажецца?\n— Баби захотiлося?\n— А як ми iздєлаємо “пєтушинi” бої! — раптом запропонував Пикатий.\n— Шо таке? — не зрозумiли iншi.\n— А отак. “Пропєтушить” ще якусь “суку” — i хай пхають одне одному! Кого на бiльше хватить — той i побєдiв. А потiм ми його подавимо. А хто програв — тому iздєлаємо “тьомную”.\nЗеки весело загомонiли, обговорюючи цiкаву пропозицiю. Мiж тим парочки бiля хвiртки сходилися i розбiгалися. Петро з якимось хворобливим напруженням спостерiгав за ними, бо вiдчував: зараз станеться щось. Щось незвичайне. Має статися.\n“Овва! Здається, я таки недооцiнив вас, шановний Петре Пилиповичу. Ви ще не втратили чутливостi… Так, станеться! Неодмiнно станеться. Ось зараз. Дивiться уважно…”\nСаме цiєї митi розбiглася п’ята чи шоста випадкова парочка, i до дроту побрiв Бик, на якого по той бiк хвiртки вже з нетерпiнням чекала худорлява бiлявка. Проте не зважаючи на худорлявiсть, сiдницi в неї були чималенькi. Отже чи то зваблений розмiрами пухнастих форм, чи то вирiшивши побешкетувати, Бик не повiвся належним чином, а спрямувавши “дрючка” трохи вище, зробив з бiлявкою те, що вчора ще робив з Петром.\nБiдолашна жiнка закричала щодуху i почала вiдбиватися вiд наглого гвалтiвника, щосили пручатися. Проте колючий дрiт заважав їй, тож Бик закiнчив свою чорну справу i цiлком задоволений, попростував назад. Бiлявка ж заголосила, розкорячившися, пiдтюпцем вiдбiгла до подруг i мало не впала їм на руки.\nВ грудях у Петра все захолонуло: вiн бо достеменно знав, чого вартi витiвочки Бика! I вiдверто пожалiв жiнку, яку цей покидьок так несподiвано скалiчив. Б-бидло!\nВiдчутно i виразно заболiв зад, хоча Петро завно вже не вiдчував моркви, навiть встиг забути про неї.\nА може, це вже онiмiння? Якби тiльки вiд встромленого овочу в нього почалося зараження кровi — ото було б добре! Вiн би помер за кiлька днiв. Тюремне iснування таки непереносиме, дiйсно непереносиме…\n“Не бiйтеся, дорогий мiй Петре Пилиповичу, не бiйтеся i не хвилюйтеся: ви помрете неодмiнно. Але тiльки тодi, як я цього зажадаю, не ранiше”.\nА чи скоро це станеться?\n“Так, незабаром. Я вже пiдготував свiй план, i вiн почав дiяти. Дивiться лишень”.\nПо той бiк колючого дроту жiночий натовп вирував, як розбурхане штормовим вiтром море. Ще б пак! Бик не тiльки нагло роздер бiлявцi зад, та ще й позбавив її надiї на вагiтнiсть. Отже, не залишив жодної перспективи на пом’якшання режиму або дострокове звiльнення. I це отаке поздоровлення на свято, на Мiжнародний жiночий день?!\nЖiнки розсердилися не на жарт.\n— Покидьки! Вилупки! Паскуди! Педерасти смердючi! Мерзотнi бахури! — це були найбiльш лагiднi епiтети, якими розлюченi фурiї нагороджували чоловiкiв.\n— Шо такоє?! Бабин бунт?! А ну ставайте в позу, ви, шалави! — гукали зеки.\nТа замiсть того, щоб пiдходити до хвiртки, жiнки задирали спiдницi якнайдалi вiд огорожi i плескали себе по звабливих, але недоступних сiдницях. Дарма черговий зек чекав бiля колючого дроту — зважаючи на вчинок Бика, нiхто з жiнок не наважувався наблизитися до нього.\nНарештi зек, що так i не отримав задоволення, розвернувся i пiшов до винуватця жiночої вiдмови, стиснувши кулаки. Мотня з пiдручними з’юрмилися за спиною Бика. Назрiвала бiйка. Вартовi на вежах напружилися, приготувавши зброю.\n“А тепер дивись он туди…”\nПетро вiдвiв погляд вiд готових зчiпитися зекiв — i остовпiв, приголомшений побаченим. До хвiртки шкандибала… нi, не жiнка i не дiвчина — якась потвора жiночої статi й невизначеного вiку. Худа мов кiстяк, якась зкривлена, кульгава, сiре обличчя зрите вiспою, лiве око жовтаве, праве — каре, рот кривий, брудне розпатлане волосся швидше нагадує клоччя. Одне слово, вiдьма, потвора якась, а не жiнка.\nКоли вона наблизилася упритул до хвiртки, стало очевидним, що ця жалюгiдна iстота аж нiяк не претендувала сьогоднi на короткi стосунки з чоловiчим населенням в'язницi. Перше, що вона зробила — то зняла бруднi трико, а вже потiм притулилася голими сiдницями до колючого дроту. Так, це була чиста iмпровiзацiя. Якби вона на щось розраховувала, то заздалегiдь зняла би спiднє.\nПобачивши цю потвору “на вихiдних позицiях”, все жiноцтво зареготало. Звеселилася навiть згвалтована в зад бiлявка.\n— Ото-то! Отак вам i тре', сучi дiти! — кричали мстивi жiнки. — Як хочте, можете вдовольняться Кривою Манькою. Вона на все согласная, в усi дiрки лупити себе позволяє! То пользуйтеся нею, паскуди, а нас не займайте. Пхайте їй, кому, скiльки i куди завгодно.\nГотовий побитися з Биком зек стояв i тiльки ошалiло клiпав очима, роздивляючися на змарнiлий, мовби у недогодованого курчати, зад Кривої Маньки. Вiн не знав, що ж тепер робити. З одного боку, от вона, чергова “мiшень”, стоїть i чекає, доки її вiзьмуть. I зараз саме його черга. З iншого ж боку — як можна зiйтися з такою потворою?! Уявити навiть важко…\n— Та нi, шоб я не дiждав! — вiдповiв нарештi скривджений до глибини душi зек. — Ставте нормальну курву, а не оцюю драную суку.\n— Дзуськи! — смiялися жiнки. — Вона теж жде сюрпризу! Сьоднi i її празнiк, так шо давай, кайфуй, падла, з тою, шо дає!\nЗрозумiвши, в яку халепу втрапив бiдолаха, чоловiки теж звеселилися. Не зважаючи на те, що перспектива вдовольнити хiть з жiнками, схоже, зiйшла нанiвець. Адже серед них не знайдеться жодного, хто би…\nЖодного?! Хiба що…\n“Ну, то в чiм рiч, я не розумiю! Давайте, Петре Пилиповичу, мерщiй до хвiртки i зробiть нарештi те, чого так давно прагнули”.\nПетро затремтiв. Як насмiлитися зробити таке?! Адже за всiма тюремними канонами вiн не може вважатися повноцiнним мужчиною. Вiн давно вже не чоловiк i не жiнка — вiн просто нiхто. Одне слово — “пiвник”. Це образа для всiх…\n“Нi, зараз можна. Жiнки скривдили чоловiкiв своєю вiдмовою. Чоловiкам треба чимось вiдповiсти. От ви i станете вiдповiддю! Злучка вигнанця i вигнанницi — хiба це не взаємна компенсацiя? Тож не барiться, мiй любий”.\nАле ж пiсля цього мене вб'ють!!! Це — розвага для справжнiх мужчин, а я — нiхто. Отже, не маю жодного права…\n“Ви добре засвоїли уроки в'язницi, Петре Пилиповичу. Так, вас вб'ють неодмiнно. I не сподiвайтеся на щось iнше”.\n“Але ж хiба таке ваше iснування може називатися життям? Петре Пилиповичу, Петре Пилиповичу! Не варто чiплятися за те, що не має цiни. Ловiть свiй шанс на смерть, доки вiн є. Бо потiм будуть безпросвiтнi роки тортур. Зважте на це”.\nПетро дихав рвучко i хрипко. Вiн все ще вагався, коли пригадав щось дуже важливе…\nТо що, саме у такий спосiб вiд нього може з'явитися дитина?! Саме сьогоднi?!\n“Так! Так! Сто разiв так! Нарештi ви все зрозумiли, мiй миленький”.\nСаме вiд цiєї потвори…\nI саме в цьому полягає план…\n“То скiльки можна вагатися, я не розумiю? Йдiть i робiть свою справу. Мерщiй!”\nНавiщо ота дитина?! Не розумiю…\n“Не ваше дiло”.\n“Ну, розважатися. Я вже казав. Не вiрите?”\n“Повторюю: то не ваше дiло. Все одно вам не збагнути. Ти — мiй. Вiн — теж мiй. Ти — мiй i вiн — теж мiй. Ти — мiй i вiн — теж мiй”.\nПетро зiщулився, бо одразу ж пригадав страшне нiчне видiння. I не тiльки одне це видiння, але й силу-силенну iнших, немов би побачених в iншому життi… Або в iнших життях?! Хтозна!\nТепер у мiзку пташкою билася єдина настирлива думка: “Ти — мiй. Вiн — теж мiй. Ти — мiй i вiн — теж мiй. Ти — мiй i вiн — теж мiй”.\nПетро затулив i здавив руками вуха, але внутрiшнiй голос став вiд цього тiльки бiльш виразним:\n“Ну от, ти все пам'ятаєш. Це добре, молодець, мiй любий педерастику, молодець, знаєш свого повелителя”.\n“Та йди вже, йолопе! Чого стоїш? Я чекаю на цю дитину. Бiгом!!!”\nОшаленiвши вiд того, що внутрiшнiй голос, схожий на голоси товариша Зебеля, на суддю Везеля-Бiлова i на “кума” Бельзе водночас, зробився розгнiваним, Петро зрушив з мiсця i пiшов до хвiртки. Не одразу, але всi замовкли: i чоловiки, й жiнки. Тiльки хтось з “шiсток” вавакнув:\n— Диви, диви, та це ж “пiвник”!\n— Тю-у-у!.. — вiдгукнувся здивований жiночий голос з другого боку подвiр'я. Але Крива Манька стояла незворушно i спокiйно чекала на кавалера. Вона навiть не поворухнулася, немов мiцно начiпилася на колючки дроту. Схоже, її анiтрохи не засмучувала перспектива зiйтися з “пiвнем”. Аби завагiтнiти, а iнше її обходить.\nМiж тим Петро наблизився до хвiртки, охоплений давно нечуваним нетерпiнням, скинув штанi i приступив до “поздоровлення” Маньки. Весь час вiн натикався на колючки, морква муляла, напружений зад болiв. Проте не звертаючи нi на що уваги, Петро совався туди-сюди, туди-сюди, туди-сюди… Вiн бачив, що його партнерцi теж боляче, що колючки теж дряпають її охляле тiло. Проте на вiдмiну вiд iнших жiнок Манька стоїчно мовчала. Мабуть, дуже хотiла завагiтнiти. А може, вона на додачу до всiх своїх “чеснот” ще й нiма?! Як би там не було, своє вона отримає. Так…\nПобачивши, як старається Петро, iншi зеки навiть почали заохочувати його схвальними вигуками:\n— Так їй, так! Давай, Пєтушок, довбай її! Покажи цiй замазурi, як обращаються з курками настоящi пiвники!\n— З курками чи з курвками? — пожартував хтось. У вiдповiдь пролунав дружний регiт.\n— А диви, моркву вiн не втєряв, так i стирчить iззаду… — почав хтось, та у цей момент над майданчиком пролунав вiдчайдушний зойк:\nСтривожено загомонiла чоловiча юрба позаду Петра, по той бiк огорожi захвилювалася жiноча. Але Крива Манька стояла непохитно, мов пам'ятник, i Петро продовжував рвучко соватися туди-сюди, туди-сюди. Тiльки прискорив рухи, напряг сiдницi, мiцнiше притиснув партнерку до хвiртки… нарештi Манька засичала крiзь зчiпленi зуби. Та Петро i на це не звернув уваги, бо морква тепер особливо заважала.\n— Вшивайсь оттудова, Пєтушок! Вшивайсь! — волали переляканi зеки. Петро i на це не звертав уваги. Здавивши стегна жiнки, вiн вiдкинув назад голову, востаннє напружився… Краєм ока побачив, що вартовi на вишках захвилювалися, отой, що найближче вiд iнших, схопив рушницю i цiлиться просто в нього…\nАле в цю мить приємна тепла хвиля охопила усе єство Петра, почала приємно перекочуватися вiд нiг до голови, щось залоскотало всерединi. Потiм в очах потемнiшало, весь свiт поринув у вир небуття, а цей щумний вир почав ритмiчно сiпатися сам собою, спалахуючи чарiвними вогниками. Його бiльше нiчого не цiкавило, крiм двох речей: як не випустити Маньчини стегна, яки сiпалися разом з вируючим свiтом, i щоб ця пульсацiя тривала нескiнченно.\nТа щось спалахнуло на краю свiдомостi, потiм Петро вiдчув удар у плече, нестерпно гострий бiль вибухнув бомбою, вмить збив i пошматував всю п'янку приємнiсть останньої хвилини життя. Вiн безжально розiрвав також усi зв'язки душi з тiлом. Неслухнянi ноги пiдкосилися, пальцi випустили стегна партнершi, i Петро впав на зiгрiту першими весняними променями, просякнуту талою водою землю. I перш нiж свiт остаточно згас в його очах, вiн встиг побачити Маньчини трико, що зачiпилися по той бiк огорожi за колючий дрiт пiд час її поспiшної втечi. А з iншого, чоловiчого боку майданчика для прогулянок до нього наближалася величезна чорна постать.\nНевже це “латиський стрiлець” Бельзе?\n“Так, мiй любий, це я”.\nОн як ви стрiляєте…\n“Так. Я нiколи не помиляюся. Тiльки точно в цiль!”\nТочно в цiль! Але чому…\n“Бо ти порушив домовленiсть в'язнiв з начальством. Сьогоднi не день покидькiв. Тебе не було у списку тих, хто заплатив охоронi за сходження з жiнками. Тож я просто мусив вбити тебе, багатостраждальний мiй педерастику”.\n“Бо Манька вiднинi носитиме дитину. Ти молодець, Петре, виконав усе, як належить. Ти тепер остаточно мiй, та твiй хлопець — теж мiй. Ти — мiй i вiн — мiй. Ти — мiй i вiн — мiй.\nПоки що нi… Я вам не дозволяв, точно не дозволяв… i не дозволю…\n“Хiба? Ну-ну. Тодi ти, маленький мiй збоченцю, повернешся до попереднього життя. Зараз тебе пiдберуть, вiднесуть до шпиталю…”\n“I полiкують. А потiм — назад до камери. Житимеш там iз ще бридкiшими типами, нiж Мотня i Бик, це я тобi забезпечу”.\nНi! Нi! За що?!\n“Нiзащо. Просто тому, що менi цiкаво на це дивитися. Весело”.\nНе хочу назад!..\n“Тодi давай мiнятися”.\n“От йолоп! Ти менi — свого сина, я тобi — смерть. Вiн значно перевершить тебе, мiй блазню. Вiн стане, скажiмо, людиною мистецтва. Так, це саме те, що треба!”\n“Фантазiя йому дозволить. Твоя фантазiя. Ото я з ним побавлюся! Ти — мiй, вiн теж — мiй… ти — мiй, вiн теж — мiй…”\n“А бiль! Рана в тебе болить?”\n“Знаю, ти любиш страждати, але ж не вiд такого болю! Хочеш, бiль стане удвiчi… втричi… вдесятело сильнiшим?”\nНi! Нi!! Нi-i-i!!! Це нестерпно!!! Припини!!!\n“Тодi сподiваюся, твiй маленький хлопчик — тепер мiй?”\n“Тож не забувай про це…”\nТак, я пам'ятатиму… пам'ятати-му-у-у…\nЦе була остання думка Петра. Свiдомiсть востаннє ворухнулася, все в очах остаточно затьмарилося. Вiн перестав вiдчувати будь-що.


Площа приміщення: 29,44 м2\nЗадача: обладнання приміщення під кімнату для переговорів і тренінгів (10-14 чоловік) при мінімальних змінах наявного оздоблення.\nСтіни обшиті темно-коричневими стіновими панелями. Приміщення розташоване в цокольному поверсі, вікно знаходиться нижче за нульову відмітку.\nПропонується виготовлення та установка у віконному отворі великого світильнику з матового скла з вітражним малюнком, який одночасно служитиме витонченим декором.\nСтилізувати та візуально розширити темне приміщення можна за рахунок зменшення колірних плям: заміна або тонування меблів та підлоги в світлий тон, пошиття світлих чохлів на м'які меблі, використання монохромних картин однакового розміру та стилю, монтаж широкого стельового карнизу, установка білого підвіконня в ніші та організація на ньому зимового саду зі штучних рослин. Таким чином, в інтер'єрі переважатимуть 2 кольори – коричневий і білий. Інтер'єр стане строгішим і респектабельнішим, стиль може бути визначений як нео-класика.


В Острозькій академії відкрили виставку Емми Андієвської | Національний університет «Острозька академія»\nВ Острозькій академії відкрили виставку Емми Андієвської\nВ Арт-Кластері Острозької академії 18 березня відбулося відкриття виставки "Космос Емми Андієвської", в рамках культурно-мистецького проєкту "Дифузія", де представили твори з колекції Музею сучасного українського мистецтва Корсаків.\n«Емма Андієвська народилася 19 березня 1931 року в м. Донецьку. Від 1943 року перебуває за межами України. Американська громадянка. Мешкає в Німеччині. Член ПЕН-клубу, Спілки професійних митців Німеччини, Національної Спілки письменників України, лауреат Міжнародної літературної премії «Тріумф» (2003 р.) та премії «Тетяни та Омеляна Антоновичів» (2018 р.). У 2018 році Емма Андієвська отримала Національну премію ім. Тараса Шевченка в номінації «Література». Малярство художниці прикрашає колекції провідних музеїв світу. В 2019 році великий обсяг творів нею передано до Музею Сучасного Українського мистецтва Корсаків», – розповідають організатори проєтку «Дифузія»\nПроєкт національного масштабу «Дифузія» є серією гостьових виставок, які мають на меті продемонструвати світові актуальність, високу професійність та автентичність українського мистецтва, талант і творчий потенціал української нації.\n«Художниця Емма Андієвська є справжньою патріоткою України, її творчим рупором, попри те, що з раннього дитинства проживає за межами Батьківщини», – додають організатори проєкту.\nВ експозиції представлено кілька десятків живописних робіт з колекції Музею сучасного українського мистецтва Корсаків. Серед них, зокрема, унікальні картини з доповненою реальністю.\n«На мій погляд, Емма Андієвська охоплює та відображає ті архетипні речі, які глибоко перебувають у нашому позасвідомому колективному чи особистому сприйнятті. Як філософ, можу однозначно стверджувати, що в кожній картині є свій смисловий підтекст, тому кожна з них по-особливому розкривається. Тому я запрошую всіх уважно розглянути кожну картину та відчути той відгук душі, який, мабуть, у кожному з нас захований. Дякуємо організаторам, що ви зробили для нас такий подарунок», – розповідає проректор з науково-педагогічної роботи, доктор педагогічних наук, професор Дмитро Шевчук.\nВиставка є офлайн-доступною для перегляду охочих упродовж місяця у приміщенні Арт-Кластеру Острозької академії.\nФото Анастасії Фещук


LED лампа VIDEX C37e 7W E27 3000K купити у компанії виробника Videx\nLED лампа VIDEX C37e 7W E27 3000K - високотехнологічне джерело світла. Забезпечує рівний світловий потік і максимальну потужність з першої секунди роботи. Призначена для всіх типів побутових світильників, підходить для загального освітлення приміщень, торгових залів і вітрин, промислових підприємств. Ідеальна для декоративного, місцевого та спрямованого освітлення. Світлодіодні лампи покращують якість штучного освітлення, а також допомагають економити на комунальних платежах. Завдяки мінімальному спотворенню природних кольорів, якісному світла, різноманітності моделей і малому енергоспоживанню - світлодіодні лампи стали головним джерелом світла у всіх сферах людської діяльності.\nТовар доданий в кошик LED лампа VIDEX C37e 7W E27 3000K


У середу побачимо новий календар - ФК Ворскла (Полтава) - сайт уболівальників\nНовини - 15-06-2009, 08:06 - sasa 9\nУ середу побачимо новий календар\n17 червня (середа) 2009 року о 12:00 у конференц-залі Будинку футболу (пров. Лабораторний, 7-А, 3 поверх) відбудеться жеребкування Чемпіонату України сезону 2009/2010 рр. та жеребкування по визначенню команди-господаря матчу за Суперкубок України, який відбудеться 11 липня у м.Суми.\nПісля закінчення жеребкувань в.о. Президента Прем’єр-Ліги Віталій ДАНІЛОВ дасть прес-конференцію з актуальних нині тем.\nПо завершенні на представників ЗМІ очікуватиме фуршет.\nЗаявки на акредитацію прохання надсилати до 10:45 17.06.2009 р. факсом 8(044)594-19-25 або електронною поштою press@fpl.com.ua. Остання можливість акредитуватися − при вході до Будинку футболу 17.06.2009 р. з 11:30 до 11:50 за умови наявності редакційного посвідчення.\nЗ повагою, прес-служба ПРЕМ’ЄР-ЛІГИ


Україні потрібна програма підтримки хворих на СМА - заступник керівника ОП\nПро це у Каховці, спілкуючись з батьками Аделіни Мотенко, яка має рідкісне захворювання - спінальну м'язову атрофію першого типу - сказав заступник керівника Офісу Президента Кирило Тимошенко.\n«Ви праві, що держава не займалася питаннями СМА... Коли став новий очільник Міністерства охорони здоров’я, Президент особисто йому поставив завдання, щоб ми цим зайнялися… У нас же навіть не роблять скринінги, виділили зараз кошти, щоб почати робити ці скринінги, і на наступний рік вже дійсно починати робити програму. Скринінг - це перше», - зазначив Тимошенко.\nНаталя Мотенко звернулася до присутніх політиків, народних депутатів по допомогу. Вже рік сім'я збирає кошти на препарат Zolgensma, вартість якого - 2,3 мільйона доларів. За її словами, одна з американських клінік виставила рахунок, надавши суттєву знижку (на 500 тисяч доларів), наразі зібрано 75% необхідної суми.\n«Уже рік ми збираємо кошти, щоб врятувати нашу донечку… Цілий рік ми прожили у Польщі, тому що наша держава не надає лікування, немає жодної програми для підтримки таких діток… Нам потрібно до кінця осені закрити збір. Допоможіть врятувати донечку, бо іншого шансу не буде. Укол коштує 2,3 мільйона доларів, ми не назбираємо вже таку суму», - сказала Мотенко.\nЧитайте також: У четвер дипломати в ООН з ініціативи України обговорять, як боротися зі СМА\nДіти Гроші Хвороба Каховка Кирило Тимошенко


За тиждень-два у Раду внесуть законопроект про скасування техогляду, - глава МВС - ZAXID.NET\nЗа тиждень-два у Раду внесуть законопроект про скасування техогляду, - глава МВС\n— 03:29, 9 квітня 2011 0 6\nВже за один-два тижні у Верховну Раду може бути внесений законопроект щодо скасування техогляду для приватних видів транспорту. Про це повідомив 9 квітня під час брифінгу у Львові міністр внутрішніх справ України Анатолій Могильов.\n«Техогляд буде відмінятися. Я вважаю, що найближчим часом, буквально тиждень-два, ми будемо вносити цей законопроект до парламенту для відміни техогляду… Для відміни не для всіх категорій транспорту. Для приватних – так», - повідомив міністр.\nЯк інформував ZAXID.NET, 20 лютого в ефірі телеканалу «Інтер» Анатолій Могильов заявив, що уряд не може зовсім скасувати техогляд автомобілів, але планує привести його у відповідність з європейськими нормами.


Київстар запускає новий сервіс - Kyivstar\nЗ 21 червня 2019 року Київстар, один з найбільших українських операторів мобільного зв’язку, запускає новий сервіс – "Кредит трансфер". Ця послуга надається неперсоніфікованим абонентам передплаченого зв’язку Київстар та дозволяє швидко і зручно поповнити рахунок абонентів Київстар та інших мобільних операторів зі свого мобільного рахунку. Контрактні абоненти можуть відправляти і отримувати кошти між особистими рахунками, які зареєстровані на одного власника. Про це повідомляється на сайті Kyivstar.\nКиївстар пояснив, що для переказу коштів необхідно буде набрати *124*YYY*380ХХХХХХХХХ# і дзвонити, де YYY – сума переказу, ХХХХХХХХХ – номер абонента, якому ви хочете переказати кошти.\nНаголошується, що при переказі до 20 гривень (включно) підтвердження не вимагається. У разі переказу суми понад 20 грн ви отримаєте відповідь з зазначенням номера, суми переказу та коду підтвердження переказу.\nНаприклад: Vy perekazuete YYY grn abonentu 380XXXXXXXXX. Dlya pidtverdzhennyia perekazu naberit ‘*125# Vartist’ perekazu — 0.00 grn.\nПеревірте правильність номера телефону та суми, яку ви хочете переказати, а потім наберіть команду підтвердження переказу.\nВартість переказу грошей: на номери Київстар — безкоштовно; на номери інших операторів — 2,5% від суми переказу. Тариф вказаний із урахуванням ПДВ та збору до Пенсійного фонду.\nНагадаємо, з 11 червня абоненти Київстар можуть завантажити новий додаток "Мережевий експерт", яке буде аналізувати якість роботи мережі мобільного оператора. Звіти, які абоненти Київстар будуть передавати оператору через додаток, допоможуть оператору планувати розширення мережі, встановлення нового обладнання.\nРаніше Київстар нагадав своїм клієнтам про безкоштовну послугу “Заміна SIM-карти”, за допомогою якої можна відновити SIM-картку в разі її втрати, крадіжки, пошкодження або блокування в результаті введення неправильного PUK-коду.\nКиївстар повертає абонентам гроші – встигніть отримати


Работа в Украине→Компании→Работа и вакансии в ООО в Киеве на RabotaPlusОООНа сайте с 15 Ноября 2006 Проверено ЗаблокированаОписание компанииТОВ “Жовті сторінки України” – лідер на вітчизняному ринку телефонних довідників серії “Yellow pages”. На ринку з1993 року. Ми вийшли на український ринок реклами, коли він лише набирав силу та проходив етап свого становлення. Що ж нового ми змогли запропонувати своїм абонентам і рекламодавцям?\nПерш за все – телефонний довідник нового зразка, створений за європейськими стандартами. Інноваційним став принцип розповсюдження видання – безкоштовне надання довідника всім його абонентам.\nПо-друге, в Україні до цього часу телефонний довідник не використовувався як рекламний носій, тому поява довідника “Жовті сторінки Київ” розширило спектр послуг, що пропонуються на рекламному ринку. Унікальні рекламні можливості, що надаються нашим довідником, широко використовуються рекламодавцями. Якщо протягом перших років кількість рекламних об’яв становила сотні, то зараз – тисячі одиниць.\nУ чому ж переКонтактная информацияАдрес:Киев, 04116 Київ, Шолуденка вул. 3, корпус 2Телефон:044 201 11 24Контактное лицо:Козлова ОксанаСайт:www.yellowpages.uaВакансии в ОООУ данной компании на данный момент нет активных вакансий.


О божечки, шо це?\nЗнову вонюча мавпа? О ні, тільки не це, ще й на такій хорошій кофтині, зараза. Ну нічого, цю теплу кофтину можна придбати, а зверху вдіти куртку і нічого не буде видно.\nВ нагрузку до мавпи видається неонародна мудрість.\n- Тихо не там, де мовчать, а там, де не пиздять -\nЩо ж, цілком слушне зауваження. Ось воно, на сайтику.\nКофтини є у двох варіантах - одна товстіша і тепліша, інша ж трохи тонша і легша. Якщо раптом ви проявите солідарність з тяжкими мистецькими буднями і замовите собі мавпу на сайті, то вам передзвонить спеціальна дуже хороша і чемна людина, та запропонує обидва варіанти на вибір.\nРозміри унісекс, пані і пацанове. Їх вказано також і в сантиметрах, для надійності.\nРедаговано в Середа, 11 жовтня 2017 09:05\nЩе в категорії: « Panove! До речі, після вчорашнього ефіру... »


Тримач жолоба Акведук Преміум до лобової дошки 125 мм теракот RAL 8004 – ціни, характеристики, відгуки | ibud.ua\nТримач жолоба Акведук Преміум до лобової дошки є надійним і якісним елементом водостічної системи. Виріб з ребрами жорсткості виготовлено з сталі товщиною 1 мм від шведського концерну SSAB. Металевий комплектуючий елемент характеризується міцністю, стійкістю до погодних впливів: сильних опадів, морозу, сонячного світла, вітру.\nТримач жолоба Акведук Преміум до лобової дошки має чотири поглиблених отвори для дюбелів, що дозволяє отримати оптимальний кут нахилу жолоба. Загин заднього фіксатора дозволяє щільно закріпити жолоб в утримувачі.\nЕлемент водостоку призначений для жолобів діаметром 125 мм. Полімерне покриття виконано в кольорі теракот (RAL 8004). Гарантія від виробника становить 50 років.\nТримач жолоба Акведук Преміум до лобової дошки 125 мм теракот RAL 8004 49 грн/шт Купити


Робочий візит експертів ВЕЛ на підприємство Запоріжсталь — Всеукраїнська екологічна ліга\n25 листопада 2016 року експерти Всеукраїнської екологічної ліги відвідали металургійне підприємство Запоріжсталь для ознайомлення з ОВНС киснево-конверторного цеху, який планується побудувати для модернізації виробництва.\nОскільки його спорудження викликало багато питань та зауважень з приводу впливу на здоров’я жителів місцевих районів та довкілля, Всеукраїнська екологічна ліга вирішила розібратися з ситуацією безпосередньо на підприємстві.\nОсобливу увагу експерти приділили не тільки опрацюванню документу, але й огляду місця будівництва конверторного цеху для підтвердження відстані між джерелом забруднення і найближчим помешканням в 1 км.\nОднією з наших вимог було опублікування ОВНС на сайті ПАТ «Запоріжсталь» для ознайомлення з ним громадськості, що було виконано (посилання http://www.zaporizhstal.com/…/cms_page_…/332/file_OVOS_6.pdf).\nКрім цього, ми виступили з пропозицією на початку наступного року провести громадські слухання з питань будівництва конверторного відділення, відділення ливарно-прокатних модулів і допоміжних виробництв з урахуванням пропозицій та зауважень науковців і громадськості.\nТаким чином, з моменту ознайомлення мешканців міста із запланованими діями ПАТ «Запоріжсталь» до часу громадських слухань має пройти не менше ніж 2 місяці, що відповідає вимогам Оргуської конвенції. Усі категорії населення матимуть змогу висловити свої зауваження та пропозиції з цього приводу.\nПромисловий комплекс м. Запоріжжя не тільки розташований в межах міста, а й знаходиться у безпосередній близькості до житлового масиву. До його складу входять основні підприємства-забруднювачі міста: ПАТ «Запоріжсталь», ПАТ «Запорізький завод феросплавів», ПАТ «Запоріжкокс», ПАТ «Український графіт», ПАТ «Дніпроспецсталь» та ін.\nУ 2014 році загальні викиди від стаціонарних джерел склали понад 206 тис. т. Основною причиною інтенсивного забруднення довкілля є застарілість технологій та обладнання, оскільки більшість з них експлуатуються на підприємствах вже 50-60 років.\nЗокрема, технологія «мокрого» тушіння коксу водою на заводі «Запоріжкокс» вже практично не використовується у світі, оскільки є надзвичайно шкідливою для довкілля та енергонеефективною. Водна пара разом з такими токсичними речовинами, як фенол, аміак та сірчисті сполуки потрапляє в атмосферу, крім цього безповоротно втрачається значна частина тепла, яка була витрачена на розігрів коксу. У 2014 році ПАТ «Запоріжкокс» викинуло в атмосферу майже 3 000 т забруднюючих речовин.\nІнше підприємство-забруднювач Запорізький завод феросплавів викидає оксиди сірки, азоту та інші отруйні речовини, і до того ж не пускає на свою територію не тільки громадськість, а й Державну екологічну інспекцію України, працівники якої мали провести планову перевірку. У 2014 році Запорізький завод феросплавів викинув в атмосферу 15709 т забруднюючих речовин.\nЗагалом промисловий комплекс міста складається з майже 10 металургійних та коксохімічних підприємств. На всіх них використовуються технології минулого сторіччя і майже ніколи природоохоронний компонент не виступає пріоритетом. Проте наша країна йде вперед, і ці підприємства будуть змушені виконувати вимоги європейських директив та міжнародних документів, зокрема Протоколу про регістри викидів і перенесення забруднювачів.


Вибір посадкового матеріалу і місце посадки троянд\nдодому Рослини Вибір посадкового матеріалу і місце посадки троянд\nПравильний вибір саджанців троянд і ідеально підібране місце для організації розарію додадуть у ваш ландшафт яскраве розмаїття фарб.\nПри виборі ділянки для висадки троянд, важливо врахувати кожну дрібницю. Прикрашаючи ділянку розарієм, уважно підходите до вибору не тільки забарвлення і різновиди цих кольорів, але також ретельно підбирайте місцерозташування, враховуючи декоративність і не забуваючи про поєднання колірної гами. Підбираючи кольори квітів, обов’язково придбайте троянди білої забарвлення. Троянди білого кольору будуть гармоніювати з будь-якими фарбами квітів, їх прийнято вважати нейтральним в кольоровій палітрі. А от різні відтінки червоних троянд, посаджені по сусідству, краще уникати.\nНа маленьких ділянках троянди облямовують краї доріжок або прикрашають зони відпочинку. Для таких місць зазвичай підходять поліантові троянди. Біля зон відпочинку організовують невеликі групові посадки з трьох-п’яти рослин, але лише одного сорту. Оформляючи клумби важливо враховувати, що кущ троянди повинен домінувати в композиції. Виграшно підкреслить красу раз, посаджені трав’янисті багаторічники з блакитними і сріблястими квітками або листям. Як варіант для подсадок підійдуть: лаванда, блакитні айстри, сільвія з темно-фіолетовими квіточками. Казково красиво виглядають троянди, висаджені на краю газону. Троянди групи флорибунда або поліантові підкреслять смарагдову бархатистість газону, а газон в свою чергу послужить ідеальним фоном для троянд. Не менш чарівно колючі красуні виглядають на тлі хвойних рослин. Вони гармонійно поєднуються як з маленькими хвойними кущами, так і з гігантами.\nДля посадки вибирають ділянку, захищений від північних і північно-східних вітрів. Однак на обраному ділянці повинна бути циркуляція свіжого повітря. Відсутність затінення, особливо в першу половину дня. Не отримуючи достатньої кількості сонячних променів, троянди цвітуть нерегулярно і дрібними суцвіттями. Уважно обстежте обраний ділянку на наявність застою талих вод і вологи під час літніх дощів. Такі ділянки непридатні для висадження троянд. Родючий грунт з додаванням великої кількості кінського гною – важливий компонент при виборі місця для вирощування троянд.\nВідповідально підходите до вибору посадкового матеріалу. Саджанці троянд бувають: кореневласні – вирощені з живців і при обробітку не дають поросль; щеплені – на кореневій системі шипшини щеплена держак окультуреного сорту. Щеплені сорти краще переносять заморозки.\nРозрізнити щеплені саджанці від кореневласних можна за помітного потовщення в зоні кореневої шийки – місця щеплення. Ідеальним посадковим матеріалом вважається саджанець з добре сформованою кореневою системою і з масою дрібних придаткових коренів. Не слід купувати саджанці з двома-трьома кострубатими товстими корінням. Кора на стеблах повинна бути гладкою, не зморшкуватою, а коріння не пересушеними.\nЯким чином шафран покращує здоров’я очей\nВчені виявили нові унікальні властивості капусти\nЧорний часник – унікальний корисний овоч


походи Петра: пустельні висоти, археологічні пам'ятки - Походи\nПіші походи Петра: Пустельні висоти, археологічні пам'ятки\nВи не можете допомогти але відчуваєте трохи 'Indiana Jones' коли hiking у Петру. Стародавнє місто, вирізане з пісковикових стін у пустелі Йордану, - це таємниця фантастичних мандрівних подорожей, яка може зробити вашу щелепу падінням.\nЯ в Йорданію протягом тижня, щоб випробувати снасті від Columbia Sportswear та інших марок, а також запустити кілька пригодних місць. Для виготовлення масивних конструкцій вирізали піщаник\nБільше зображень Петри знаходиться на сторінці 2 цієї публікації.\nціна на велосипед manta5\nСьогодні моя група вирушила досліджувати Петру, включаючи кілька миль (8 - 9 миль) піших прогулянок, сходження на невеликі вершини в парку, і, звичайно, снування на десятки руїн світового класу. Ось кілька фотографій з акції 'Індіана Джонс'.\nСпоруди, вирізані в пішохідних туристів-карликів на Петрі Похід у високу пустелю альтернативним маршрутом в Петру Кілька миль ми знаходимо цей дорогоцінний камінь Карта Петра Наближаємось до скарбниці (каньйон ігрових каналів відвідує сайт) Знаменита структура казначейства На стежці в Загляньте всередину…\nБільше зображень Петра тривало на наступній сторінці ...


Становлення молодого науковця: низький старт взято, продовжуємо працювати. — Юридичний факультет Київського національного університету імені Тараса Шевченка\n20 жовт. 00:11 |\nСтановлення молодого науковця: низький старт взято, продовжуємо працювати.\n17 жовтня 2013 року на юридичному факультеті відбулася перша лекція, присвячена написанню студентами наукових робіт. Питання такого характеру неодноразово виникали у молодих науковців, якість публікацій знаходилася на доволі посередньому рівні, про це неодноразово відмічали і викладачі, і навіть самі студенти. Поставлені проблеми так чи інакше необхідно було вирішувати, тому Наукове товариство студентів та аспірантів юридичного факультету вирішило проявити ініціативу.\nНа моє глибоке переконання на юридичному факультеті все ж таки створюються чудові умови для формування у студента особистості молодого науковця-правника, проте доволі складно подолати бар'єр високого рівня академічності матеріалу прочитаних лекцій між юними талантами і викладачами. Як наслідок, виникла ідея, яка полягала у намаганні максимально стерти такий бар'єр: понизити рівень академічної викладки, проте не забувати про наукове підгрунтя наданої студентам інформації. Окрім того, специфіка такого роду факультативних лекцій також полягає у фактично необмеженій кількості часу, яку можна приділити для того, щоб розглянути конкретне запитання, разом з тим, враховується і рівень зацікавленості студентів: підвищується діалогічна складова лекцій, що сприяє розвитку мислення молодих науковців і, сподіваємось, кращий рівень розуміння почутої інформації, адже мова йде про те, що конкретну думку кожен слухач формує у себе самостійно, розвиває власну позицію, під яку підтасовує свої ж аргументи, а не сліпо сприймає насаджений матеріал.\nДосить вдало, на мій погляд, на першій лекції було використано дидактичну гру, побачимо надалі, наскільки сильно це повпливає на рівень засвоєння інформації. Ми проаналізували, що являє собою назва роботи, розібралися із поняттями, категоріями, термінами і дефініціями, потренувалися у звуженні тем робіт.\nЗізнаюся чесно, мені було надзвичайно приємно працювати з Вами, з тими, хто прийшли на лекцію. Ваші емоції і бажання отримати щось нове заряджають на подальші кроки. Якщо Вам сподобалось, буду радий бачити на наступній, про факт проведення якої я теж повідомлю на сайті та на розкладах. Розберемося разом у тому, що таке актуальність і новизна, а потім вже і перейдемо до конкретики. Так, напевно, кожен із Вас скаже, що таке актуальність і новизна, але проблема полягає у тому, як визначити, чи відповідає написаний абзац критеріям актуальності і новизни. Можна знайти певні вимоги, проте, знову ж таки, вони розроблені на досить високому і важкому для сприйняття рівні. Наразі я готуюсь до того, щоб разом ми змогли сформулювати ряд зрозумілих для нас пунктів, які дозволять бути впевненими у тому, що ми правильно описали актуальність та новизну обраної теми. До нових зустрічей!\nЩиро Ваш, Голова Наукового товариства\n3423 Останнє редагування 20 жовт. 00:45 |