Так відзначають Міжнародний день людей похилого віку профспілки в Білій Церкві » Київська обласна рада професійних спілок\nКиївська обласна рада професійних спілок » Новини » Так відзначають Міжнародний день людей похилого віку профспілки в Білій Церкві\nТак відзначають Міжнародний день людей похилого віку профспілки в Білій Церкві\nТрадиційно багато років поспіль відзначають Міжнародний день людей похилого віку у міській організації профспілки працівників житлово-комуналного господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення. На цю тему є вірш А.Мар’янської. Тільки тут його називають Днем ветеранів профспілкового руху. Кожного року за великим святковим столом, так щоб можна було бачити один одного, збираються профспілкові активісти, які нині на заслуженому відпочинку і яким виповнилося 60 і більше років. Це люди, які в той чи інший час очолювали первинні профспілкові організації, з дня створення міської організації профспілки.\nТак і цього року, 29 вересня напередодні цього значного дня, зібралися всі ті, хто міг прийти, а їх було 27 чоловік. Для цих людей це велике свято, якого вони чекають з нетерпінням цілий рік. Почалося воно з привітання голови міської організації профспілки Мар’янської А.О. Потім вітали ветеранів теплими словами і квітами студенти Коледжу сервісу та дизайну.\nЯк і кожного разу, так і на цей раз вшанували пам’ять тих,кого втратили за цей період.\nВже так склалося, що кожного року в цей день вітають тих, хто в цьому році відзначив свій ювілей. Цього разу було 4 ювіляри:\nЄгорова Л.К. - 80 років, яка очолювала профспілкову організацію швейно- галантерейного об’єднання, Гижко Н.О. - 75 років, очолювала первинку заводу « Ремпобуттехніка», Бурський В.В. - 70 років, колишній голова первинної профспілкової організації заводу « Металіст», 65 років відзначив Поліщук А.С. і почесний наш ветеран - Відерніков А.В., який цього року відсвяткував 98 років. Це наш взірець, на якого рівняються наші колеги - ветерани.\nЧудовий концерт цим шанованим людям подарували гості із м.Жашкова. Треба було бачити ці щасливі обличчя, блиск в їх очах. Дехто навіть мав можливість протанцювати під мелодію тих пісень, а інші підспівували. Тут зрозуміло, на скільки потрібні нашим ветеранам увага і спілкування. Не хотілося розходитися. Але час плине швидко. Ветерани дякували організаторам цього заходу з надією на зустріч в майбутньому році.


В лоджії - Дзвін\nHome / Володимир Вознюк / Есеї / Число 1 (2012 рік) / В лоджії\n3/16/2012 03:16:00 дп Володимир Вознюк, Есеї, Число 1 (2012 рік)\nУвечері після спекотного дня в лоджії приємно, затишно. Так само сприймаєш і початок ночі, та їй повністю довіряти не варто – обдурить. Спочатку розслаблює, заспокоює прохолодою, але настає момент, коли вона гострими голками холоду катує безборонне, беззахисне тіло, випробовує людську витривалість і загартованість. Нині мене у цьому переконує власний досвід. А причина теперішнього перебування в лоджії, видається, сягає коренями у партійні збори кінця 1980-х років з порядком денним: «Про аморальну поведінку секретаря партбюро Токаренка Івана Олександровича».\nНі, членом керівної тоді партії не був, чим і пишаюся. Принаймні, листи другові з часів юності підписую: «Член партії людини», зазначаючи рік свого народження. Він робить аналогічно. Але тоді, у 1980-ті, мав необережність очолювати профком, навіть набув слави порядної людини, невгамовного захисника трудового колективу. Очевидно, через те і потрапив до складу комісії, котра вивчала обставини, викладені у листі-заяві на ім’я директора нашого інституту такої собі Пилипенко Ніни Іванівни. Мовилося там про негідну поведінку старшого наукового співробітника та ще й партійного ватажка Токаренка Івана Олександровича, котрий, за її твердженням, затятий націоналіст, бо розмовляє з нею тільки українською мовою, видається інтелігентною людиною, та насправді – грубіян і лиходій.\nЛиходійством вона вважала те, що наш колега безтямно закохався в її доньку Глафіру Гончарову, маму трьох малолітніх дітей, яких виховує без чоловіка. Могла б одружитися з іншим, набагато достойнішим за першого, але не може цього зробити через постійну опіку, прискіпливість і жорстокий контроль Токаренка Івана Олександровича – жодного кроку не робить без його відома. Днями навіть вибив двері до квартири доньки, бо не захотіла впускати того негідника до помешкання.\nДиректор інституту викликав до себе в кабінет мене, завідуючого кадрами, відставного полковника Кудрявцева Абрама Яковича та члена партбюро, старшого наукового співробітника Петра Петровича Никифорака, колишнього партійного функціонера. Ознайомив зі змістом листа-заяви і повідомив, що видав наказ про створення з нас трьох комісії, котра за два тижні повинна проаналізувати негідний вчинок секретаря партбюро, після чого на відкритих партійних зборах обґрунтовано поставити питання про виключення його з партії.\nДиректор і кадровик відверто недолюблювали Івана Токаренка. Петро Петрович колегував з ним, я ж був Івановим кумом, давнім приятелем, знав як доброзичливу, порядну людину. Отож вирішив поговорити з таким «зловмисником» відверто. Попередив про те, чого треба очікувати від майбутніх зборів і попросив, аби він оповів мені докладно про події на квартирі Гончарової, тобто заздалегідь усвідомив себе адвокатом, а не суддею. Знав про непросте Токаренкове життя. Син матері-одиначки. Після сирітського інтернату він влаштувався малярем у пересувній механізованій будівельній бригаді, котра обслуговувала кілька районів Київщини. Зблизився зі своєю, старшою на десять років, напарницею. Очевидно, звабила його і материнською, і жіночою ласкою водночас. У вісімнадцятилітньому віці став батьком, ще троє діточок побачили світ протягом наступних шести років. Сприяючи зростанню кількості населення, виховуючи разом із тихою, завжди мовчазною, по-домашньому турботливою і покірною дружиною нащадків, удень працював, а вечорами студіював гуманітарні науки в університеті, відтак закінчив і аспірантуру. Робітничий фах дав змогу без проблем вступити в партію, допоміг також непоганому просуванню сходами кар’єри уже і в нашому інституті. Але з часом поміж ним і дружиною виросло відчуження, котре народна мудрість пояснює дуже просто: «Знайся кінь з конем, а віл – з волом». У їхньому випадкові давалася взнаки не стільки вікова різниця, скільки різниця освітня і професійна: неповна середня у неї, вища та ще й аспірантура – у нього; вона працює малярем, він тепер – у світі науки. Спільні діти і домашні проблеми, спільні квартира і подружнє ложе, але в кожного по-своєму особливе сприйняття і трактування побаченого, почутого, здобутого.\nВ життя Івана Токаренка увірвалася тридцятилітня енергійна Глафіра Гончарова. Вона, мама трьох дітей, вивільнившись із подружніх уз, не відзначалась якоюсь надто вільною поведінкою з чоловіками, проте вільно, бездоганно володіла п’ятьма іноземними мовами. Цим спочатку і привернула увагу мого приятеля, котрому перекладала наукові праці з англійської та французької мов. Закохався. Заночував одного разу в неї, а потім, хоч би думками, і ночував, і днював постійно. І надійшов день непередбачуваних подій. Перед обідом зателефонував до своєї пасії на роботу, як попередньо домовлялися. Там, однак, відповіли, що Гончарова взяла відгул, вона сьогодні вдома. Домашній телефон озивався тільки довгими гудками. Щось трапилося? Стривожений добрався до Глафіриного помешкання. Натискав і натискав кнопку дзвінка, та ніхто не реагував. На мить видалося, що там, усередині, перед вічком щось промайнуло. Крадії, може? Щосили штовхнув двері. Вони відчинилися доволі легко – злетіло благеньке кріплення верхньої заскочки.\nУ квартирі, як оповів мені, побачив Глафіру, котра вицокувала на портативній друкарській машинці. Поруч сидів, диктуючи їй, капітан міліції. У мого кума відібрало мову. Опісля я називав його Олексою Довбушем XX століття, при кожному застіллі виспівував діалог з пісні про гуцульського опришка-месника, що стосувався моменту, коли той опинився перед зачиненими дверима оселі коханої Дзвінки:\n– Ой, чи будеш відчиняти?\nЧи буду ся добувати?\n– В мене двері тисовії,\nВ мене замки стальовії.\n– Як підкладу плечі свої,\nНе поможуть замки твої!\nТаке я дозволяв собі згодом, а тоді, побачивши Токаренка, Глафіра, ніби нічого надзвичайного не трапилося, пояснила, що неждано-негадано залишилася вдома, бо колишній однокласник, отой, присутній там капітан, попросив терміново надрукувати курсову роботу, її завтра повинен здати своєму науковому керівникові в міліцейській академії. Аби не відриватися від машинки, не зважала на телефонні дзвінки. З цієї причини і двері не відчиняла. Познайомила зі своїм однокласником, пригостила кавою. За словами Івана Токаренка, наче під гіпнозом, він випив каву і мерщій подався геть, забувши про пошкоджений ним замок. Але того ж вечора завітала до Глафіри її мама – Ніна Іванівна Пилипенко. Мешкала окремо, бувало, тижнями не заходила до доньки й онуків, а того разу не забарилася. Наступного ранку на столі нашого директора вже лежав згаданий лист, скомпонований нею.\nПісля розмови з Іваном, з’ясувавши, що мама Гончарової разом із донькою не проживає, не була безпосереднім свідком описаних подій, я подумав, що це дає підстави на зборах піддати сумніву зміст листа: чи насправді щось подібне відбувалося, чи все, викладене там, просто-напросто плід фантазії літньої жінки. Вирішив поділитися спонтанними на той час міркуваннями-припущеннями, з котрих мав намір витворити рятівне коло для Токаренка на зборах, зі знайомим працівником прокуратури. Його, вихідця із села на Рівненщині, завжди сприймав як молоду, але дуже мудру, виважену людину. Відбувши військову повинність, він вступив на правничий факультет університету цілеспрямовано: стати захисником, оборонцем і порадником простих людей, тобто своїх батьків, родичів, односельчан. Таким і був насправді, працюючи в правоохоронних органах.\nСвоєму знайомому оповів усе, з’ясоване мною, не приховуючи власних вражень і намірів. «Якщо нічого з того, про що йдеться в листі отієї Пилипенко, не зафіксоване ні міліцією, ні працівниками ЖЕКу, ні деінде, то вашому Токаренку треба твердити незворушно: «Там не був, нічого такого не робив. Це – наклеп», – порадив мені. Переказав ті слова юриста Токаренкові, а напередодні вирішальних зборів зустрівся з Глафірою Гончаровою, запропонував, якщо не ображена на мого кума і приятеля, аби написала заяву на ім’я директора про те, що жодних претензій до Івана Олександровича не має, а зміст листа її мами – інсинуація, продиктована неприязню. Вона так і зробила. Інакше не могла, бо не хотіла, зрештою, відпускати симпатичного, пристойного чоловіка.\nНа відкритих партійних зборах доповідав головний кадровик. Як я і сподівався, Кудрявцев стулив докупи стратегію комуністичної партії, рішення останніх партійних з’їздів, лист Пилипенко. Висновок запропонував однозначний: Іван Олександрович Токаренко як впроваджувач у життя поглядів українських буржуазних націоналістів, руйнівник основ сімейного життя, котрий нехтує настановами марксизму-ленінізму, що міцна сім’я –міцна держава, – не гідний бути членом комуністичної партії.\nПрисутні вислухали його мовчки, пригнічено і знічено. Жодних, звичних для завершення доповіді, хоч би млявеньких, оплесків. Я відчув, що він підготував благодатний ґрунт для слів на захист Івана, одного з улюбленців колективу. Отож розпочав свій виступ так:\n– Мені соромно брати участь у цьому ганьбиську. Не здивуюся, якщо завтра Іван Олександрович звернеться до суду, аби захистити власну гідність. А сьогодні ми, всі присутні на цих зборах, можемо стати спільниками творення наклепу на нього. Абрам Якович озвучив лист-заяву Пилипенко Ніни Іванівни, але він чомусь, я вважаю зумисне, не акцентував нашу увагу, що авторка листа проживає у місті на вулиці Леніна, 97 у 36-й квартирі, а описана нею подія начебто відбувалася на квартирі доньки за зовсім іншою міською адресою: на вулиці Авангардній, 43, у помешканні № 14. Очевидно, вельмишановному доповідачеві доцільно було б продемонструвати нам довідку від психіатра про те, що згадана товаришка Пилипенко психічно здорова та не перебуває на обліку, адже такий лист міг виникнути внаслідок певних відхилень – шизофренії, приміром. Ні, я не фахівець, не лікар-психіатр, міркувати так спонукала мене інша заява, з якою зараз ознайомлю присутніх. Більшість із вас, гадаю, погодиться з моїми припущеннями.\nУчасники зборів уп’ялися поглядами в мою персону. Над усіма зависла тиша. Лише металевим скрипом замка озвалася шкіряна папка, з котрої діставав аркуш паперу. Продемонстрував його, піднісши над головою.\n– Вслухайтесь у те, що оприлюднюю, – мовив. Розтягуючи слова, прочитав: «Я, Гончарова Глафіра Владленівна, проживаю за адресою: м. Київ, вулиця Авангардна, 43/14. Заявляю, що Іван Олександрович Токаренко – мій добрий знайомий, високоосвічена, інтелігентна людина, бував у моєму помешканні неодноразово з приводу перекладу наукових праць з англійської та французької мов, здійснюваних мною. Події, викладені в листі моєї матері, Пилипенко Ніни Іванівни, не відповідають дійсності. Того, вказаного нею дня – 20 квітня 1988 року – ні І. О. Токаренко, ні вона до моєї квартири не навідувалися. Мешкає мама окремо на вулиці Леніна, 97/36».\nЗнову підніс аркуш паперу вгору.\n– Тут є власноручний підпис авторки цієї заяви і сьогоднішня дата: 7 травня 1988 року. Переконайтесь, якщо хтось не вірить. І дозвольте запитати Івана Олександровича про те, чиє твердження правдиве – Пилипенко чи Гончарової?\n– У кожного своя правда, – пролунала несподівано філософська відповідь. Мій приятель підвівся зі свого стільця червоно-червонющий. Голову трішечки опустив, неначе під час кориди бик, готовий кинутися на тореадора. – Нікому шкоди я не заподіяв, а Гончарова вкотре підтвердила власну людяність і мудрість, ні словом не згадала про те, що ці збори ображають також її як жінку, а вона ж – особистість, шанована і в наукових, і в громадських колах, мама трьох дітей. Кожен із присутніх тут чоловіків, переконаний, бажав би мати таку дружину. Я поганьблений товаришем Кудрявцевим безпідставно, але надалі очолювати партбюро не маю морального права. Про це і заявляю.\nАудиторія сколихнулася перешіптуванням. Зашелестіло: «Молодець!», «Оце по-чоловічому...», «А вона насправді гарна!», «Славно!», «Шкода Івана Олександровича...», «Хіба так можна?!» Деякі літні жінки ховали очі у носовички. Директор, який головував на зборах, оголосив, що безпартійним варто зайнятися плановою роботою, а членам партії ще треба трохи затриматись. У своєму колі вони звільнили Токаренка від обов'язків секретаря партбюро, але членства в партії не позбавили. Здається, дали якусь догану. Повністю їхніх оргвисновків не пригадую. Пригадую, однак, значно пізніші події, котрі спричинили теперішнє перебування в лоджії.\nО, Господи! Це не перебування, а справжній мазохізм. Як по-іншому назвати моє майже смиренне відчуття катувань холодом кожної клітинки тіла, котре банний халат частково прикриває, але не зігріває? До того ж озивається голодними спазмами шлунок, нагадуючи, що наситив його минулого ранку лише легким сніданком і кавою в обід, а вечеря так і залишилася чекати на мене на столі в кухні. Деякий час зиркав туди з лоджії, але темінь вкрила і стіл, і все, що є на ньому. Дратує холод, голод, телефонні дзвінки, що долітали і долітають то зі стаціонарного, то з мобільного телефонів. Гнітить усвідомлення ніколи не очікуваного полону в мною ж обладнаній лоджії. Не знаю, коли надійде ранок, яким він буде для мене?\nТоді, після зборів, разом із кумом завершував день скромним чаркуванням у кафе. Токаренко запевняв, що він – мій довічний боржник. Особистий моральний борг зобов’язаний якось компенсувати. Порадив, аби при потребі, я згадав про його найперший – малярський – фах. Він кваліфікації не втратив, бо і тепер підробляє – ремонтує, як то кажуть, «своїм людям» квартири. То постійна і надійна підмога для сім’ї. Інакше, де брати ресурси, щоби «підняти» дітей?\nСкористався малярським фахом кума значно пізніше, аж через півтора десятка літ. Правду кажучи, він знову завів мову про свої робітничі здібності, тільки-но довідався про мою нову, оцю, на Теремківській, квартиру. Зголосився допомогти виправляти хиби будівельників, перетворювати її в затишне, ошатне гніздечко, як висловлювалася моя дружина. Ні, для мене квартира на п’ятнадцятому поверсі гніздечком не стала. Реально відчуваю це сьогодні в лоджії, такими думками неодмінно переймаюся тоді, коли не працює ліфт. Прикро було тягати догори відрами цемент, пісок, вривалися руки від усього іншого, необхідного для ремонту. Подумки визначав і вагу кожної книги зі своєї солідної книгозбірні. До під'їзду привіз вантажним автомобілем, а до квартири мусив нести на руках стоси книг. Якраз тоді і написав другові юності з «партії людини»: «Переселився жити ближче до Бога. По-справжньому підношуся до небес, коли не працює ліфт».\nЗ допомогою кума оселя справді ставала затишною. Будинок був іще не заселений, нікого не дратуючи, могли працювати і працювати. Іноді не покладали рук аж до опівночі, а доночовували на розкладачці та на невеличкій, дуже зручній, похідній, за визначенням Токаренка, канапі. Він її і подарував – за безцінь викупив у когось зі своїх попередніх клієнтів.\nВідзначати завершення опоряджувальних робіт Іван запропонував у престижному заміському ресторані «Лебедине озеро». Така ідея, власне, виникла у Глафіри Гончарової, з котрою вони таки утворили подружню пару. Видатки вона бере на себе, точніше, одна з її подруг спонсоруватиме застілля. То її гонорар за Глафірині переклади з англійської.\n– Пропозиція приваблива, та нездійсненна, – спробував заперечити. –Тепер мої фінанси не те, що співають романси, а взагалі з гаманця переселилися в магазини будівельних матеріалів, їх просто-напросто нема. Хіба не соромно погоджуватися на застілля за чужий рахунок? Скромний могорич, але не в такому дорогому ресторані, зумію організувати сам. Сам, а не хтось інший. І місця у «Лебединому озері» замовляють заздалегідь.\n– Заспокойся, прошу тебе, – посміхнувся Токаренко, – для Глафіри це шанс хоч таким чином віддячити тобі за давній-прадавній порятунок нашої з нею гідності на пам’ятних і для тебе зборах. Складається так, що і вовки будуть ситі, і кози вціліють, ще й задоволення відчують. Зі своєї приятельки Тетяни гроші за переклади Глафіра принципово брати не хоче, а та – жінка дуже і дуже не бідна. Після успішного захисту кандидатської дисертації, для якої максимально скористалася Глафіриними перекладами, постійно намагається то щось їй подарувати, то кудись запросити. Замовити столик у «Лебединому озері» для неї не проблема, достатньо телефонного дзвінка директорові ресторану. Вона і повезе нас туди.\nУ передобіддя суботньої днини до під’їзду мого будинку на Теремківській (щоправда, я тоді справедливо ще вважав себе тут чужинцем) поважно під’їхав темно-синій «Мерседес». Промінці гарячого липневого сонця, здавалося, так, аби всі запримітили, спрагло і невгамовно витанцьовували на дзеркально відполірованому автомобілі. За кермом побачив симпатичну жінку. За мить, коли вийшла з авто, впевнився: справжня красуня.\n– Оце і є знаменитий Віктор Олексійович? – запитала, простягнувши для привітання тендітну руку, котру я неочікувано для себе спочатку обгорнув долонями, а відтак і поцілував обережно, мабуть, боязко.\n– Так, мене звати Віктором, – підтвердив. – Але чим я знаменитий?\n– Науковими працями, а для мене ще й оповідями Глафіри Владленівни. Кожне її слово про вас оповите дивним пієтетом. Не знаю чому, але про Івана Олександровича від неї чула набагато менше, ніж про вас. Хоч, переконуюся, нема у цьому нічого дивного. Ваша зовнішність співпадає з моїм уявленням про вас, а ваша суть і призначення закладені навіть в імені – Віктор-переможець. Очевидно, жінкам приємно бути переможеними вами? А мене офіційно величають Тетяною Миколаївною Логвиненко-Шпаюк, для вас можу стати Танею, хоч, мабуть, удостоїтися цього не легко.\n– Поживемо – побачимо, тобто почуємо. Ви, як спостеріг, хутенько знайдете спільну мову. А тепер – вирушаймо! – пролунав голос Токаренка. Він стояв збоку біля автомобіля, Глафіра сиділа в салоні. Розцілувався з ними і примостився, за вказівкою власниці, поруч із нею на передньому сидінні. Відразу потягнувся до паска безпеки.\n– Не треба. Чи не впевнені в моїй водійській майстерності? – перепинила Тетяна Миколаївна.\n– Але ж так вимагають правила. Для даішників непристебнутий пасок –найперший привід зупинити автомобіль.\n– Не хвилюйтеся, ніхто нас не спинятиме. Навіть після того, як я з вами на брудершафт вип’ю, – заспокоїла.\nНі, не заспокоїла, а заінтригувала. Тоді ще не відав, що моя нова знайома – дружина керівника одного з підрозділів спецслужби, що номерні знаки її «Мерседеса» – надійні обереги для водія. Дещо довідався, доки долали тридцятикілометрову відстань до ресторану, а також протягом п’ятигодинного перебування там. Декілька келихів мартіні з льодом спонукали спонсорку нашого застілля – і до того доволі розкуту – до схожої на сповідь оповіді про сімейне життя-буття.\nЗакінчивши другий курс економфаку, вийшла заміж за випускника історичного факультету. Познайомилися за півроку до весілля на загальноуніверситетському передноворічному вечорі. Коли він, високий, міцної статури, темноволосий і кароокий парубок, сказав, що родом із карпатського краю, то видався їй гуцулом-легінем з одного відомого фільму довженківської кіностудії. Мабуть, тому того ж вечора погодилася на пропозицію нового знайомого поїхати разом з ним зустрічати старий новий рік у його рідному селі під Верховиною. Захопилася тамтешньою переберією – гуцульським зимовим карнавалом «Маланка». І вона, у циганському вбранні, маланкувала разом з усіма. Відтоді майбутній обранець почав називати її «зеленоокою циганочкою». Вона ж сприйняла його справжнім, а не уявним гуцулом, наступного дня. За святковою традицією предків одягнув сорочку-вишиванку, киптарик, темно-малинові сукняні штани і сардак. Стрункість підкреслював широкий шкіряний черес, голову покривала невисока чорна каракулева шапка. «О, це і є герой мого роману», – подумала.\nГуцулом-красенем уперше побачили кавалера своєї доньки також її батьки на світлині, виготовленій із зафіксованого того дня в Карпатах фотокадру. Таке враження справляв на них і після особистого знайомства. Батькові, однак, не сподобалося, що через якийсь місяць, ніби жартома, почав себе називати майбутнім зятем, а у березні вже й завів мову про одруження з їхньою одиначкою.\n– Чому так спішно? Ви ж збираєтеся не бліх ловити, а життя прожити. Та трьох місяців замало, аби збагнути, хто чим дихає. Поцілувалися, попритискалися і вирішили спільно жити? Тані ще вчитися і вчитися, а тобі, дорогий, спочатку треба визначитися з працевлаштуванням, адже створювати сім’ю начебто просто, утримувати – дуже і дуже нелегко. Поведемо про це мову через два-три роки. Я не проти такого зятя, як ти, але сьогодні згоди не дам, – прозвучало батьківське заперечення.\n– З роботою все вирішено, – не знітився потенційний зять. – Залишаюся в Києві.\n– Напевне, по комсомольській лінії? Ти, як знаю від Тані, не пасеш задніх серед ваших ленінців, один із університетських вождів. Забирають у центральні структури? – запитав батько.\n– Щось на зразок цього.\nПретендент на руку дочки не зізнався, що служитиме в КДБ, що необхідні для цього документи оформлені, а після весілля йому доведеться ще рік вчитися на вищих курсах КДБ у Тбілісі. Змовчала і Тетяна. Боялася значно гіршої реакції батька, українського інтелігента, родина котрого у 1930-ті роки постраждала від свавілля енкаведистів. Вжахнувся би відверто від перспективи мати такого зятя. А вона була безтямно закоханим, щасливим і дурним дівчиськом. По-змовницьки з нареченим подали заяву на одруження, замовили сто місць у ресторані на двадцяте липня, лише у травні сповістили родичів про дату весілля. Батько не приховував образи, але мамі вдалося його вгамувати, умовила виділити і необхідні для цього гроші.\nВідтак розпочалося спільне життя. Були мед кохання, радість від швидкого просування чоловіка по службі. Тетяна Миколаївна, щоправда, не знала всіх особливостей та нюансів тієї служби, чомусь не дивувалася, коли певний час відрекомендовувався представником бізнесової структури, несподівано для неї виявився і акціонером солідного підприємства. Саме туди після закінчення університету влаштував її на роботу. Стала провідним економістом, здобувачем наукового ступеня, дуже швидко захистила кандидатську дисертацію, нині за сумісництвом викладає у приватному вузі. Поважають колеги, люблять студенти, є гроші, вона не журиться ні сьогоднішнім, ні завтрашнім, ні далеко-далеким днем. Живе у модерному котеджі, водить престижну іномарку. За все треба дякувати чоловікові. Звичайно, дякує і цінує його. Іноді, правди ніде діти, бентежить, навіть дратує, як їй здається, чоловікове пристосуванство. Він запевняє: «Мушу орієнтуватися, звідки і куди вітер віє, чого чекати від майбутнього», але вона деякі його вчинки називає не конформізмом, як він наполягає, а саме пристосуванством. То на початку служби поза домом принципово розмовляв російською мовою, а перед всеукраїнським референдумом 1991 року переконував, що він та його колеги не допустять розвалу Радянського Союзу, адже вони мають, що втрачати, то опісля одним із перших присягнув на вірність новоутвореній Українській державі і заговорив, підкреслено принципово, рідною мовою з гуцульським акцентом. Саме завдяки цій метаморфозі налагодилися стосунки з її батьком. Але були і такі перетворення його моралі, що спонукали Тетяну Миколаївну якось назвати свого чоловіка дволиким Янусом.\n– Що, любов уже зів’яла? – зіронізував той. – Бо помідори ти і взимку їси свіжими. Чи з’явився свіжий чоловічок на горизонті?\nМабуть, вважав таку інтерпретацію жаргонної приказки про те, що без підживлення любов’ю в’януть і помідори, влучною відповіддю на жінчині претензії щодо його поведінки. Власну гординю захищав, ображаючи безпідставно і непристойно надійну, вірну супутницю життя. Нікого іншого, окрім нього, ні на горизонті, ні в найпотаємніших помислах не було і не могло тоді бути. Було нереалізоване бажання народити від коханого чоловіка схоже на нього дитя. Минали місяці за місяцями, роки за роками, а наслідків жодних. Народилася тільки зневіра у своїй здатності стати матір’ю. Обстеження і консультації у спеціалізованих клініках усе ж таки не дозволили впасти у яму відчаю. І в чоловіка начебто все у нормі. Так запевняв. Обстеження проходив також, але окремо. У ті дні, коли Тетяна Миколаївна пропонувала це зробити разом з нею, звично чула про страшенну завантаженість службовими справами. Минулого року після чергової розмови про майбутнє дитя буцімто жартома кинула: «Запропонував би симпатичній самотній жінці, котрих нині багато, народити від тебе дитину. Ми б її виростили».\nСпохмурнів. Не зронивши й слова, подався з дому. Відтоді видається, що він або ж його люди стежать за нею, бо і без її оповідей щодня знає, де була, з ким спілкувалася.\n– Може, «очі мого чоловіка» і тепер спостерігають за нами? А я спробую перевірити.\nТетяна Миколаївна підвелася зі свого місця, тримаючи в руці келих, наче збиралася сказати тост, однак мовчки пригубила мартіні, поставила келих на столик. Ще мить – і на спинці стільця опинилася її літня сукня, а вона, сама, ніби модель, яка демонструє супермодернову жіночу білизну, продефілювала до невисокого бордюру, що відгороджував плесо озерця, довкруг котрого і розмістили ресторанні столики.\n«Озеро» – друге слово у назві закладу, де ми відпочивали. Якщо вірити рекламі, природна водойма посеред столітнього лісу, яка взимку не замерзає, віддавна приваблює лебедів, а одна лебедина пара настільки зріднилася з озером, що нікуди вже звідти і не відлітає. Чи виводять там птахи-красені діток, про подальшу долю пернатої малечі не відомо нічого, зате сказано, що власник ресторану – не тільки успішний бізнесмен, депутат, а й природолюб і захисник довкілля, ініціатор інноваційних проектів. За його задумом облагородили старий ліс, проклали через нього від автомагістралі Київ–Одеса дорогу, звели над озером куполоподібну споруду. Люди, відпочиваючи в ресторані, милуються лебедями, а ті – людьми.\nЧи виникало у когось запитання: чому дно «природної водойми» забетоноване? Чому у лебедів крила підрізані? Їх вони можуть лише розпростерти над водою, але злетіти – зась. Чи не це зацікавило Тетяну Миколаївну? Вона присіла на бордюр. Зняла босоніжки, ноги опустила в озеро-басейн, шубовснула у воду і попливла до лебедів, які були приблизно за п’ять метрів од неї.\nНі, птахи не сполошились – звисока дивилися на людину, котра наближається. Коли вона майже порівнялася з ними, застережливо зашипіли і, гордовито повернувши голови на елегантних шиях у бік незнайомки, почали неспішно й велично віддалятися від неї, що необхідно було трактувати так: «Плавай собі, плавай, спробуй наздогнати нас. Та не забувай: тут стихія наша, а не твоя!» Таке тріо – попереду двоє лебедів і Тетяна Миколаївна за ними – спільно трималося недовго, але спонукало всіх у ресторані з відвертим здивуванням спостерігати за тим, що діється на воді, тобто стежити за неадекватною поведінкою молодої, красивої жінки. Надто перейнявся один чоловік: прибіг до місця старту Тетяни Миколаївни, перемовляючись із кимось по рації. Здалося, що його також підганяє бажання плавати. Проте спинився біля жіночих босоніжок. Знову щось передав по рації. Дочекався виходу нашої Афродіти з води. Простягнувши назустріч руку, допоміг перебратися через бордюр. Іншою рукою передав їй рацію. Ми й не запримітили того, бо Тетяну Миколаївну моментально оточили зо два десятки людей, ресторан заповнили оплески, вигуки «Молодець!», «Віват!»\nУже опинившись біля нас, вона повідомила:\n– «Очима мого чоловіка» виявився молодик із рацією. Що не кажіть, а життя стає веселішим. Завдяки засобам зв’язку змогла поспілкуватися зі своїм коханим. Вислухала чергові нотації: «Пам’ятай, чия ти дружина. Ти не тільки виставляєш перед своєю компанією власну жіночу принадність, а й шкодиш мені. Не забувай про мене і мою службу!»\nТетяна Миколаївна підхопила свою сукню та сумочку.\n– Причепурюся в туалетній кімнаті. Не зважайте на мої вибрики. Розважайтеся, повернуся за кілька хвилин.\nНа причепурювання витратила не кілька хвилин, а значно більше часу. Ми ні про що її не розпитували. За столом вона знову виглядала бадьорою, життєрадісною, хоч погляд таїв ледь-ледь помітний смуток.\n– Е, любі мої! Без мене, бачу, і краплі не випили. Іване Олександровичу, Вікторе Олексійовичу, так не гоже. Не зауважили, що у Глафіри Владленівни порожній келих, і самі забули, навіщо приїхали сюди. Доведеться мені взятися за чоловічу роботу. Гарно співають гуцули:\nСідай, душко, коло мене,\nГовори до мене,\nНай я чую по сумлінню,\nЧи ти любиш мене.\nЧую по говірці,\nЧи ти любиш мене щиро,\nЧи лиш при горівці.\nНаповнивши до половини бокали, продовжила:\n– Зробімо так, як вчить інша гуцульська співанка: «Ой, попиймо, пани-браття, попиймо, попиймо, та й порожнім келішечком столом покочєймо».\nГуцульські співанки, котрі Тетяна Миколаївна хутчіш за все засвоїла в чоловіковому селі під Верховиною, чомусь тоді засмутили мене: напевне, ніяк не позбудеться щасливих спогадів про нього, подумки для неї він присутній тут, у ресторані. Вона скаже слово-друге або й кине жарт – і заглиблюється в себе. Радиться з ним? Сперечається? Щось узгоджує? У такому стані також перебувала, танцюючи зі мною та з Токаренком. У неї мовби вселилася інша жінка. Зовні така ж, якою було до плавання з лебедями, але внутрішньо інакша. Кудись поділися безпосередність, розкутість. На мою пропозицію, що вже час повертатися до Києва, не заперечувала, не пропонувала продовжити застілля, чого слід було чекати від неї, від такої, якою була на початку нашого знайомства. Кивнула, погоджуючись, головою і запитала:\n– Поїдемо старим маршрутом? Спочатку відвезу вас, Вікторе Олексійовичу, на Теремківську, а потім Токаренків на Авангардну.\n– Мені б до метро, – заїкнувся я.\n– Ви щось переплутали. Додому на метро не потрапите. На Теремківській буде станція у далекому майбутньому.\n– Я поїду до дому, але до свого давнього, у Шпитьках. Спинитеся біля будь-якої станції метро. Мені б добратися до Святошино, а звідти за півгодини доїду маршрутним автобусом.\n– Шпитьки – село, де досі мешкав кум. Це за містом, за два кілометри від житомирської траси, – пояснив Іван Токаренко.\n– О, то ви багатий чоловік. Маєте квартиру в Києві та ще й заміський будинок. Значить, їдемо туди, – вирішила Тетяна Миколаївна. – Ваша дружина не дуже ревнива? Не поб’є мене за те, що стільки часу їй довелося чекати коханого чоловіка?\n– Ніхто нікого не поб’є. Вона із сином і донькою вже третій тиждень відпочиває у своєї мами у Скадовську. У Шпитьках на мене чекають хіба що Черчилль, Чапа і півень у товаристві п’ятьох курочок. Гадаю, і без мене їм було незле – зранку всіх нагодував. – Хоч мої собачки точно виглядають господаря.\n– Але ж ви не у відпустці. Мусите бувати в інституті, справлятися з господаркою в селі, ще й зробили ремонт у новій квартирі. Як ви все встигаєте? – здивувалася Тетяна Миколаївна.\n– Отак і встигаю. Звик навіть. Моя дружина кожне літо проводить із дітьми у своєї мами, а я й забув, що таке відпустка. Комусь треба залишатися вдома. Будинок у Шпитьках ми майже продали, одержали аванс. Дружина наполягла на цьому. Я був проти, але у нашій сім’ї вирішальне слово за нею. Умовила нового господаря, аби залишив собі у селі і моїх собачок. Не знаю, як відвикатиму від них, адже завжди зустрічають і проводжають мене. А яка розумниця Чапа! Я прополюю грядку, бур’ян складаю невеличкими купками, вона кожну таку купку бере зубами і відносить у відведене для бур’яну місце.\nНавіщо тепер у лоджії згадую про колишній сільський будинок, про давні події у своєму житті? Щоби зайвий раз ятрити власну душу? Оцінювати себе і свої вчинки? Таж уже давно переконався: був такою глиною, якщо не чимось іншим, з якої можна ліпити що завгодно. Дружина принаймні робила це успішно. Нині у Шпитьках мешкають ті, кого називають «новими» чи то росіянами, чи то українцями, одним словом, новими багатіями, бізнесовою елітою чи щось на зразок цього. Замість милих Черчилля та Чапи на п’ятнадцятому поверсі вигодовую кастрованого кота Пушка. Він, пухнастий, десятикілограмовий, більше схожий на вівцю, а не на своїх родичів. Єдине, чого нема, так це постійного нагадування дружини, що вона з міста, а я селюк із-під Кременця. Так було у Шпитьках, коли треба було працювати на невеличкому городі. А вона і сьогодні відпочиває на морі у Скадовську. Хоч саме завтра обіцяла повернутися до Києва.\nАле стоп, стоп! Може, пора запитати і в себе: чи не тебе мають на увазі, коли називають «помилкою природи» чи, в іншому випадку, перевертнем? Щойно подумав про очікуване повернення дружини, чого зовсім-зовсім не хотів звечора, бо виглядав Тетяну Миколаївну, Таню, Тетянку. Так уперше звернувся до неї, коли після «Лебединого озера» під’їхали до мого подвір’я у Шпитьках. Токаренко вдало напророкував, що ми хутенько знайдемо спільну мову. Авто перед воротами зустрічали Черчилль і Чапа. Безпородний Черчилль гавкнув задля годиться і підбіг, угледівши мене, радісно метляючи хвостом. Пудель Чапа зреагувала по-своєму на Тетяну Миколаївну тільки-но вона вийшла із «Мерседса». Зіпнулася на задні лапки, підібгавши передні. Це означало, що з нею можна погратися.\n– Ви сподобалися моїй Чапі, – повернувся до жінки. – А це, Чапо, познайомся, наша Таня, – випалив неочікувано для себе.\n– Дуже рада такому знайомству, – вона взяла у свої руки лапки пуделя. – А для вас, Вікторе, відтепер я назавжди Таня. Заперечень бути не може. Згода?\n– Не заперечую. Назвався грибом – лізу в кошик. Мені приємно вас так величати.\n– Завершили ремонт, отже, і ви маєте змогу податися на море, – не вгавала Тетяна Миколаївна.\n– Та ні, на море, тобто до тещі, не поїду. Дружина там побуде ще тиждень-півтора, а я до її повернення, як домовились, завезу на Теремківську нові меблі.\n– Хоч визначилися, які саме?\n– Не зовсім. Дружина виділила на них гроші з авансу за цей будинок, домовилася з одним бізнесменом, що привезе їх з Польщі, але за каталогом, який той показував, мені вони зовсім не сподобалися. Щось підбиратиму на свій смак. Ризикну.\n– Якщо будете завтра на Теремківській, ми з Іваном Олександровичем під’їхали б туди. Огляну ваші хороми, щось підкажу.\n– Двокімнатна квартира – не хороми. Завтра залишуся тут зі своєю живністю, попрацюю над розпочатим науковим опусом. На Теремківську планую добратися десь о 17-ій в понеділок, після засідання вченої ради інституту. Прикуплю всіляких миючих засобів – треба довести до пуття ванну, туалет, підлогу в помешканні. Згодом запрошу на оглядини.\nРозпрощалися, не домовившись про конкретний день наступної зустрічі. А вона відбулася таки в понеділок. Планова вчена рада завершилася швидко. В інституті не затримувався. У супермаркеті придбав усе необхідне. До чверті по сімнадцятій встиг відчистити частину ванни. За роботою не зразу й почув звук дверного дзвінка. Не збирався відчиняти, бо нікого не чекав. Єдиний, хто міг би бути, – Токаренко, але зранку в інституті він повідомив, що від'їжджає у відрядження. Хто це мене тривожить? У вічку побачив Тетяну Миколаївну, Таню.\n– Могла би збрехати, що проїжджала мимо і вирішила заглянути, та слухайте правду чистої води: захотіла побачити вас, Вікторе. Номер квартири випитала ще в суботу у Івана Олександровича. Або впускайте, або проганяйте, – пролунало з порога замість привітання.\n– Таж і я радий бачити вас! Також не буду брехати.\nВона зайшла до помешкання, діловито оглянула всі закутки.\n– Симпатично. В інтер’єрі нічого зайвого, – пожартувала, угледівши у вітальні «похідну канапу», що сиротливо притулилася до стіни. – Можна присісти? «Сідай, душко, коло мене, говори до мене...», – підморгнула кокетливо.\nВона граціозно розмістилася там. Відчув себе не Віктором-переможцем, а незграбою. Але нуртували кров, почуття! Отож і в мені ожив чоловік, спраглий жіночої ласки й любові. Наші тіла об’єднали любощі – нестримні, ненаситні, щирі. Ми були необхідними одне одному, вона – жаданою мені, а я – їй. Шторми, урагани, землетруси земного світу, мабуть, не схаменули б нас.\n– Звалилася на вашу, перепрошую, на твою голову, – прошепотіла по всьому. Загадково посміхалася, зазираючи в мої очі. – Це, як у тому фільмі «Діамантова рука», але для чоловічого голосу: «Не винен я, вона сама прийшла!» Сердься, не сердься, а я – щаслива. Нарешті знаю, що таке «сьоме небо».\n– Сталося те, що сталося. Таке обов’язково було б із нами, переконаний, якщо не тепер, то у четвер. Говорити про любов з першого погляду занадто пафосно і фальшиво, тут подіяло тяжіння людини до людини. Зустрілися двоє самітників. Мабуть, зріднилися.\nПо-рідному пестив поглядом жінку-красуню і через кілька годин за вечерею в кафетерії по дорозі до Шпитьків. Моя супутниця, почувши, що на сніданок і вечерю тепер у мене, як правило, рибні консерви та курячі яйця, наполягла, аби хоч при ній поїв по-людськи. По-різному чекав тижнями, іноді місяцями, а цього разу вже більше року, наступної зустрічі з нею.\nУ цій жінці мене приваблює все: проникливі виразні зелені очі, форми носа, губ, грудей, ніжність і запах тіла, манери поведінки, пристрасть. Одного разу ледь заглушив у собі внутрішній голос, котрий запитував: «Тобі, напевне, все це навіяно чи наворожено. Таж і звати її так само, як дружину, –Тетяна».\n– Тепер у тебе є Тетяна Перша і Тетяна Друга. Я не претендую на пріоритетність, – злукавила моя звабниця, довідавшись про те, що вони тезки з дружиною. – Вигідно. Не переплутаєш імена. Та, не дай Боже, аби з’явилася третя. Такого, переконана, не пробачать ні перша, ні друга.\nНіякої «третьої» мені не треба. Легко заплутатись і поміж двома. Виходить так, що мене влаштовують обидві. В моїй уяві вони ніби доповнюють одна одну, хоч і антиподи. У поведінці, характері однієї підмічаю те, чого немає в іншої.\nЗ першою поєднали любов ще у студентські роки, потім син і донечка. Вона сумлінна вдома, добра господиня і своєрідний диктатор: погодиться, буває, з моєю пропозицією, хоч вона їй зовсім не до вподоби, і зробить усе за своєю забаганкою. А оці її вояжі щоліта до Скадовська... Здебільшого через них виникали домашні незгоди і сварки. Поїздки до моїх батьків – проблема із проблем. Далеко. Незручно добиратися. Чого шукати в селі, коли є змога поїхати до моря. У своєї мами порається і на грядках, і консервує різну городину, чим принципово не займається у Шпитьках. Привозить звідти валізи замаринованої, квашеної продукції. Доки винесеш з вагона, доправиш до помешкання, обірвеш руки, ноги, поперек і нерви. Таке особливо дратувало, коли мешкали у селі.\nВлітку через вояжі дружини і з дітьми нечасто спілкувався. Про відпочинок на Дніпрі, на лоні природи з моєї, батькової, ініціативи, мабуть, і не пригадують. Взагалі авторитетнішою завжди була мама. Вона підтримувала устремління доньки, випускниці факультету іноземних мов, та сина, математика-програміста, виїхати за кордон. Син тепер живе в Бельгії, дочка – в Англії. Мають свої сім’ї. До Києва навідуються вряди-годи. Мріяв про нащадків – будівничих України, корисних рідному народові, а збагатив світ українськими емігрантами. Дружина переконує, що там у них визріли перспективи на майбутнє, а у нас із нею тут – лише примарні надії. Носиться з ідеєю і собі вибратися за межі Вітчизни. Я ж землю предків, їхні могили з доброї волі не покину.\n...Овва! Здається, трішки подрімав, «переглянув» сюжет анекдоту, яким днями смакувала молоденька співробітниця нашого відділу: «Якщо жінка дивиться направо, у неї є коханець. Якщо наліво – також. Дивиться прямо –коханець є неодмінно. І взагалі, якщо у жінки є голова, у неї є коханець». Привиділось, що вона, оповідачка, із приманливим блиском в очах йде Хрещатиком, зиркаючи то наліво, то направо. Чоловіків біля неї не запримітив.\nІз чим це пов’язано? Тіло переохолодилося, а мізки перегріваються? Моїх Тетян анекдот не стосується. І почуттів до них – нехай уже не таких палких, які у студентські роки спалахнули любов’ю до першої, хай уже не таких вибухових, що поєднали з другою в пору зрілості, – не затьмарювали і не затьмарюють підозри невірності та зради. Сам їх також не зраджую ні подумки, ні реально. Парадоксально, але започаткуванню стосунків з Тетяною Миколаївною, давно переконав себе, найбільше сприяла моя дружина. Навіщо подалася відпочивати тоді, коли потребував її допомоги, підтримки, іноді й елементарної поради, розривався між інститутом, новою квартирою, господаркою в селі? У здоровому, зрілому чоловікові й бажання бути із жінкою не мовчали... Хіба просто і чи варто притлумлювати потяг до неї, коли тебе ворохоблять думки, що дружина в цей час безтурботно вигрівається на морському пляжі? Пригадую ще одну сентенцію тієї молоденької співробітниці відділу. Поливаючи у кабінеті герань, видала: «Квітка без води, що жінка без сексу». Грубувато. Кинула, аби, за її ж лексикою, «випендритися». Мовилося безадресно, та зачепило конкретно мене, згадав знаковий для себе понеділок.\nЯкби такі розмірковування почула котрась із Тетян, допускаю, назвала б мене інфантильним і самозакоханим, який дбає про власний імідж «білого і пухнастого». А чи і в мене не вселився дволикий Янус? Обох жінок вважаю дарунком долі. Першу, зрозуміло, завжди іменую одною-єдиною. Стосовно другої спочатку сподівався, що вогник почуттів як спалахнув, так і згасне. Не мали ніяких зобов’язань, обіцянок поміж собою, начебто не було спільних інтересів, задумів, але вона постійно переймається моїми клопотами, проблемами, навіть темами наукових праць. Таж і питання з придбанням зручних, за ціною виробника, меблів допомогла тоді вирішити буквально за два дні. Ніколи не надокучає примхами, претензіями. Постійно виважена, надійна, начебто в «Лебединому озері» дефілювала не вона, а зовсім інша особа. Чому звернула увагу на мене? Згодом, аналізуючи її окремі фрази, оповіді, поведінку, вибудував сам для себе начебто логічну відповідь: з негативу витворюють позитив, а в неї вийшло навпаки – у її чоловікові, уявному гуцульському легіневі, проявився надто заземлений прагматик, замість кришталево чистого, бездонного неба, оглядаючи котре з карпатських верхів, стаєш, хоч і маленькою, та вільною частинкою всесвіту, він зводив над нею ковпак обмежень. Вона такого стерпіти не могла. Помстилася зв’язком зі мною. Ймовірно, я став і отим громовідводом, який врятував од руйнації їхню сім’ю? Можливо, ковтком освіжаючого повітря? А чи її в мої обійми не підштовхнуло бажання стати матір’ю? Одного разу, цілуючи пуп’янки розбуджених любов’ю персів, котрі, однак, не визрівали материнським молоком, запитав ніби між іншим:\n– Не боїшся, що понесеш від мене дитину?\n– Не хвилюйся – все під контролем. Ми з тобою не птахи-зозулі, а люди. Дитина повинна мати рідних батька і матір. Господь, вірю, змилосердиться наді мною та моїм чоловіком за паспортом.\nОбоє, виходило, пливучи за течією долі, залишилися патріархальними. Та я б не зміг нормально існувати, знаючи, що народженою від мене дитиною опікується хтось інший, чужий для мене і для неї, виховує по-своєму, прищеплює власне світобачення. Що ти вдієш, коли з нього виростатиме новітній яничар? Чи зустрінеш десь манкурта, на зразок айтматівського, а в ньому, довідуєшся, – рідна кров, ти дав йому можливість існувати на цьому світі?.. Вжахнешся дико від себе, від свого попереднього життя?\nПатріархальніший, консервативніший усе ж таки я. Нині модно дізнаватися про людину, вдаючись до гороскопів. Консерватор звичайний, натуральний – переконую себе, адже народився у рік Вола, мій зодіакальний знак – Козеріг. Таку самохарактеристику почав визначати, почувши недавно на вченій раді, що я – консервативний персонаж, інтелігент на маргінесі століть. Ні, не автор, який нотує тексти на полях книг, а людина перехідного періоду. То була реакція на мої зауваження щодо занадто заплутаного, незрозумілого без тлумачних та інших словників дослідження. Треба писати, наголошував, «людською» мовою. А то ж потрапляєш у такі словесні, стилістичні лабіринти, з яких не те що читач, а й сам автор навряд чи вибратися спроможний. Якщо написано заплутано, складно, значить, це і є наукове письмо?\nЙмовірно, деякі колеги сприймають мене і невдахою перехідного періоду. Пропонували вступати то в одну, то в іншу партію, а я відповідав, що визнаю єдину спільноту, в котрій перебуваю постійно, – «партію людини». Був активним співзасновником і учасником «Руху», таким і залишився, але до відокремленої партії, коли «Рух», по суті, роз’єднали, не увійшов. Років десять тому землякам з Кременеччини заманулося висунути мене кандидатом у депутати до Верховної Ради. Відмовився навідріз – не прагну, аби в моїй біографії вишукували те, чого зі мною ніколи не було, адже опонентам здебільшого бажано накидати на тебе якомога більше бруду. Нехай у депутати йдуть фахівці – правники, фінансисти, економісти, управлінці. Я займатимусь тим, що вмію, задля чого вчився, чим живу.\nТокаренко був також моїм товаришем по «Рухові», потім «засвітився» чи то серед ліберальних християн, чи то поміж християнських лібералів. Як на мене, суть однаково невиразна; хтось придумав таку партію під себе, задля себе, щоби вознестися на політичні небеса України. Ніхто – ні в «низах», ні у «верхах» однопартійців – Івана Олександровича не запримітив, довелося стати звичайним рядовим пенсіонером. Щоправда, остаточно не заспокоївся – тепер Токаренка знають як псаломщика, помічника настоятеля невеличкої церкви під Києвом. Настоятель – його київський сусід, колишній замполіт військової частини. Потрапив під скорочення в армії – подався у священики. Яка різниця, де служити, якщо мучить потреба хліба щоденного? Запитував свого давнього друга і недавнього колегу: «Чому ж тебе ніхто не висвятить?» – «Пропонували, та у мене, сам знаєш, стільки власних гріхів, що не маю морального права брати на себе ще більший – відмолювати чужі. Як псаломщик я лише озвучую молитву, а священик – посередник між сущими і Всевишнім», – відповів. Здається, не злукавив.\nУвірвався в пам’ять Токаренко – і згадав його улюблену фразу: «Хто про образи, а він – про гарбузи». Отак і в мене тепер виходить. З однієї думки перестрибую на іншу. Патріархальність, консерватизм, партії... А що далі? Що стосується другої в моєму житті Тетяни, то вона, як не домислюй, сучасна жінка, котра досягає бажаного, не марнує здобутого. Після одночасного з чоловіком лікування у Німеччині завагітніла. Уже шостий рік їхній доньці. Дитя зцементувало сім’ю. Тетяна поїхала за чоловіком, коли того перевели до іншого міста. Спочатку до Києва наїжджала часто, неодмінно зустрічався з нею. Радів і кількагодинному, і кількахвилинному –на декілька слів – спілкуванню. За останній рік не бачилися ні разу. А сьогодні чи, треба вважати, вчора перед обідом мене покликала до телефону секретарка директора: «З вами бажає поговорити Тетяна Логвиненко-Шпаюк. Голос приємний».\n– Алло! Слухаю! Ти звідки? – спитав, лишень приклав до вуха слухавку, ще й не переконавшись, що телефонує якраз вона.\n– Звідси, з Києва. Нагадай номер свого мобільного. Зв’яжуся з тобою по ньому через п’ять хвилин. Поговоримо.\nВийшов у коридор. Дочекався її дзвінка. Не озивалася, пояснила, бо були на те вагомі причини – заради другої дитини, також донечки, знову довелося виїжджати до Німеччини. При зустрічі розповість про все докладно. Уточнивши, що, як завжди улітку, я холостякую, запропонувала зустрітися, як і колись, отут, на Теремківській, близько 18-ої.\nПрагнення довгожданого побачення, нових оповідей про невідомі події в її житті, до того ж інтригуюче «як і колись» ще до завершення робочого дня погнали мене додому.\nЗакинув у холодильник по пляшці мартіні та шампанського, пройшовся з вологою ганчіркою по меблях, стелажах із книгами, пропилососив квартиру, розіклав на тарілочки оливки, скибочки лимонів, сир, шинку. Голос шлунка підказав ще й підсмажити судаків, придбаних вже біля під’їзду у знайомого рибалки. Ці судаки, схоже, були б зайвими до нашого столу. А в процесі їхнього приготування – кухар я нікудишній – не тільки кухня, вся квартира наповнилася димом – дихати нічим. Відчинив навстіж вікно у вітальні, двері на лоджію, освіжився під душем. Годинник показував майже вісімнадцяту. Закортіло зиркнути згори, чи ще не видно гості. О свята простота бовдура передпенсійного віку! З висоти п’ятнадцятого поверху дуже когось впізнаєш внизу? Мудро кажуть: «Якби знав, де впадеш, там підстелив би». Народ підмітив і таке: «На помилках вчаться». От і вчуся тепер наочно, а не заочно тілом і навіть душею.\nПочувши різкий звук за спиною, не відразу збагнув, що то нагадують про себе двері з кухні в лоджію, де стою. Протяг собі гайнув по квартирі та й гучно зачинив їх. Я ж продовжував затято стежити за майже карликовими фігурами людей, котрі прямують до будинку. Нарешті одна жіноча постать ходою видалася схожою на очікувану мною Тетяну. Аж тоді схаменувся, що на тілі тільки халат – не гоже, не пристойно у такому вигляді зустрічати її, треба негайно одягнути хоча би спортивний костюм. Штовхнув рукою двері з лоджії – не відчиняються. Штовхнув сильніше – так само. Перша, друга, третя... -надцята спроби... Щосили впираюся обома руками, налягаю то правим, то лівим плечем, тисну, розвернувшись, спиною – той самий результат. Завжди відчинялися від легкого дотику, а тут щось трапилося несусвітне, не піддаються – наче їх замкнули. У пісні про Олексу Довбуша Дзвінка застерігала: «В мене двері тисовії, в мене замки стальовії», але за прикладом славетного опришка – «Як підкладу плечі свої – не поможуть замки твої!» – я діяти не спроможний. Невже якась надприродна сила вирішила сьогодні помститися мені за неодноразові кепкування-наспівування Токаренкові цієї пісні? Врешті-решт докумекав: металевий «язичок», яким фіксують двері, занадто легко рухався в гнізді замка. Від удару зрушився і опустився у паз протилежної стулки дверей. Повернути його так, аби вони відчинялися, можна лише ізсередини, з кухні, але ніяк не з лоджії.\nКумекай не кумекай – такої ситуації не передбачиш і зумисне не придумаєш, оповісти – ніхто не повірить. І Тетяна не здогадалася про мою халепу. Вималював картинку: стоїть у коридорі перед порогом квартири, де обіцяно її чекати і куди чомусь не впускають, хоч вона натискає і натискає кнопку дзвінка, напружено прислухається – жодної реакції, тільки шурхотить ліфт. Не шурхотить, а жорстко скрегоче. Нехай працює так, як повинен, рухаючись униз і вгору за викликом, але йому не треба спинятися на поверсі, де кожний, хто вийде, оглядатиме її, незнайомку. Ображена, не дай Боже, з відчуттям знівеченості, – цього не допускаю – подалася геть. Може й, пішки – для самозаспокоєння.\n«Після бою кулаками не розмахують», – застерігав мене внутрішній голос. Та я не розмахував, а моделював ймовірну ситуацію, бо прикро усвідомлювати, що замість того, аби зустрічати дорогу для тебе людину, натужно, марно і знервовано вовтузився, визволяючись із безглуздого полону. Спочатку жодного звуку не чув, то вже трохи пізніше вслухався у приглушені стіною помешкання дзвінки стаціонарного та мобільного телефонів, тоді, коли переконався, що в моїй лоджії нема ні долота, ні молотка, ні манюсінького цвяшка чи дротика, лінієчки, реєчки, котрими спробував би визволити «язичок» замка з пазів стулки. Це могло дати новий, звичайно, примарний, шанс поштовхом відчинити проклятущі двері. Долотом чи цвяшком підважив би, а відтак і позривав би дерев’яні реєчки-штапики, що втримують скло у рамі дверей. Знічев’я навіть забув про подвійні шиби. Зняв би одну, а друга? Розбивати? Але де гарантія, що не покалічуся? «Похідну канапу», хвалити Бога, попри постійне бубніння дружини зберіг у лоджії – перепочивав час від часу на ній, дихав свіжим повітрям (якщо у Києві воно свіже!), тепер дочекалася, щоби стати мені прихистком.\nПрисів на канапу, аби віддихатися, заспокоїтися. Полічив до ста – так радять психологи. Нірвани досягти не вдалося. Якої нірвани сподіватися, якщо наповнився відчуттям, начебто перебуваєш у клітці? Так, ти не обмежений ґратами, ніщо, окрім природного страху, не перепиняє твій рух вправо, вліво, вниз, але це не означає, що ти щось зробиш для свого визволення. Зможеш опинитися на землі аж тоді, коли триматимеш у руках надійний і достатньої довжини мотузок. Треба ще наважитися скористатися ним – у голові паморочиться від успіхів зрідка, найчастіше – від висоти. Згадав і про пожежників, про рятівний варіант з їхніми драбинами. Співставив усі «за» і «проти» – стало невимовно сумно, занадто невтішно. Прокричав, заглушуючи відчай: «Ого-го-гов! Ога-га-га! Я тут!» Ніхто не відгукнувся, ніякого поруху у вікнах сусідів.\n«Хтось десь колись встановив, що ранок мудріший од вечора. Тепер мушу це перевірити особисто. Мушу – хочу чи не хочу – звечора чекати ранку не в затишному домашньому ліжку, а тут», – подумав і розслаблено ліг на свою канапу. Невмить, та все ж таки почав прислухатися до згасання гомону міста, розчаровано прощався із не зовсім вдалою добою. Небавом нічна прохолода подіяла елегійно – вдивлявся і вдивлявся у незліченні зорі, аж зловив себе на думці, що й вони вивчають мене. Буцім хтось звідти, згори, розбуджує пам’ять, вимагаючи переглянути, мовби кадри химерно змонтованої кінохроніки, фрагменти мого життя-буття. До цього могли спонукати і віршовані рядки Романа Кудлика, поета зі Львова, що вкарбувалися у свідомість:\nТільки ми ще не знали,\nщо себе треба шукати,\nі ще ми один одного\nзнайти тоді не могли.\nЗдається, там були і такі рядки: «А себе про себе треба спитати...»? Хоч, можливо, і сам їх доточую, бо, справді, сам у себе про себе ні разу не запитував. Іноді при голінні подивишся пильно-пильно в очі свого дзеркального відображення та й по всьому. У душу сам собі не лізеш – нема бажання. А потреби? Або ж раз у рік після перепою оглядаєш там «китайське обличчя представника української інтелігенції», аби перевірити такий словесний ляпас дружини. Але це інше, це не те, що відчуваю зараз. Настав момент істини? У кожного для цього свій час і своє місце. У мене – тепер і на лоджії п’ятнадцятого поверху?\n«Оце б від себе утекти,\nхоч на малесеньку хвилинку!\nТуди, де б ти вже був не ти,\nде б ти був тільки та частинка,\nкотра не мучить, не пече,\nтерзань і сумнівів не знає,\nпоклавши руку на плече,\nсебе про себе не питає», – знову потягнуло на поезію. Але не втікав би за велінням земного тяжіння донизу, чого зробити, аби не зашкодити собі, якраз тепер не спроможний. Утекти б до небес! Там – простір, безмежжя космічне, вольному – воля. Поселитися б на якійсь планеті, де нема проблем ні сімейних, ні виробничих, не вишукував би себе справжнього в собі. Вивчав би вже звідти життя людей, аналізував би, зважаючи на власний досвід, їхні вчинки, застерігав би од хибних ідей, намірів, од марнот. Робив би це не як такий собі зверхник, а як громадянин, котрий уже чимало побачив і дещо збагнув.\nО! Прямісінько наді мною щось доволі інтенсивно мерехтить. Оте «щось» відрізняється від усіх зірок і ніби наближається до землі. Напевне, десь у космосі спостерігають за мною. Там почули мої думки, оцінили становище, в якому опинився, і поспішають на допомогу. Хто вони, мої рятівники? Ангели? Екіпаж міжпланетного корабля? Визволять мене, вознесуть над моєю грішною землею? Ні, це не марення, адже поняття про вознесіння виникло не на голому місці, таке зафіксовано людьми. Хоч таких, як я, звичайних, земних, це навряд чи стосується.\n…Досі не мав нагоди переконатися, що в природі не тільки люди та зрідка деякі інші її творіння здатні на облесливість і підступність. Вразила цим сьогоднішня ніч. Привітно обвіяла, приголубила, майже приспала – і поволеньки, непомітно запанувала над кожною частиною, над кожною клітинкою тіла так, аби тремтів, обпечений кропивою холоду, аби оцінював себе, власні вчинки як неважливі, нікому не цікаві. Може, й моєї уваги ті вчинки не варті – що було, те відгуло? Схаменувся: ні, за себе відповідатиму я, а не хтось інший.\nВнизу біля під’їзду загавкотів собака. Таке собі посеред ночі може дозволити звичайний пес-безхатченко. «Гав-гав-гав! – помислом підтримав його. – Ти – мій спільник».\nТа собаці внизу краще, аніж отут мені. Біля нашого будинку їх ніхто не прив’язує – це тобі не сільська хата, котру необхідно охороняти. Тут собаки, якщо перед тим їх не повідстрілювали, гавкають собі, бігають, роблять те, чого забагли. А я хто? Пес біля квартири на п’ятнадцятому поверсі? Мавпа, котру визволять із клітки-лоджії? Шкода руйнувати подвійні шиби? Добре, що там звичайне скло. Важко, але вдалося переконати дружину в безглуздості її забаганки встановити броньовані двері з кухні на лоджію. Вона аргументувала: таке зробили мешканці на кількох нижніх поверхах. Заперечував: які злодії доберуться сюди і чого їм шукати у нашій квартирі?\nАле я мушу потрапити до рідної хати! «Дайте їсти, дайте пити, бо не маю де переночувати», – жартують. Мені не до жартів. Хочу їсти і пити, і спати, а яке благо – домашній туалет. Поторсав руками канапу. О, таж вона доволі легка! Підтягнув до дверей, поставив сторч, ударив нею об скло. Обидві шиби розлетілися моментально, майже беззвучно, лише кілька скалочок залишилося поміж штапиками. Мабуть, і скло виявилося моїм союзником або ж я йому набрид своєю терплячістю. Є поняття – «втома матеріалу». Отже, все на цьому світі втомлюється?\n…На мобільному телефоні – двадцять один пропущений дзвінок: один був од дружини, двадцять – од Тетяни. Нічого, відповім за годину-другу. Трохи перепочину, прийду до тями. А про що казатиму? Чим поясню свою мовчанку? Ранок підкаже – він мудріший. Співанку, котру чув я в «Лебединому озері», завершують слова:\nПокочєв я келішечком,\nА келішок – мною.\nТа не буде горувати\nБіда надо мною!\nВ лоджії Reviewed by Vasyl Markovych on 3/16/2012 03:16:00 дп Rating: 5


Шлейф для мобільного телефону Sony ST23i Xperia Miro, міжплатний. todo\tВи шукаєте\nШлейф для мобільного телефону Sony ST23i Xperia Miro, міжплатний\nКод: 844256 | Вага: 0.001 кг\tНаявність на складі:\nОпис|Подібні товари|Також дивіться|Класи якості запчастин\tШлейф для мобільного телефону Sony ST23i Xperia Miro, міжплатний - опис: Шлейф для мобільного телефону - це одна з найбільш вразливих запчастин пристрою. Шлейфи розкладних моделей мобільних телефонів зношуються досить швидко, саме тому такі шлейфи вважаються найслабшим місцем «жабок». Найчастіше шлейфи рвуться та перегинаються в ультратонких телефонах Samsung, Fly і т.д. А ось шлейфи для телефонів марок Motorola і Nokia значно рідше потребують ремонту чи заміни. Шлейфи смартфонів (КПК) є значно якіснішими, і звернень щодо їхнього ремонту фактично немає. На нашому сайті ви можете придбати за найкращою ціною оригінальний шлейф відмінної якості від заводу-виробника або його бюджетну копію. Щоб купити потрібний шлейф, достатньо лише вибрати необхідний шлейф та оформити замовлення. Ми зробимо все можливе, щоб доставити його вам якнайшвидше. Також ви можете забрати замовлення в одному з наших регіональних офісів (Києві, Дніпропетровську, Харкові, Львові). Шлейф підходить до таких моделей мобільних телефонів:Sony ST23i Xperia MiroТип шлейфу Міжплатний Також вас можуть зацікавити товари з таких категорій:Сенсорні екраниКонектори SIM-картиКорпуси\tБудь ласка, зачекайте ...


Життя іранської “Анджеліни Джолі” дала тріщину: плата за успіх виявилася непомірно високою. Politeka\nЖиття іранської “Анджеліни Джолі” дала тріщину: плата за успіх виявилася непомірно високою\n26 жовтня, 22:57\n22-річна Сахар Табар, яка прославилася на весь світ як «іранська Джолі», загриміла за грати\nБлизько місяця тому дівчину, за метаморфозами якої в Instagram стежили понад 50 тисяч підписників, звинуватили в богохульстві, підбурюванні до насильства, отриманні доходу неприйнятними методами і підштовхуванні молоді до морального розкладу. Але тільки зараз їй дали можливість все пояснити, покликавши журналістів.\nПро це повідомляє Рostimees з посиланням на The New York Post.\nЗа словами дівчини, вона була єдиною дитиною в сім’ї, а її батьки розлучилися, коли Сахар була маленькою.\nВона завжди мріяла прославитися на весь світ, але не знала, як досягти поставленої мети, поки не засвоїла: найбільше публіці подобаються вульгарні і дивні речі. Тоді вона озброїлася фотошопом, косметикою і розбавила все це своєю фантазією. Так і з’явилася «іранська Джолі».\nПопулярність сторінки Сахар злетіла після того, як вона заявила, що зробила 50 пластичних операцій. При цьому, незважаючи на схожість з американською актрисою Анджеліною Джолі, дівчина зізналася, що на такий образ її надихнула зовсім не кінодіва, а Емілі – моторошна головна героїня мультфільму «Труп нареченої».\nВона почала активно публікувати все більше і більше фото та відео, а кількість підписників росла як на дріжджах.\nМати дівчини, бачачи таку одержимість, просила дочку зав’язати з усім цим, але та не послухалася, оскільки лайки і коментарі в мережі були для неї набагато важливіші за слова рідних. Зараз же Сахар шкодує, що не послухала порад матері, тому що якби зійшла з цього шляху, то була б набагато щасливішою.\nРаніше ми писали про те, що іранська «Анджеліна Джолі» зробила ще ряд пластичних операцій і перетворилася в красуню. На всі операції дівчина в середньому витратила близько 100 тисяч доларів. Звідки такі гроші у неї, достовірно не відомо. Є інформація, що вона свого часу отримала велику спадщину.


Оптична ілюзія дозволить вам побачити свої власні мозкові хвилі - Umapalata\nдодому Різне Це цікаво Оптична ілюзія дозволить вам побачити свої власні мозкові хвилі\nКартинка у вигляді колеса нагорі – нічого більше, крім набору чорних і білих ліній. Однак якщо ви подивитеся на неї певним чином, вона почне мерехтіти. Ви можете подумати, що це звичайна стара оптична ілюзія, але насправді ви дивитеся на свої власні мозкові хвилі.\nПогляньте на колесо, а потім подивіться на точку в 10 сантиметрах від нього. Коли колесо опиниться на периферії вашого зору, ви повинні помітити, як його центр почав мерехтіти подібно дуже яскравій зірці. Як тільки ви знайдете точку, в якій починається мерехтіння, дивіться на неї протягом хвилини, а потім переведіть погляд на порожню білу стіну. Ви побачите інвертоване переливчасте колесо.\nВ недавній статті нейробіологи Родіка Соколюк і Руфін ВанРуллен доводять, що мерехтіння, яке ви бачите – насправді є фізичною маніфестацією альфа-хвиль вашого мозку. Альфа-хвилі були вперше помічені винахідником електроенцефалографії Гансом Бергером, і являють собою ритмічні зміни мозкової активності. Як правило, вони пульсують з частотою близько 10 герц – тобто, 10 разів в секунду. І саме таку частоту пульсації колеса на картинці визначають більшість випробовуваних.\nЗбіг частоти може бути чистою випадковістю, однак Соколюк і ВанРуллен виявили і пряму кореляцію між альфа-хвилями мозку суб’єкта і мерехтіння картинки. Вони пояснюють це у своїй статті:\nПотиличний альфа-ритму на ЕЕГ виявився єдиною осциляцією, яка показала взаємну зв’язок з цією ілюзією: коли альфа-амплітуда була сильна, ймовірність появи ілюзії мерехтіння зростала. Пікова частота для цих викликаних мерехтінням модуляцій показала значну ступінь кореляції у випробовуваних, альфа-частоти яких вимірювалися індивідуально під час спокою, в умовах відсутності візуальної стимуляції.\nпопередня статтяЛюбов-наркотик? 8 ознак любовної залежності, які шкодять відносинам\nПро хитру жіночу бухгалтерію … Викриваємо?


≫ Буріння скважин в Виноградеві • SuperDim\nБуріння скважин в Виноградеві\nЗНИЖКИ на буріння скважин на воду в Виноградеві\nБагаторічний досвід нашої компанії дозволяє з упевненістю заявити - ми кращі в своїй галузі! За роки своєї роботи, ми маємо безліч клієнтів по всій Україні і підтверджуємо бездоганність репутації щоденною працею. Пропонується оперативна і професійна послуга - буріння свердловин Виноградів, яка позбавить вас від необхідності вникати в складний технічний процес.\nНа сьогоднішній день, ми активно проводимо буріння артезіанських свердловин в Виноградеві, завдяки наявності спеціальної техніки, а також персоналу, який дослідно і професійно нею керує. У своїй роботі ми використовуємо сучасні машини і техніку, але в той же час, намагаємося враховувати умови в яких буде створюватися свердловина. Відштовхуючись від них, кваліфіковані фахівці нашої компанії, вибирають найбільш підходящий для буріння метод. Ми пропонуємо:\nКомбіновані методи - нас не лякають виникають на шляху перешкоди і труднощі! Працюємо з пісками та слабостійкими породами, застосовуючи спеціально розроблені методи. Ваш запит - свердловина для води Виноградів - буде виконано незалежно від складнощів процесу.\nНам знадобилися послуги спеціальної техніки для того, щоб пробурити свердловину для води в Виноградеві на дачній ділянці. Знайшли контакти вашої компанії через знайомих. У призначений термін приїхала бригада майстрів і дуже оперативно організували нам свердловину. Спасибі!\nВід чого залежить ціна буріння свердловин в Виноградеві\nБуріння свердловин в Виноградеві ціна завжди демократична і обумовлена тими процесами, які необхідно виконати майстру, щоб домогтися поставленої задачі. Вартість буріння свердловини в Виноградеві залежить від ряду моментів, які можуть вплинути на хід роботи. Клієнт може замовити буріння, яке потребує особливої терміновості - даний фактор теж може впливати на зміну стандартної ціни. Ціна залежить від ряду факторів:\nВідповіді на часті питання про буріння свердловин в Виноградеві\n⭐ Чи надає ваша компанія документи на буріння свердловини в Виноградеві?\n⭐ Що входить у вартість буріння свердловини в Виноградеві?\nСтандартна послуга буріння свердловин ціна за метр в Виноградеві включає в себе: виїзд інженера на ділянку, подачу бурильної техніки, підготовчі роботи, буріння і прокачування води.\n⭐ Як визначити глибину свердловини в Виноградеві?\nТак! Пробурити свердловину в Виноградеві взимку, завдяки тому, що грунт менш розсипчастий і добре тримає форму - простіше. Буріння можна безперешкодно проводити навіть на ділянках з високим рівнем залягання вод або болотистих територіях.


Новини України 22 березня - Кримінальна справа на артистів РФ та новий порядок роботи транспорту в "червоних" зонах | РБК-Україна\nКримінальна справа на артистів РФ та новий порядок роботи транспорту в "червоних" зонах: новини за 22 березня\nВівторок 23 березня 2021 08:30\nКабінет міністрів змінив порядок роботи транспорту в "червоних" зонах, в Польщі автобус з українцями потрапив у смертельну аварію, Україна завела справу на 23 російських артистів. Детальніше про те, що сталося в понеділок, 22 березня, - в матеріалі РБК-Україна\nКабінет міністрів змінив порядок роботи транспорту в регіонах з "червоним" рівень епідеміологічної небезпеки. Тепер обмеження щодо роботи громадського транспорту будуть встановлювати місцеві влади.\nУ Києві громадський транспорт буде працювати і під час обмежень "червоної" зони карантину.\nКарантин "червоної зони" з 24 березня вводиться у Київській та Сумській областях.\nМер Львова Андрій Садовий повідомив, що локдаун у місті продовжили до 4 квітня.\nМутовані штами британського варіанту Sars-Cov-2 спричинили нинішню хвилю епідемії в Україні. Цей варіант вірусу відрізняється критичними змінами у його ділянках і важчими клінічними проявами.\nКабінет міністрів планує поновити компенсації підприємцям, які постраждали через запровадження владою жорсткого карантину.\nЛікар перерахувала симптоми коронавірусу у дітей та закликала батьків робити тести на COVID-19, якщо вони помітили ознаки таких розладів.\nНа популярному єгипетському курорті від коронавірусу помер відомий український волонтер Юрій Юрасюк.\nПрем'єр-міністр Словаччини Ігор Матович заявив, що готовий подати у відставку на тлі скандалу з закупівлею російської вакцини від коронавіруса.\nЛокдаун в Німеччині буде продовжено до 18 квітня. Нинішні обмеження діють до 29 березня, але регіони вже готуються продовжити їх.\nВ Польщі потрапив в аварію автобус з українцями, є загиблий і постраждалі\nУ неділю вночі на території Підкарпатського воєводства в Польщі сталася смертельна ДТП з українцями. За попередніми даними, автобус, в якому було 10 осіб, врізався в огорожу і вилетів у кювет. В результаті загинула одна людина і четверо постраждали. Також стало відомо, що в аварію потрапив автобус перевізника Euroways з Києва.\nМіністерство закордонних справ України відкрило гарячу лінію і готує повернення уцілілих українців додому. В мережі з'явилося відео з місця ДТП.\nКоманда влади, і зокрема, партія "Слуга народу" все відчутніше зсуваються у правий бік політичного спектру. Чому так відбувається, які ще дії в цьому напрямку планують "слуги", як це вплине на їх рейтинги і чи бачать вони тепер Петра Порошенка своїм головним конкурентом – в матеріалі РБК-Україна.\nУкраїна завела справу на 23 артистів з РФ. Виступали на відкритті Керченського мосту\nУкраїнські правоохоронці завели кримінальну справу на 23 російських артистів, які виступали на відкритті Керченського мосту. Дії артистів кваліфікують як порушення порядку в'їзду на тимчасово окуповану територію України за попередньою змовою. Артистам загрожує позбавлення волі на строк від трьох до п'яти років.\nВ повідомленні прокуратури не вказані фігуранти кримінальної справи. Проте з відкритих джерел відомо, хто брав участь в концерті у травні 2018 року.\nМер Львова Андрій Садовий на брифінгу розповів, що люк, який вбив дитину, був на балансі "Водоканалу", та у відомстві стверджують, що напередодні проводили ремонтні роботи й встановили огорожу. Водночас Очевидці повідомили, що на момент ДТП ніякого огорожі не було.\nВ Україну мчить мокрий сніг та вітер: яким областям не пощастить\nПогода в Україні 23 березня знову не порадує громадян. Практично на всій території країни йтиме мокрий сніг, а також подує сильний вітер.


«Financial Times» визнав Харків самим ефективним в Європі містом для інвестицій - Стрічка новин Харкова\n18 травня Харківський міський голова Геннадій Кернес отримав сертифікат про перемогу в рейтингу «fDi Magazine» (спеціалізованого видання «Financial Times») «Європейські міста та регіони майбутнього 2018-2019». У категорії «Великі міста» Харків переміг у номінації «Економічна ефективність». Нагороду вручила головний редактор видання Кортні Фингар, яка приїхала на що відкрилася сьогодні конференцію «Харків: розвиток та інвестиції».\n«Ми збираємо об'єктивні дані та аналізуємо їх за кількома категоріями. Харків - велике місто, і це дуже конкурентне категорія, оскільки в Європі багато міст-важкоатлетів, розвинених і стабільних. Але наші експерти враховують також промисловий потенціал, людський капітал і стиль життя, тому що ці показники дуже важливі для інвесторів. У Харкові найнижчий рівень безробіття в Україні, він лідирує за кількістю великих інфраструктурних проектів, фінансування освіти та залучення молоді в інтелектуальна праця. Сукупність цих факторів робить його привабливим місцем для вкладень в самих різних напрямках», - сказала перед врученням сертифікату Кортні Фингар.\n«Дякую за високу оцінку, це результат спільної роботи нашої команди. Свого часу ми прийняли єдино правильне рішення - не просто триматися на плаву, а дивитися в майбутнє, вкладати в перспективу. Повноваження Харківської міської ради дозволили ініціювати ряд пропозицій щодо вкладення в інфраструктуру для найбільших інвестиційних банків Європи і світу. І сьогодні, після складних переговорів, за підтримки центральної влади і дуже професійному, зацікавленому підході наших партнерів, ці проекти працюють, будучи прикладом для інших міст України», - сказав у своєму слові Геннадій Кернес.\nЗа останній рік Харківська міська рада домовився відразу про декілька великих інвестиціях: Європейський банк реконструкції і розвитку і Європейський інвестиційний банк виділили 320 млн євро на продовження будівництва метрополітену і вагони для нього, Світовий банк вкладає 40 млн дол. у почалося будівництво багатофункціонального комплексу з переробки та утилізації побутових відходів, тривають програми іноземних інвесторів щодо реконструкції очисних споруд, модернізації тепломереж, енергоефективності житла, оновлення наземного громадського транспорту.\n«Переконаний, що великі інвестиції і успішні ідеї не приходять на порожнє місце, на сухий грунт. Безумовно, ми розраховуємо на активізацію приватного сектора, але вже сьогодні місцеве самоврядування, діючи від імені громади, бачить і пропонує перспективні напрями та отримує довіру від міжнародних донорів», - зазначив міський голова.\nЗа словами директора ЄБРР в Україні Шевки Аджунера, присутнього на церемонії, результат аналізу «Financial Times» - це незалежна і якісна оцінка, потрібна бізнесу. «Це хороша новина, яку необхідно поширювати. ЄБРР вже працює з містом з великим проектам, і це підкреслює безпека і перспективу Харкова», - сказав керівник ЄБРР в Україні.


Якщо у вас невелика квартира або стоїть питання, як заощадити простір в дитячій кімнаті, хорошим рішенням буде придбання багатофункціональної і компактної меблів. До таких меблів можна віднести диван, що трансформується в двоярусну ліжко. Даний вид дивана мало відомий на російському ринку, хоча в інших країнах він існує давно. У даній статті ми розглянемо, що з себе представляє такий диван-трансформер, які моделі представлені на ринку і за яку ціну можна купити таку чудо-меблі, також буде короткий огляд популярних моделей.\nЩо з себе являє диван-трансформер 2-х ярусне ліжко\nДиван-трансформер представляє з себе багатофункціональний диван, який при необхідності можна розкласти в двоярусну ліжко. Це може бути прямий або кутовий диван, існують різні варіанти.\nЧерез те, що конструкція вимагає особливої міцності зазвичай використовуються наступні матеріали: натуральне дерево, металеві профілі, МДФ. Фахівці не радять економити на матеріалі і купувати такі дивани з ДСП і ДВП, оскільки вони можуть бути не безпечними.\nФото: Диван розкладається в двоярусне ліжко\nДизайн диванів-двоярусних ліжок зазвичай більш-менш лаконічний для забезпечення простого функціонування механізмів розкладання. Забарвлення може бути різна. Також в деяких моделях передбачені додаткові ящики для постільної білизни, додаткових подушок, ковдр, що забезпечить ергономічність меблів.\nДо багатьом диванів такого типу додаються кріплення до стіни для запобігання загрози перекидання, якими не варто нехтувати заради безпеки. Плюси таких меблів очевидні: економія простору і багатофункціональність. Днем ніхто не здогадається, що ваш диван з легкістю може стати двох'ярусної ліжком.\nІстотними мінусами такої моделі є:\nвисока ціна - часто більше, ніж кутовий диван максимального розміру;\nобмеженість по стильовому напрямку - не підходить до класичного дизайну квартири;\nскладний механізм розкладання, в порівнянні з диваном-книжкою, наприклад, може бути не під силу жінкам і дітям;\nтруднощі з ремонтом і покупкою нових пошкоджених запчастин в зв'язку з обмеженістю тиражу.\nІснує 3 типи розкладання:\nвисувний - одне спальне місце висувається з-під іншого, при розкладеному стані вони знаходяться не в одній площині, що зручно при невисоких стелях;\nкупе - для того, щоб розкласти диван, потрібно прибрати подушки, потягнути вгору верхнє спальне місце і зафіксувати сходи і огорожа;\nтандем - підставу сидіння з колесами витягується на себе, а спинка дивана на газліфтах піднімається вгору і кріпиться до каркасу упорами.\nУ розглянутій меблів з розкладним механізмом спальне місце розкладається з дивана наверх, що перетворює її в повноцінну двоярусну ліжко. Такі дивани можна поставити в кімнатах зі стандартними стелями 2,6-2,7 м і високими. В іншому випадку, людині на верхньому ярусі буде некомфортно.\nБувають також інші механізми, наприклад, такий, коли у дивана, прикріпленого до стіни, спинка стає верхнім спальним місцем. Але ми перерахували види, поширені на нашому ринку.\nВідео: принцип роботи механізму розкладання типу "купе"\nВиди і особливості диванів-ліжок трансформерів двоярусних\nОтже, розглянемо види і особливості диванів-ліжок.\nДитячі дивани-ліжка двоярусні трансформери\nУ маленьких дитячих зручно поставити такий диван з наступних причин:\nекономія простору - більше місця для денних ігор;\nбезпеку на відміну від простої двох'ярусної ліжка, на якій діти можуть грати днем, що іноді не безпечно;\nакуратний вигляд дитячої.\nмалюкам може бути складно прибрати ліжко самостійно;\nнебезпека нічних падінь.\nДитячі дивани відрізняються від звичайних - своїм розміром, більш коротким спальним місцем і часто більш яскравим забарвленням. До дитячих меблів такого типу повинні пред'являтися особливі вимоги з безпеки: хороші матеріали і надійні механізми блокування, кріплення до стіни. Також бажано придбати таку модель, яку дитина-школяр самостійно зможе прибрати.\nДля незміцнілого організму важлива якісна підтримка спини, тому варто звернути увагу на тип матраців, включених в комплект. Вони повинні бути ортопедичними. Також при виборі варто врахувати, що сходи з плоскими або квадратними рейками є більш безпечними, ніж круглі. Не забудьте також про захист від падінь, яка може не включатися в комплект.\nДітям до 7-ми років категорично не рекомендується спати на верхньому ярусі.\nУ деяких моделях дитячих диванів може бути вбудований робочий стіл, що іноді буває дуже зручно і також економить дорогоцінні квадратні метри. Варто врахувати, що батьки повинні будуть щодня стежити, щоб блокувальні елементи були закріплені.\nМоделі для дорослих використовуються найчастіше в віталень як постійне спальне місце, наприклад, у разі якщо в однокімнатній квартирі необхідно окреме спальне місце для батьків і дитини. Також такий диван може використовуватися як гостьове спальне місце.\nФото: Різні моделі диванів трансформуються в двоярусне ліжко\nПри підборі дивана необхідно враховувати розміри кімнати і її стильовий напрям. Також варто врахувати зручність механізму розкладання, тому при покупці необхідно самостійно спробувати кілька разів розкласти і скласти диван, перевірити всі кріплення.\nЯкщо диван-трансформер не використовується як постійне спальне місце, то матраци можуть бути будь-які, якщо як постійне - то бажано ортопедичні. Також підстава матраца має витримувати вагу дорослої людини, виробник завжди вказує яку вагу може витримати та чи інша модель дивана.\nСкільки коштує диван-трансформер, який трансформується в двоярусне ліжко\nЗа ціною такі дивани коштують досить дорого, але при оцінці вартості не варто забувати, що окрема покупка дивана і двох ліжок обійшлася б набагато дорожче. До того ж саме в таких диванах використовуються більш якісні матеріали, оскільки конструкція повинна бути особливо міцної, що також обумовлює високу вартість.\nТакож вартість залежить від виду оббивки. Більш сучасні антивандальні тканини коштують дорожче звичайних, але виправдовують свою ціну більш тривалим терміном служби і зручністю в експлуатації. Така оббивка необхідна, якщо у вас є домашні тварини. Виробники пропонують на вибір різні тканини для однієї і тієї ж моделі дивана, що може істотно змінювати вартість.\nЄвропейські механізми розкладання дивана вважаються кращими за якістю, але при цьому є найдорожчими. Всі ці обставини зумовлюють ціну того чи іншого дивана-трансформера.\nДіапазон цін (в руб.)\nЦіна на такий диван-трансформер залежить від багатьох факторів: країна виробництва, механізм розкладання, оббивка. Також ціна істотно розрізняється по регіонах.\nВ цілому такі меблі можна придбати в ціновому діапазоні від 30 тис. Руб. до 200 тис. руб. і більше. Кожна сім'я може підібрати диван за своїми фінансовими можливостями.\nВ даний час такі дивани набувають все більшої популярності серед покупців, їх можна купити майже в будь-якому великому меблевому центрі.\nТакож такі дивани можна замовити в офісах і на сайтах меблевих фабрик. Далі розглянемо кілька популярних моделей російського виробництва.\nРозглянемо найпопулярніші моделі.\nВарто відзначити, що дана фірма спеціалізується на меблях-трансформер, в асортименті представлені і інші предмети меблів крім диванів. Також фірма займається постачанням самих механізмів розкладання.\nМодель Cabrio Duo має наступні характеристики:\nмеханізм розкладання купе, металевий італійського виробництва;\nматраци поліуретанові ортопедичні;\nколір можна підібрати індивідуально;\nмаксимальне навантаження - 120 кг на одне спальне місце;\nє захисний бортик;\nвисота - 135 см;\nвага - 140 кг;\nціна від 104 тис. руб.\nФонтана (Меблі розкласти!)\nдана модель повністю російського виробництва (Росія), включаючи механізм;\nдана модель повинна бути закріплена до стіни і бути приставлена до кута;\nзабороняється розташування дітей до 7 років на верхньому ярусі;\nвибір тканини обмежений певним асортиментом: одноколірні і в смужку;\nвисота 1,45 м;\nекономічна модель від 28 тис. руб.\nмеханізм розкладання купе європейського виробництва, диван може з легкістю розкласти тендітна дівчина чи підліток;\nлати можуть витримати навантаження до 50 кг на кожну;\nматраци з ортопедичною функцією;\nмеблі фірми Anderssen можна виготовити з будь-якої тканини з колекції, асортимент дуже широкий в залежності від призначення дивана і смакових уподобань покупця;\nціна від 207 тис. руб. в залежності від оббивки.\nмаксимально допустима вага на одне спальне місце - 100 кг;\nна сайті є 2 варіанти: стандартний і дитячий (підлітковий);\nколір можна вибрати будь-який згідно каталогу;\nціна від 37 тис. руб.\nзабарвлення на вибір з 73 відтінків;\nмеханізм купе вітчизняного виробництва;\nціна від 45 тис. руб.\nВідео: диван-трансформер з 3-ма спальними місцями Trio Sofa (MebelevaGroup)\nВ сучасний час чимало російських сімей живуть в малогабаритних квартирах. Дивани-трансформери розкладаються в двоярусну ліжко допоможуть зробити ваше житловий простір більш комфортним, функціональним і ергономічним. На сучасному ринку представлені різні моделі диванів такого типу, кожен покупець може вибрати модель по своєму гаманцю. Ми впевнені, що з кожним роком популярність таких диванів буде тільки зростати.


Моя хата скраю (розкриття змісту фразеологізму). Литературные изложения\nКожної весни й осені учні нашої школи беруть доля в прибиранні скверу, що розташований поблизу школи. Повз цей сквер мі йдемо до школи й повертаємося додому. З вікон кабінетів добрі видно алеї, якими іноді хтось іде, вікові дуби й тополі. Після уроків мі затримуємося, щоб трошки погуляти, побігати серед дерев або посидіти на лавці. За кожним класом закріплений свій куточок, який мі прибираємо.\nВісь і цього разу наша класна керівниця Галина Олександрівна попередила, що після уроків двадцять хвилин мі присвятимо прибиранню території. Михайло Єршов вигукнув:\n-А моя хата скраю!\n-А хіба ти мешкаєш у будинку, що поруч зі сквером? - захарчувала Настя не\nте жартома, не те всерйоз.\n-А ви знаєте, що таке хата?\n-це селянський дім в українськім селі, - відповів Василь.\n-алі ж мі мешкаємо в місті, - сказавши хтось.\n-А це означає, що Михайло мав на увазі зовсім інше, коли сказавши «моя хата скраю». - Вчителька уважно подивувалася на нас, а потім перевела погляд на Ведмедик. - Нехай він пояснити, що хотів сказати.\nМишко почервонів, алі мовчав.\n-зрозуміло, чому він мовчить. Він вирішив зізнатися нам, що прибирання\nлистя його не стосується.\nОбраз автора-повествователя в романе Пушкина «Евгений Онегин»\nВы прочитали готовую разработку: Моя хата скраю (розкриття змісту фразеологізму)\nПісля уроків я швидко збираюся й поспішаю додому. Сьогодні тато прийде додому раніше, і вся наша сім'я буде вечеряти спільно. Такий сімейний вечір буває не всякий день. Я вертаюся зі школи. Мама вже будинку й\nКаждой весной и осенью ученики нашей школы принимают участие в уборке сквера, который расположен близ школы. Мимо этого сквера мы идем в школу и возвращаемся домой. Из окон кабинетов хорошо видно аллеи, по которым иногда\nЯ дуже люблю як сучасну, так і класичну музику, люблю співати пісні. Навіть важко уявити своє життя без них. Я довго думала, яку ж із пісень назвати найулюбленішою? І прийшла до висновку, що то «Колискова»


Формула “Роттердам+”: чому українці переплатили Ахметову майже 35 мільярдів гривень | Рідна Дніпропетровщина\n10 Жовтня 2018 23:18\nЩо таке “Роттердам+”?Це методика формування ціни на паливну складову, головно вугілля, при виробництві електроенергії теплових електростанцій в Україні. Чинна з травня 2016 року з причини втрати Україною контролю над частиною Донецького вугільного басейну через війну. Майже всі шахти з антрацитовим вугіллям, на якому працює більшість ТЕС України, після окупації Донбасу опинилось на непідконтрольній території. Відтак, аби забезпечити енергетичну незалежність України від окупованих територій, було прийнято рішення купувати паливо на міжнародній біржі в Нідерландах, куди доставляють вугілля з Африки та Америки. На думку Андрія Геруса, щомісяця формула збирає надлишковий мільярд гривень. У березні 2018 року було запущено онлайн-калькулятор “Роттердам+” для розрахунку переплати споживачами електроенергії, який на вже травень 2018 нарахував 27 мільярдів гривень.


Доба на Донбасі: 16 обстрілів, два воїни отримали поранення, один - бойове травмування | Харків Тimes\nПротягом доби 11 червня збройні формування Російської Федерації 16 разів порушили режим припинення вогню. Противник обстріляв українські позиції із заборонених Мінськими домовленостями мінометів калібрів 120 мм та 82 мм, а також озброєння БМП, гранатометів різних систем, БпЛА, великокаліберних кулеметів, снайперської та стрілецької зброї.\nВ районі відповідальності оперативно-тактичного угруповання “Схід” поблизу Мар’їнки ворог тричі, впродовж доби, обстрілював опорні пункти Об’єднаних сил, використовуючи міномети 82-го калібру, гранатомети різних систем та великокаліберні кулемети.\nДва рази, у вечірній час, агресор відкривав вогонь з ручних протитанкових гранатометів, великокаліберних кулеметів і стрілецької зброї біля Новомихайлівки. Поруч з населеним пунктом Гнутове противник застосував міномети калібру 82 мм.\nНеподалік Новотроїцького російські окупанти порушили режим припинення вогню з ручних та станкових протитанкових гранатометів і стрілецької зброї, а оборонців Чермалика обстріляли зі снайперської зброї.\nПроти захисників Павлополя агресор задіяв БпЛА для скидання гранатометного пострілу та міномети калібру 82 мм, автоматичні станкові гранатомети і великокаліберні кулемети.\nВ районі відповідальності оперативно-тактичного угруповання “Північ” по оборонних укріпленнях українських воїнів неподалік Оріхового збройні формування РФ двічі вели вогонь з мінометів калібру 120 мм, станкових протитанкових гранатометів, великокаліберних кулеметів та стрілецької зброї.\nЗахисників Хутора Вільного ворог обстріляв з мінометів калібру 82 мм і великокаліберних кулеметів.\nПо українських позиціях поблизу Кримського агресор застосував озброєння БМП, автоматичні станкові гранатомети, великокаліберні кулемети і стрілецьку зброю. Також на підступах до Новоолександрівки і Луганського російські найманці вели вогонь з гранатометів різних систем і великокаліберних кулеметів.\n“Внаслідок ворожих обстрілів два військовослужбовці Об’єднаних сил отримали поранення та ще один захисник – бойове травмування”, – йдеться в повідомленні.\nЗа даними розвідки, 11 червня українські воїни знищили вісім російських окупантів та ще щонайменше вісьмох поранили.\nВ районі відповідальності оперативно-тактичного угруповання “Схід” по захисниках України біля Верхньоторецького агресор застосував гранатомети різних систем та великокаліберні кулемети.\nСмертельний спір: на Журавлівці потонув плавець


Volvo - Автосервис "Масленка" - Відповідаємо Вашим очикуванням\nНа главную » Марки автомобілів » Volvo\nVOLVO – це компанія, яка зробила питання безпеки людей пріоритетним. 57 років тому був придуманий ремінь безпеки.\nБезліч отриманих на винаходи патентів охоплюють створення нейтралізатора вихлопів, кисневий датчик, подушки безпеки, які розташовуються на боках, вертикальні задні ліхтарі та багато іншого. Згідно з оцінками Страхового інституту безпеки дорожнього руху, автомобілі цієї марки були визнані найбезпечнішими на ринку.\nШведський виробник вважається самим непередбачуваним у світі. Намагаючись чітко позиціювати свої винаходи, він кожен раз «ловить нову хвилю». Люксові автомобілі випускаються паралельно зі спортивними варіантами, спрощені моделі для молоді спокійно сусідять з комфортними машинами, призначеними для всієї родини. Покупцеві завжди є, з чого обрати.\nХто стає власником і чому\nФілософія компанії полягає в тому, що створюється не просто автомобіль для людей, а комфортний засіб пересування. Перед тим, як потрапити в масовий запуск, в машинах довго перевіряється кожна деталь і система, що пройшли стадію конструкторського схвалення. У власному випробувальному центрі співробітники компанії щодня створюють до 45-ти аварійних ситуацій, потенційно можливих на дорогах.\nАвтомобілі Вольво купляють ті, хто вже досяг певного фінансового статусу та не має бажання комусь щось доводити. Ця машина призначена для отримання насолоди від відмінної роботи всіх систем, зручного переміщення на великі відстані та спокійного керування в нічний час.\nЗа кермом Volvo люблять перебувати та чоловіки, і жінки. У транспортному засобі враховано все: надійність, краса, дизайн, зручність управління в будь-який кліматичний сезон.\nПослуги СТО Volvo у Києві\nЯкщо експлуатацію супроводжують небажані фактори, автомобілі починають виходити з ладу. Українські дороги не сприяють гарній їзді, тому водії змушені звертатися за усуненням несправностей.\nКраще все робити вчасно, щоб ремонт залишався фінансово необтяжливим. У разі дрібних поломок і необхідності поновити витратні матеріали вам проведуть діагностику та ТО.\nФахівці СТО «Масленка» орієнтуються на вимоги виробника, тому виконують перевірку і ремонт машини відповідно до заводських рекомендацій та реального стану транспортного засобу.\n– 3d розвал сходження;\n– усуненню несправностей в моторі, стартері, генераторі;\n– ремонті ходової;\n– заміні оливи та інших рідин;\n– промиванні паливної системи;\n– обслуговуванні кондиціонерів;\n– налаштуванні кута падіння світла фар.\nКлієнтам надається можливість прибути на будь-яку вподобану СТО. У нас рівноцінно функціонує в столиці 3 сервісні станції, що працюють щодня. Якщо вам зручніше правобережне обслуговування, звертайтеся на Оболонь (вул. Полярна, 19Б) або Поділ (вул. Глибочицька, 101). Тих, хто вважає за краще лівий берег Дніпра, направимо на Позняки (Дніпровська набережна, 17).\nЩоб не створювати чергу з відвідувачів, ми ввели попередній запис на певні години. Прибувши у вказаний час, ви отримаєте повноцінну увагу відповідних фахівців.\nПереваги нашої СТО Volvo в Києві\n1. Якісна діагностика, заснована на використанні сучасного обладнання.\n2. Ремонт, що виконується зі знанням роботи всіх механізмів, вузлів і систем.\n3. Швидка доставка заводських деталей при їх тимчасовій відсутності або заміна неоригінальними (за згодою клієнта), що мають аналогічні параметри експлуатації.\n4. Коректне ставлення до клієнтів, надання необхідних консультацій телефоном і в реальному режимі часу.\n5. Вартість послуг без використання прихованих платежів. Ви можете поцікавитися розцінками у менеджера, а потім зіставити побачені цифри з написаними фахівцем.\n6. Коли робляться незначні за часом ремонтно-діагностичні операції, клієнти відпочивають у кімнаті для відвідувачів.\n7. Робота, виконана найкращим чином, викликає довіру замовника і бажання регулярно обслуговуватися на СТО «Масленка».


Сучасні технології, особливості технології мобільного зв’язку, розвиваються настільки швидко, що вчорашні фантазії вже сьогодні нікого не дивують і є буденністю. Так, мобільні телефони, які ще років 10 назад служили виключно для голосового зв’язку, на даний момент є зручним інструментом для виходу в інтернет, і являють собою універсальні мобільні пристрої, які дозволяють вирішувати найрізноманітніші завдання в момент поїздок і подорожей. Не встигли люди повністю усвідомити всі переваги 3G зв’язку перед 2G, як уже з’явилося четверте покоління мобільного зв’язку – LTE. При цьому виникає цілком логічне запитання, – чим відрізняється LTE від 3G?\nВ даний час ми спостерігаємо плавний перехід від 3G зв’язку до мереж четвертого покоління. Саме технологія LTE дозволяє зробити цей перехід більш плавним і непомітним для користувачів.\n1. Що краще LTE або 3G?\nРозуміючи необхідність високошвидкісного з’єднання з інтернетом для абонентів, мобільні оператори постійно вдосконалюють свої мережі і впроваджують нові технології бездротового зв’язку. Завдяки цьому абоненти отримують більш високу якість зв’язку, більш високу стабільність і швидкість з’єднання.\nДля того щоб зрозуміти, що краще 3G або LTE необхідно більш детально розібрати два цих стандарту зв’язку.\n3G – це третє покоління бездротового зв’язку, яке поєднує в собі високу швидкість доступу до інтернету і голосовий радіозв’язок. Найбільшою популярністю користуються два стандарти зв’язку 3G:\nWCDMA (більш відомий під назвою UMTS.\nЗв’язок 3G забезпечують такі показники швидкості передачі даних:\nПри повній нерухомості користувача – 2 Мбіт / с;\nШвидкість користувача не більше 3 км / год – 348 Кбіт / с;\nПристрої, які переміщуються до 120 км / год – 144 Кбіт / с.\n1.2. LTE зв’язок\nLTE – це технологія, яка належить до четвертого покоління бездротового зв’язку. У свою чергу 4G зв’язок надає користувачам більш високу швидкість передачі даних, а також більш високу якість голосового зв’язку. До стандарту 4G відносяться такі технології, які здатні забезпечити передачу даних зі швидкістю не менше 100 Мбіт / с для рухомих абонентів і 1 Гбіт / с для нерухомих пристроїв. Однак такими швидкостями технологія LTE на сьогоднішній день не володіє, це тільки в перспективі.\nСьогодні перед абонентами не варто вибір LTE або 3G, так як технологія LTE будується таким чином, щоб мобільні пристрої могли працювати і в обох цих стандартах. Причому LTE орієнтоване саме на інтернет з’єднання. Таким чином, при виході в інтернет використовується LTE, а при голосового зв’язку – 3G.\nНа відміну від 3G зв’язку технологія LTE побудована на протоколах пакетної передачі даних з підтримкою All IP. Це в свою чергу дозволить в майбутньому знизити вартість зв’язку.\n2. Samsung Galaxy S3 4G vs Samsung S3 3G: Відео\n3. Відмінності 3G від LTE\nУ мережі LTE швидкість передачі даних для рухомих абонентів становить близько 100 Мбіт / с, в той час як 3G забезпечує всього лише 348-144 Кбіт / с.\nЗв’язок 3G на цілих 10 років старше 4G. Це означає, що зв’язок третього покоління охоплює всю країну і надає абонентам більше варіантів підключення.\nLTE підтримує пакетну передачу даних і має підтримку All IP, але при цьому 3G поєднує в собі передачу пакетів даних і голосовий трафік. Переваги технології LTE очевидні, але вона все ж має і свої недоліки, які перешкоджають різкого переходу на зв’язок 4G.\nВідмінності між 3G і LTE Ссылка на основную публикацию


З’явилось, імовірно, перше справжнє фото підбитого крейсера "Москва" — УНІАН\nЗ’явилось, імовірно, перше справжнє фото підбитого крейсера "Москва"\n2 хв. 169846\n13 квітня в акваторії Чорного моря у російський ракетний крейсер "Москва" влучили українські крилаті ракети "Нептун".\nРосія не каже, скільки військових крейсера "Москва" загинуло / twitter.com/Osinttechnical\nЗахідні OSINT-журналісти публікують можливо перше реальне фото підбитого українськими ракетами "Нептун" російського крейсера "Москва" у Чорному морі.\nПро це йдеться на сторінці OSINTtechnical у Twitter.\nЖурналісти проаналізували фото, викладене в мережу після затоплення корабля 15 квітня. На їхню думку, перш ніж піти на дно крейсер іще боровся з пожежею всередині приміщень.\nНа зроблених очевидцями знімках стовпи диму йдуть з ілюмінаторів "Москви", що дозволяє припустити великий масштаб пожежі.\nЗахисники Маріуполя будуть оборонятися до останнього - глава розвідки\nПоліція: у Маріуполі на "Азовсталі" ховаються сотні цивільних, у тому числі жінки й діти\nРакетний крейсер "Москва" пішов на дно: що відомо\n13 квітня в акваторії Чорного моря у російський ракетний крейсер "Москва" влучили українські крилаті ракети "Нептун". За даними українського військового командування, в результаті корабель отримав пошкодження, загорівся, згодом перевернувся і потонув.\nУ Міноборони РФ стверджували, що на кораблі сталася детонація боєприпасів, а потонув він при буксируванні.\nДовідка УНІАН. "Москва" - російський гвардійський ракетний крейсер. Входив до складу 30-ї дивізії надводних кораблів Чорноморського флоту ВМФ Росії. Побудований свого часу на суднобудівному заводі в Миколаєві, спочатку отримав назву "Слава", пізніше був перейменований в "Москва".\nЩе шістьом захисникам присвоєно звання Героя України - Зеленський\nЛітак, вертольоти та БПЛА: захисники України знищили п’ять повітряних цілей окупантів\nЗСУ в 16-й раз розгромили окупантів у Чорнобаївці\nМоскваЧорне мореракета Нептун