← Депіляція воском — ефективно, але хвороба\nГексикон — побічна дія: мінімальний вплив →\nЗелений чай — не тільки один із самих популярних у світі напоїв, але й, без сумніву, напій найбільш корисний. Про цілющі властивості зеленого чаю китайці, наприклад, знали ще кілька тисячоліть тому — за допомогою зеленого чаю лікували найрізноманітніші порушення, від головних болів до депресії.\nЩо робить зелений чай таким особливим\nСекрет користі зеленого чаю для здоров’я — Катехіновий поліфеноли, речовини, що мають властивості потужних антиоксидантів. Поліфеноли володіють здатністю уповільнювати ріст ракових клітин і руйнувати ракові клітини без всякої шкоди для оточуючих здорових тканин. Крім того, поліфеноли ефективно знижують рівень холестерину і уповільнюють утворення кров’яних згустків, характерне для початкової стадії тромбозу, основної причини інфарктів і інсультів.\nКорисні властивості поліфенолів, удосталь містяться в зеленому чаї, повноцінно були вивчені не так давно. Так, наприклад, з корисними властивостями поліфенолів пов’язаний так званий «французький парадокс»: серед французів, які вживають багато жирної їжі, відсоток розвитку хвороб серця значно менше, ніж серед американців. Секрет відмінного здоров’я французів, не відмовляються від жирної їжі — в червоному вині, а точніше, в поліфенолів, які містить цей напій. Поліфеноли, що містяться в червоному вині, нейтралізують шкідливий вплив на організм жирів. А не так давно вчені з’ясували, що поліфеноли, які містяться в зеленому чаї, чи не вдвічі ефективніше, ніж «винні» поліфеноли — чим і пояснюється, наприклад, рідкість захворювань серця серед японців, для яких зелений чай вже давно став «національним »напоєм. Особливий процес виробництва зеленого чаю, що виключає можливість окислення поліфенолів під впливом кисню, дозволяє зберегти всі корисні властивості поліфенолів. Саме тому зелений чай набагато корисніше для людини, ніж його найближчий «родич» — чорний чай.\nВ першу чергу, зелений чай — це відмінний засіб профілактики ракових захворювань. Американські вчені з’ясували, що для того, щоб істотно знизити ризик розвитку раку, необхідно випивати всього дві чашки зеленого чаю в день. Втім, цю кількість можна без жодних побоювань збільшувати до п’яти-шести чашок в день — у зеленого чаю немає ніяких побічних ефектів, за винятком легкої безсоння, яку може спровокувати міститься в цьому напої в невеликих кількостях кофеїн. А японські вчені Інституту дослідження ракових захворювань Сайтама з’ясували, що у жінок, які випивають п’ять або більше чашок зеленого чаю в день, рак молочних залоз розвивається набагато повільніше.\nАмериканські дослідники припускають, що вживання чотирьох і більше чашок зеленого чаю в день допомагає запобігти ревматичний артрит і, що ще корисніше, полегшити симптоми цього захворювання. І, нарешті, зелений чай корисний навіть для здоров’я зубів і порожнини рота: зелений чай нейтралізує бактерії, що провокують карієс.\nОдна з найважливіших переваг зеленого чаю полягає в тому, що цей смачний і дійсно корисний напій допомагає худнути без жодного збитку для здоров’я і підтримувати досягнутий вагу в нормі. Вчені виявили, що вживання зеленого чаю стимулює процес термогенеза в організмі, підвищуючи температуру тіла і прискорюючи обмін речовин. В результаті термогенеза організм змушений звертатися за додатковими джерелами енергії і спалювати жирові клітини, а енергія, яку організм отримує з їжею, не відкладається у вигляді нових жирових відкладень.\nДослідники навіть підрахували, що, випиваючи п’ять чашок зеленого чаю в день, можна спалити від сімдесяти до вісімдесяти калорій без всяких зусиль — і, таким чином, схуднути на півкіло за сорок три дні і на три з половиною кілограми за рік. На цьому, втім, корисні властивості зеленого чаю для схуднення не закінчуються: зелений чай регулює рівень цукру в крові і пригнічує неприємне відчуття голоду (зокрема, бажання терміново з’їсти що-небудь солодке, яким організм «сигналізує» про зниження рівня цукру в крові) .


Інтерв'ю декана Києво-Могилянської Бізнес-Школи Олександра Саврука для програми «Україна розумна».\nНещодавно декан Києво-Могилянської Бізнес-Школи Олександр Саврук узяв участь у програмі «Україна розумна» з Володимиром Єрмоленком на Громадському телебаченні. Говорили про те, хто такий сучасний лідер, чому ідея веде за собою краще, ніж людина, про відкриті системи і чому саме вони визначатимуть майбутнє. Ділимось ключовими тезами інтерв'ю.\nПро сутність бізнесу\nБізнес — це про створення цінності, і творчість тут точно присутня. І це вже не тільки про виробництво, як це було в останні 100-150 років. Це про цінність, яка має бути прийнята і в персональних, і в більш широких логіках сприйняття. Тож у нинішньому мінливому середовищі це завжди дуже творча задача.\nПро те, що приводить людей до бізнес-школи\nГроші в бізнесі — це можлива винагорода за певні зусилля. Часи, коли людина компенсувала, скажімо, напівголодне дитинство, закінчуються. Сьогодні, коли в тебе є «будинок, три сини, три дерева», чекіни в усіх музеях та на всіх островах, виникає питання: «А що далі?» Звісно, таке стається переважно після 30. І якщо людина проактивна, їй хочеться чогось більшого.\nВона є успішною за формальними ознакам, прийнятими в суспільстві. І правила, де успіх вимірюється грошима, цифрами і так далі, вже сутнісно людину більше не задовольняють. Вона хоче і може більше створювати, впливати. При цьому раніше все життя було в тих вимірах успіху. Інших правил гри вона не знала, інших точок опори, інших моделей дій, однак бачить, що вони існують десь за кордоном, у «нормальних світах». Ми намагаємося пошуки цього нового забезпечувати.\nМи у kmbs створюємо таке середовище, де в певній логіці разом міркуємо «вголос», ділимося. Учасники приносять в аудиторію свій досвід, свої сумніви, свої приховані глибинні питання. Коли бачать, що поруч такі ж, як вони, їм стає легше відкритися. Ми разом працюємо над системними знахідками, розглядаємо кейси, рефлексуємо. Ми знаходимо розуміння. Все це народжує можливість створити власну, проактивну суб’єктну логіку: «А як я тепер буду ставитися до світу, з розумінням природи людини і природи систем», як ми це називаємо, соціальних систем. Тоді наш учасник починає бачити в собі, як у керівникові, нові можливості, здатність впливати в більших масштабах.\nПро ідею та мистецтво\nМи тішимося від композиційних рішень, дизайну, синтезу. У нас є поняття модель, композиція, гармонія в моделі. Ми працюємо над створенням природних збалансованих систем, людських систем, незалежно від того, чи це компанія, чи інша спільнота. Держава, місто, міністерство, якщо треба. Немає значення, що це за спільнота, якщо вона має спільне смислове поле, відповідь на питання, для чого вона існує. Лідеру цієї спільноти, системи, треба створити Ідею — таку композицію правил, інфраструктури, матеріальних і нематеріальних речей, щоб вона стала гармонійною та існувала без «штовхання» з боку менеджера. І тут дуже багато творчості, спорідненої з сучасним, актуальним, мистецтвом.\nЛюдьми не управляють. Управляють або системами, або ролями, які беруть на себе люди. Не можна людиною управляти. Хай хтось мною покерує. Пройшли ті часи. Але, якщо я свідомо заходжу в роль, вибираю власну ідентичність через вибір ролі, тоді я приймаю правила гри, які мені пропонують. І для спільного успіху краще зіграти разом за цими правилами гри. Якщо ж ви не хочете бути в цій грі — хочете грати у футбол, а тут грають у баскетбол, то очевидно, ви не на тому місці і не в тій ролі.\nВ індустріальну епоху, та й раніше, управлінські підходи будувались на управлінцях з «божим даром», як називають харизму. Тоді це забезпечувало ефективніший вплив на людей навколо. Сьогодні ж у світі відбувається перехід від закритих систем, де хтось впливає, штовхає, а хтось на цей поштовх реагує, — до відкритих систем, із спільним смисловим полем, де свідомо об’єднуються самомотивовані суб’єкти.\nНещодавно почув цікаве слово self-starters про таких людей, які спроможні самі щось робити, приймати рішення, зі своїм баченням світу, які природним чином розуміють, що таке відповідальність за себе. Якщо вони входять у «гру», вони розуміють свою роль, міру впливу на більш широкі системи, ефективність спільних дій через цю гру. А «правила гри» — це та ідея, яку хтось має створити. Вплив через ідею набагато потужніший, системніший, аніж будь-який лобовий вплив людини на людину.\nПро ролі у відкритих системах\nУ таких системах ти не обов’язково маєш обирати роль творця ідеї. Є ролі виконавчі. Зазвичай люди тяжіють до свого природного типу реалізації власного «Я». Ми ж шукаємо сродну працю за Сковородою. Наприклад, творці нового — вони для системи стабільної не дуже зручні, але саме вони забезпечують поступ. Є піонери нових парадигм, апостоли, які беруть на себе відповідальність і впроваджують нові, але не власні, ідеї та забезпечують сталість нової системи. А є ті, хто радий просто виконувати правила гри, і всі від того тільки виграють.\nСьогодні сутнісно змінились важливі для вчорашнього дня поняття. Кордони держави сутнісно вже не є такими, як були 50 років тому, також змінився тип відносин між державою та громадянами. У бізнесі те саме — він уже не може бути регульований у логіці тільки однієї держави та конкурує і взаємодіє незалежно від державних чи культурних кордонів.\nТож через інформаційні та смислові потоки можна працювати з американцями та китайцями у одному проєкті, перебуваючи в Україні. У цьому випадку IT, енергетика, наука, освіта, військові моделі вже мають екосистемну логіку. Кластери є прикладами регіональних відкритих систем, які забезпечують як конкуренцію, так і взаємодію\nЯкщо український бізнесмен себе бачить, наприклад, в екосистемі Фейсбуку, то має працювати за стандартами Фейсбуку. Ці стандарти створюються не ним, тож він має акцептувати цю логіку і зрозуміти, яка у нього стратегія — нішевого гравця, R&D гравця тощо.\nВ Україні є люди, які створюють свої хороші пропозиції цінності для ширших систем, але їх ще інфраструктурно тут підтримують не так ефективно і швидко, як це могло би бути у більш розвинених суспільствах.\nВізьмемо, до прикладу, Ілона Маска, хоч це й трішки притертий приклад. Нещодавно якось була сказана фраза, що Роскосмос сьогодні конкурує вже не з NASA, а з «колективним Ілоном Маском», і хто виграє, як на мене, вже очевидно. Тобто суб’єкт має ідею та виходить із пропозицією на якусь професійну спільноту, і вона об’єднується. Такі умовні «долини» готових до об’єднання людей є в різних країнах, у тому числі, і в Україні. Навіть якщо вчора я із ними мав проблеми чи конкурував, сьогодні кажу: «Давайте об’єднаємо наші зусилля і полетімо на Марс», а вони відповідають: «О, як цікаво».\nВсі домовленості відбуваються зазвичай значно швидше, ніж раніше, створюється відкрита структура, у якій вже немає важких управлінських традиційних відносин всередині. Ця структура може також швидко розпастись після того, як смислова взаємодія суб’єктів завершується. У процесі суб’єктність аж ніяк не втрачається — після того, як ви створили нові можливості, кожен суб’єкт рухається далі як суб’єкт.\nДеякі речі неможливо зробити, якщо не існує екосистемної, свідомо взаємозалежної логіки відносин. Наприклад, ви хочете пересісти на електричний автомобіль, але для цього має бути заправка, ремонт, постачальники тощо. Без існування ширшої системи гравців, стандартів ви не зможете реалізувати цю ідею.\nПоки що в українському суспільстві немає розуміння необхідності цього процесу серед критичної маси людей, які приймають рішення. Але ми бачимо, що є такі прагнення у людей, які пройшли навчання у бізнес-школі — вони тяжіють до співпраці один з одним і намагаються цю логіку, культуру взаємодії розповсюджувати у своєму колі впливу.\nЧасто у наших освітніх закладах ще немає сутнісного, ціннісного ставлення до знань, умінь в контексті їх застосування у творчих діях. Університет — це дуже важлива річ, але він став продовженням середньої школи. І тут мало хто робить акцент на спроможностях — творчих, лідерських тощо. Натомість концентруються лише на навичках та компетенціях, таких собі виконавчих сутностях.\nЯ часто розповідаю учасникам kmbs про так званий сінгапурський тип освітнього «продукту» в середній школі. Там визначення починаються двома симпатичними фразами: to be able to… — створювати спроможності людини до… Знаннєвої парадигми на сьогодні вже недостатньо, все можна зараз вирішувати у 1001 спосіб. Треба знати, до чого ці знання, де їх брати і до чого їх застосовувати. Треба виховувати людину з відкритим образним і цілісним сприйняттям світу.\nСкажімо, управління — це вже далеко не економічна дисципліна. Проблема в тому, що у нас концепції «менеджменту» викладають на базі вчорашніх економічних спеціальностей. Це неправильно, бо управління — це про відносини між людьми у соціальних системах в першу чергу. А це інша природа знань.\nСередня школа має формувати людину. Формувати особистість, формувати характер, у першу чергу. І спроможність бути відкритим, самодостатнім, сильним, розуміти, як влаштований світ, робити власні висновки. Є популярна фраза «вчити критичному мисленню». Мені цього недостатньо. Критичне мислення все одно вторинне. Це означає, що щось відбулось, і я маю його критично оцінити. Творче мислення мені більш симпатичне. А ще середня школа має навчити дитину вчитися самостійно упродовж життя.\nУніверситет має давати той тип універсальних знань, після якого людина має йти вже у будь-яку спеціалізацію — від підприємницько-створювальної до науково-дослідницької.\nУ майбутньому Україна — це країна із власною ідентичністю, яка не є блідою копією західних держав, західної цивілізації, створює цінність для світової цивілізації, свій вклад. Вочевидь, вона багато чого бере й звідти, але знайшла себе, отримала досвід взаємодії з іншими цивілізаціями східного, південного типу.\nМи регулярно отримуємо «щеплення» різними ситуаціями, які дають нам можливість більше зрозуміти, хто ми є, які ми різні, яке різне у нас, українців, бачення майбутнього. Але зараз Україна відкрита, люди їздять по всьому світу, навчаються в усьому світі. Україна показала, що у нас є суб’єкти, спроможні до самоорганізації. Нам ще треба вчитись, як працювати з ідеями, створювати в собі лідерство і лідерів, які можуть працювати з комплексними ідеями, що об’єднують людей.\nКультурний аспект — вміння взаємодіяти і домовлятися — у нас теж поступово формується. Це повага до іншого, розуміння іншого, емпатія. Усе це у молоді більш-менш з’являється. Звичайно, є проблема соцмереж, які фрагментують. Адже можна через екран собі створити міні-світ і там залишитися назавжди. І тоді важливе питання: молодь, яка сидить в екрані, — чи вона бачить ширший контекст? Але наші Майдани, розвиток інтелектуальних секторів в Україні показує, що ми маємо дуже хороший людський та емоційний потенціал, який може бути проявлений у творчому сенсі. Коли ми почнемо створювати і пропонувати світу українське, яке стане затребуваним і популярним, тоді Україна відбулася.