РЕКЛАМА ЯК СПОСІБ\n6.1. Структура соціально-психологічного впливу реклами на споживача\nРекламна діяльність є різновидом соціальної взаємодії, яка відбувається між різними соціальними об’єктами: замовником реклами, її виготовлювачем і споживачем рекламної продукції. У процесі цієї діяльності формуються певні соціальні відносини. Реклама має низку функцій, основною з яких є формування у споживачів конструктивної мотивації, спрямованої на придбання рекламованих товарів (послуг).\nУ цьому зв’язку більшість авторів розглядають рекламу як сукупність соціально-психологічних прийомів і методів впливу на свідомість людини з метою формування мотиву придбання рекламованої продукції.\nПроблемі взаємовпливу людей приділяється і завжди приділялася величезна увага у соціальній психології. «Соціальна психологія, — пише Д. Майєрс, — це наука, що вивчає, як люди думають один про одного, як вони впливають один на одного і як ставляться один до одного» [37, с. 29]. Однак, на думку А. Адлера, «у багатьох людей ввійшло у звичку приймати авторитети на віру. Публіка сама бажає, щоб її дурили. Вона готова повірити будь-яким вигадкам, не перевіряючи їхній фактичний бік. Така діяльність не привнесе в життя суспільства ніякого порядку, а лише знову й знову приводитиме до бунту обманутих» [1, с. 62].\nБагато авторів, розглядаючи проблему впливів у рекламі, особливу увагу приділяють усвідомлюваним і неусвідомлюваним впливам, а також детально розглядають розбіжності між впливами раціональними, що ґрунтуються на логіці та переконливих аргументах, і нераціональними, що ґрунтуються на емоціях та почуттях.\nТак, відомий німецький (а пізніше американський) психолог, що присвятив чимало своїх праць різним аспектам реклами, Г. Мюнстерберг вважав, що вкрай ефективними є, головним чином, емоційні впливи. «Найбільш природний шлях до такого впливу, — пише Г. Мюнстерберг, — полягає в тому, що ми викликаємо яке-небудь почуття чи настрій, збуджуємо наслідування чи впливаємо навіюванням. Хто хоче панувати над людьми, той збуджує в них надію і страх, честолюбство і заздрість, любов і ненависть, марнославство і гордість. Апеляція до почуття може розімкнути вуста злочинця чи грішника і домогтися визнання у в’язниці чи у сповідальні, коли ніяка апеляція до розуму не привела б до жодного результату, і для порушення емоційних станів так само, як і для керування увагою і розумом, може бути вироблена психологічна техніка» [48, с. 148—149].\nПсихологічні впливи, або соціальні впливи, поширені і виявляються у найрізноманітніших варіантах: у стосунках дітей і батьків, учнів і вчителів, чоловіків і жінок, керівників і підлеглих, а також людей, абсолютно незнайомих один одному. Рекламну діяльність тому також можна розглядати з погляду психологічних впливів, чи соціального впливу.\nРосійський дослідник реклами М. А. Мануйлов у 1925 р. писав, що «мета реклами — вплинути на думку інших, виявити їхній інтерес і спонукати купити товар. Реклама, таким чином, займається читанням думок тих людей, до яких вона звертається, отже, вона ґрунтується на науці, яка займається пізнанням і визначенням законів мислення. Наука ця, що називається психологією, вчить нас розуміти життя і почуття індивідуума і тієї юрби, на яку\nв даному разі купець хоче вплинути своєю рекламою» [39, с. 7].\nХто ж більшою мірою піддається соціальним впливам і чому? Так, А. Адлер вважав, якщо обмежитися лише випадками «нормального» взаємного впливу, то можна виявити, що найбільше сприймають вплив ті люди, які найкраще сприймають голос розуму і логіки. З другого боку, на думку автора, ті, хто прагне очолювати і придушувати, дуже важко піддаються впливу.\nВпливи розрізняються за формами та інтенсивністю. Найбільш простою і поширеною формою, напевно, можна вважати «соціальну фасилітацію» — присутність інших людей у момент виконання якихось дій людиною, а найбільш складною — численні види гіпнозу, психологічні механізми якого дотепер вивчені недостатньо.\nДослідження можливостей впливів у рекламі сприяють розв’язанню низки проблем: наукових, технологічних, етичних та ін. Розв’язання їх визначає характер психологічних рекомендацій щодо здійснення збуту товарів та організації рекламних заходів у бізнесі.\nРис. 2.5. Механізм соціально-психологічного\nСлід зазначити, що ставлення самих підприємців до даного питання неоднозначне. З цього приводу їх можна поділити на дві великі групи. Перші вважають, що думки людей цілком залежать від реклами, від її психологічного впливу на споживачів. Такі підприємці витрачають великі кошти на проведення рекламних кампаній і менше уваги приділяють якості і конкурентоспроможності своєї продукції. Інші, навпаки, вважають, що реклама не має потреби у психологічному забезпеченні і повинна поширюватися у вигляді простої і доступної споживачу інформації. Якщо у першому випадку бізнесмени переоцінюють можливості психології, то в другому — вони її явно недооцінюють.\nУ структурі соціально-психологічного впливу реклами на споживача звичайно виділяють три напрями: когнітивний (пізнавальний), емоційний (афективний), поведінковий (конативний). На рис. 2.5 наведено механізм соціально-психологічного впливу реклами на споживача.\n6.1.1. Когнітивний напрям рекламного впливу\nКогнітивний компонент рекламного впливу пов’язаний з тим, як рекламна інформація сприймається, розуміється і засвоюється людиною. Вивчення когнітивного компонента передбачає аналіз низки процесів опрацювання інформації, таких як відчуття та сприйняття, пам’ять, уява, мислення, мовлення тощо.\nРекламна продукція може бути неоднорідною за якістю — і це по-різному впливатиме на когнітивну сферу людини. У результаті рекламне оголошення неоднозначно сприйматиметься і запам’ятовуватиметься окремими людьми, що створюватиме різний ступінь готовності до дії.\nОскільки одне із головних завдань рекламного впливу полягає саме у виділенні рекламованого товару чи послуги, привернення до нього уваги споживача, дослідження когнітивних процесів психіки актуально в рамках рекламної діяльності.\nВелике значення в рекламі має мова візуальних образів. Вона сприймається швидше і легше та більш точно порівняно з вер-\nбальною мовою (текстом).\nЗаголовки та основний текст як символи, які треба прочитати\nі витлумачити, більш абстрактні і, отже, складніші для опрацювання, ніж ілюстрації, які візуально сприймаються як відтворення реальності.\nОбрази безпосередньо адресовані почуттям людини. Їхній зміст можна зрозуміти за допомогою добре налагодженого на рівні свідомості процесу.\nРеклама повинна відповідати дуже важливому принципу — принципу цілісності. Коли говорять про «неподільне ціле» у рекламі, мають на увазі фізичну, психологічну чи символічну сукупність з такими міцними внутрішніми зв’язками, що її компоненти не можуть бути відділені без істотних втрат властивостей цілісної сукупності.\nУ рекламі всі її елементи — ілюстрації, заголовки, текст, логотип, верстка елементів і загальний образ — тісно взаємодіють та в рамках єдиної сукупності визначають загальний ефект реклами.\nПсихологи за допомогою спеціальних досліджень встановили, що «просвітління» (момент усвідомлення вирішення проблеми) відбувається миттєво, за рахунок одноразового сприйняття сукупності взаємозалежних чинників, а не вивчення кожного окремого елемента. Вони дійшли висновку, що саме синтез чинників породжує рішення. Саме в той момент, коли суб’єкт усвідомлює значення зв’язків, і відбувається «просвітління». Він сприймає, «схоплює» зміст сукупності, знаходить певне рішення і, отже, запам’ятовує його.\nДослідники також визначили, що процес і механізм сприйняття взаємозв’язків універсальні і відбуваються автоматично. У всіх людей механізм сприйняття абсолютно однаковий. Він\nє об’єктивним результатом процесу еволюції людини. Це означає, що психологи знайшли той універсальний механізм сприйняття, який трансформує відчуття людини в осмислену інформацію. Встановлено, якщо у відчуттях не міститься достатньої кількості елементів і корисних даних для формування осмисленої закінченої ідеї, то виникає неясність, яку треба усунути. Коли ж сукупність відчуттів достатня для формування осмисленої ідеї, то отримані дані зливаються у зрозумілу картину і запам’ятовуються.\nУ кінцевому підсумку, людина сприймає рекламу згідно із «законом стислості», що є базовим у психології сприйняття. Він говорить про те, що всі зовнішні відчуття зводяться людиною до найпростіших і зручних форм: щоб зрозуміти щось, мозок людини розбиває складні зовнішні відчуття на безліч основних, найпростіших образів і форм. Якщо вони не повні чи не ідеальні, то людина намагається вгадати, якими вони мають бути.\nВізуальні образи повинні відповідати низці вимог. Для простоти сприйняття їхня структура має бути чіткою і зрозумілою. Психологи, що займаються вивченням сприйняття оточення як єдиного цілого, стверджують: щоб об’єкт виділявся на своєму тлі, він має бути контрастним, об’єкт створюється як центр і сила, що поєднує форму і розмір, близькість і подібність. При цьому товар повинен бути домінуючим образом, який виділяється на більш нейтральному тлі. Важливим психічним процесом, що безпосередньо стосується сприйняття реклами, є мислення.\nМислення — це узагальнене відображення у свідомості людини предметів і явищ у їхніх закономірних зв’язках і відносинах.\nІснує безліч видів розумових операцій, таких, як порівняння, абстрагування (відволікання), конкретизація, аналіз, синтез, узагальнення, встановлення аналогій, асоціювання, судження, умовивід та ін. Усі вони активно використовуються у рекламі, особливо асоціативне мислення.\nТаким чином, активізація пізнавальної потреби — могутній психологічний чинник у рекламі. Реклама ставить запитання, прагнучи створити незавершений образ, викликати пізнавальну потребу. Тоді пропонована відповідь завжди містить інформацію про переваги рекламованого товару. За результатами психологічних досліджень, близько 80 % усіх людей зазнають дискомфорту у разі незавершеності образу, що виникає в їхній свідомості.\n6.1.2. Емоційний напрям рекламного впливу\nАфективний (емоційний) компонент рекламного впливу визначає емоційне ставлення до об’єкта рекламної інформації: ставиться до нього суб’єкт із симпатією, антипатією, нейтрально чи суперечливо.\nДослідження психологічних аспектів рекламної діяльності передбачає аналіз таких її сторін, які викликають у людини емоційне ставлення до реклами, до самого товару, що формує в результаті бажання чи небажання купити його.\nЕмоціями називають такі психічні процеси, в яких людина безпосередньо особисто переживає своє ставлення до тих чи інших явищ навколишньої дійсності чи в яких одержують своє суб’єктивне відображення різні стани організму людини.\nУ психології вважається, що численні людські емоції можуть бути описані декількома базовими складовими: любов, радість, щастя, подив, сум, страждання, страх, гнів, лють, відраза, презирство, провина та ін. Вони виражаються у безлічі індивідуальних особливостей. Наприклад, прояв люті чи страху в одного відбувається зовсім інакше, ніж у іншого. Таким чином, безпосереднє переживання діючих на індивіда явищ і ситуацій здійснюється в різноманітних формах емоційних переживань, що відкладаються в емоційній пам’яті. На емоційну пам’ять сильний вплив чинить яскравість вражень.\nЯк відомо, у людей, крім зорової, дуже стійкої пам’яті є пам’ять емоційна, котра працює за принципом: приємно — неприємно, сподобалося — не сподобалося. Рекламні матеріали неминуче навіюють неусвідомлені емоційні образи. Відповідно до психосемантичних шкал емоційний образ чогось може бути описаний як новий чи старий, швидкий чи повільний, свіжий чи черствий, гладкий чи шорсткий, свій чи чужий тощо. Пам’ять на емоційні образи та емоційні стани — одна з найміцніших.\nВстановлено, що емоційна пам’ять набагато сильніше, ніж інші види пам’яті, впливає на ухвалення рішення, тобто на споживчу поведінку людини. Фахівці вважають, що симпатія до товару пропорційна симпатії до рекламної інформації.\nЕмоції можуть бути позитивними і негативними. Позитивні емоції стимулюють суб’єкт досягти мети, негативні — уникати об’єктів, що викликають неприємні стани.\nЯкщо людина не знаходить для себе нічого цікавого, емоційно забарвленого, то в неї може і не виникнути бажання купити товар. Нерідко рекламні оголошення, що створюються без урахування емоційних реакцій споживача, викликають явно негативне ставлення до предмета реклами.\nУстановлено, що людина не прагне запам’ятати інформаційний матеріал, який викликає негативні емоції. Якщо реклама викликає почуття бридливості, страху, стиснення, це гальмує збут товару, і навпаки, якщо рекламований товар дає можливість позбавитися таких неприємних емоцій, то він починає користуватися попитом.\nСерйозною проблемою для рекламістів є подолання внутрішніх емоційних антипатій у споживачів.\nРяд моделей описують виникнення і динаміку прояву емоцій. Одна з них належить німецькому психологу В. Вундту. У рамках його концепції емоції характеризуються трьома парами полярних ознак:\nзадоволення — незадоволення;\nзбудження — заспокоєння;\nнапруга — розслаблення.\nЕмоційні стани характеризуються одним, двома чи трьома із зазначених полярних станів.\nЗа В. Вундтом, задоволення чи незадоволення виникає у зв’язку з нюховими і смаковими відчуттями, а також у зв’язку з відчуттям болю. Різні кольори викликають стан збудження чи заспокоєння. Напруга чи розслаблення пов’язані з процесами уваги.\nВідомий російський психофізіолог П. В. Симонов розробив інформаційну теорію емоцій, відповідно до якої джерелом емоцій є розбіжність між кількістю наявної інформації та інформації, необхідної для розв’язання завдання, що постає перед людиною. У цьому разі відсутність необхідної інформації частіше викликає негативні емоції, а наявність — позитивні.\n6.1.3. Поведінковий компонент рекламного впливу\nДослідження поведінкового компонента припускає аналіз учинків людини, зумовлених її купівельною поведінкою під впливом реклами. Зазначений компонент містить у собі як усвідомлену поведінку, так і поведінку на несвідомому, неусвідомлюваному рівні. На усвідомлюваному рівні у купівельній поведінці виявляються, відбиваються мотивації, потреби, воля людини. На неусвідомлюваному рівні — установки та інтуїція людини.\nВарто враховувати такі обставини. Споживачі, як правило, не хочуть визнавати, що їхні дії в рамках купівельної поведінки — це результат впливу реклами на їхню психіку, включаючи навіть цілеспрямоване програмування. Їм здається, що потреба у придбанні товару існувала в них задовго до того, як вони про нього довідалися з реклами. Дуже рідко покупці зізнаються самим собі чи іншим людям у тому, що їх фактично «проексплуатували», нав’язавши їм потребу, яка не існувала раніше, і змусили купити щось, позбавили можливості свідомого вибору. Хоча насправді\nв більшості випадків відбувається саме так.\nКоли говорять, що реклама не здатна створювати потреби, що вона лише інформує про товари, які можуть задовольнити наявні бажання, що право вибору завжди залишається за споживачем, це не зовсім так. Безсумнівно, однак, що споживач зрозуміє, виграв він чи програв тільки після того, як придбає товар та буде користуватися ним. У кінцевому підсумку, товари купуються з урахуванням вимог людини. Однак на певних етапах вибору найчастіше це відбувається імпульсивно — і реклама щодо цього може зробити багато. Вона справді спроможна не тільки створювати нові потреби в товарах, а й формувати більш складні психічні утворення, такі як світогляд, естетичні смаки, соціальні цінності, стиль життя, моральні принципи та ін. Причому дуже часто це відбувається непомітно для людини, ґрунтуючись на дії безлічі психологічних механізмів. Тому важливо усвідомлювати не тільки позитивні, корисні сторони реклами, а й небезпеку, яку вона приховує в собі.\nСаме питання про те, що визначає поведінку споживача — свідомий вибір чи вплив ззовні або свідомий вибір під впливом ззовні, — досить складне і на нього не можна дати сьогодні вичерпної відповіді. Чому людина купує товар: через первісну потребу чи під впливом реклами? Якщо через первісну потребу, то реклама — лише інформаційний компас у світі товарів. Якщо товар купується під впливом реклами, тоді вона створює потребу в товарі, якого людина раніше не бачила.\nРозуміння купівельної поведінки, з погляду З. Фрейда, полегшується звертанням до несвідомого людини — найдужчої частини психологічної природи людини в рамках його концепції — насамперед сексуальної природи людини.\nПсихоаналітична модель акцентує увагу на ставленні людей до речей і, відповідно, рекомендує впливати на це ставлення чи змінювати його таким чином, щоб мотивувати придбання товару чи послуги. Це можливо і це практикується. Рекламна кампанія будь-якого товару організується так, щоб рекламований товар асоціативно був пов’язаний з мотивами, які придушуються, неусвідомлюються.\nВідмінною рисою більшості психоаналітичних підходів є те, що за основу поведінки людини приймається будь-яка одна неусвідомлювана базова потреба. У А. Адлера — це компенсація недоліків (не тільки сексуальних), у К. Хорні — потреба уникати почуття страху, досягти безпеки тощо.\nМетод Д. Скіннера спирається на свідоме у психологічній природі людини, яке саме по собі не менш сильне, але легше активізується. Тут як ефективні прийоми виступають такі, котрі залежать від здатності продавця розповісти про товар, показати його, спонукати покупців діяти так, як цього бажає продавець. Він м’яко підштовхує покупця подзвонити, прийти, порівняти, випробувати і, кінець кінцем, купити пропонований товар.\nЕфективна реклама повинна бути спрямована відразу і на несвідоме, і на свідоме, тобто і на думки, і на почуття, і на відносини, і на поведінку людини. Такий підхід змінює ставлення, видозмінюючи поведінку. Він впливає на покупця з усіх боків — переконує, змушує, залучає, наказує виконувати побажання продавця. Він не залишає місця ризику. Це стратегія точного планування й у той же час планування творчого.\nІноді люди, особливо в юності, думають, що вони незалежні, вільні у вчинках, що суспільство не може вплинути на їхні рішення чи на їхню поведінку. Достатньо, однак, запропонувати такій людині виконати дії, що не відповідають її соціальному статусу чи соціальній ролі, як вона зазнає дуже неприємне почуття сорому, що є одним з найсильніших регуляторів поведінки.\nЛюди завжди програмують один одного. Психологічно сильна людина придушує волю психологічно слабшої. Особливо сильно це виявляється в політиці та у рекламі. Реклама звертається до нас і з нами так само, як це робить людина, упевнена у своїх можливостях.\nРеклама в цілому — це не тільки інформація, як це може здаватися спочатку. Реклама — це саме психологічне програмування людей.\nСпроби перетворити рекламу з впливової у інформативну в цілому безперспективні. Парадокс мислення людей у тому й полягає, що вони краще сприймають і більше довіряють не тій рекламі, яка явно намагається впливати на них, а тій, яка, здавалося б, тільки інформує. Можливість вибору під час сприйняття реклами, ілюзорна. Однак якісна реклама обов’язково таку ілюзію створює. Вона переконує людей, що вони зробили цей вибір самі і що цей вибір є єдино правильним.\nКупівельна поведінка суттєво залежить від цілей діяльності споживача, а саме від того, з якою метою купується товар: для власних потреб чи для перепродажу (комерційна мета). Взагалі реклама спроможна визначати вибір товарів тією мірою, якою її зміст збігається з цілями діяльності споживачів.\nвплив зовнішнього середовища покупця (формуємо мотиви купівлі): об’єктивна необхідність купівлі; соціальне середовище; культурне середовище; суб’єктивні чинники;\nвплив внутрішнього середовища покупця (реагує на мотиви): усвідомлення потреби покупки й одержання інформації про товари; поява інтересу до товару; оцінка товару і власних можливостей; прийняття рішення про купівлю; пошук товару; купівля.\nЗа винятком такої об’єктивної необхідності, як втрата, зношеність речі, процес прийняття рішення про купівлю товару дуже суб’єктивний. Однак у цьому процесі є певні закономірності, які професійний рекламіст знає і враховує з метою впливу на покупця у потрібному напрямі.\nПроблема психологічних впливів (соціальних впливів) у психології реклами як галузі наукового знання вкрай актуальна ще й тому, що вона пов’язана з низкою моментів етичного характеру. Адже будь-який вплив, а також вплив, який передбачає зміну свідомості людини, може являти собою певну перешкоду свободі вибору. Багато авторів, наприклад відомий американський психолог Д. Скіннер, вважають, що всі ми практично цілком залежимо один від одного, і ніякого абсолютно вільного вибору, навіть уявного, взагалі не існує. Тому дана проблема може не обговорюватися.\nУ свою чергу, інший не менш відомий філософ і психолог Е. Фромм доводив, що коли людина знаходить свободу, то найчастіше не знає, що з нею робити, бо свобода пов’язана з відповідальністю, якої вона підсвідомо намагається уникнути. Як у цьому разі ставитися до впливів, у тому числі в рекламі? Вважати їх етично неприпустимими формами маніпулювання чи необхідними і цілком законними засобами управління процесом збуту товарів і послуг?\nУ зв’язку з цим дослідники реклами висловлюють різні думки. Наприклад, деякі вважають, що якщо пропонований товар і послуга не відповідають тому, що заявлено чи показано у рекламі, то до впливів варто ставитися як до обману, і вони повинні бути заборонені. Якщо реклама достовірна, правдиво відбиває властивості і характеристики рекламованих товарів, а самі товари, послуги об’єктивно необхідні людині, то її здатність впливати на прийняття людиною рішення про купівлю, на мотивацію вибору стає невід’ємним правом реклами і не повинна засуджуватися суспільством.\nВисловлювана деякими авторами точка зору щодо того, що споживач самостійно взагалі ніколи і нічого не вибирає, має розглядатися особливо, тому що вона пов’язана з цілим переліком добре відомих і досить популярних психологічних теорій, з яких випливають дуже непрості висновки. Так, якщо взяти за основу відому теорію «символічного інтеракціонізму», то прийдеться визнати, що за людину вибір завжди робить деякий абстрактний «інший», який є узагальненням усіляких соціальних контактів суб’єкта протягом усього його життя. Саме цей «інший» оцінює рекламні пропозиції і під впливом пропонованих аргументів приймає рішення. За цією логікою в рекламі доречні будь-які впливи, а людська індивідуальність — це лише міф, ілюзія, на яку бізнес не повинен звертати особливої уваги.\nТаким чином, проблема психологічних впливів у рекламі тісно пов’язана з проблемою вибору. Бізнесмени і рекламісти вибирають способи організації рекламних кампаній, наприклад, із застосуванням спеціальних технологій впливу чи без них, а споживачі стикаються з цією проблемою, коли піддаються таким впливам чи, навпаки, виявляють необхідність самостійно приймати рішення.


На зиму у центрі Львова відкрили пункт обігріву для бездомних - 032.ua\nНа зиму у центрі Львова відкрили пункт обігріву для бездомних\nУ зв’язку із ускладненням погодних умов та похолоданням в центрі міста відкрито додатковий пункт обігріву для бездомних в денну пору. Про це 032.ua повідомили у прес-службі Львівської міської ради.\nПункт відкрито в приміщенні ЛКП «Княжий Львів»: вул. Тиха, 5. Пункт працює з 10 до 16 год. Основний пункт обігріву для бездомних у Львові в денну пору зараз працює в Центрі обліку та нічного перебування бездомних громадян (вул. Кирилівська, 3а).\nЦентр обліку та нічного перебування бездомних є бюджетною установою управління соціального захисту Львівської міської ради. Відповідно до своїх завдань Центр: веде первинний облік бездомних громадян; видає посвідчення про взяття на облік і тимчасову реєстрацію; здійснює соціальне патрулювання; надає інформаційні, правові та консультаційні послуги; сприяє у відновленні документів, майнових і житлових прав.


Ериче: найпопулярніші визначні місця\nСобор ЕрічеЯкщо ви цікавитеся місцевими церквами, у центрі міста Ериче є Собор Еріче.\nПарк БаліоХочете зелені і тиші? Прямуйте до такого місця, як Парк Баліо, що в самому серці міста Ериче. Хотіли би ще трохи пройтися? Зовсім неподалік розташований Парк «Вілла королеви Маргарити».\nПляж Сан-ДжуліаноЯкщо ви хочете просто побути біля води, Пляж Сан-Джуліано, розташований за 1,6 км від центру міста Каза-Санта. Щоб побачити, як сонце сідає у море, приїдьте на Пляж Мура-ді-Трамонтана.\nЗамок ВенереЦентр міста Ериче багатий на об'єкти культури; тут, наприклад, є Замок Венере, одна з цікавинок цього міста. Атмосферу культури міста Ериче можна відчути, вирушивши до таких пам'яток, як Станція «Гора» фунікулера «Трапані-Ериче», Станція «Долина» фунікулера «Трапані-Ериче» та Пляж Бая-Ріо-Форджа.\nЦерква Сан-ДжуліаноЯкщо ви цікавитеся місцевими церквами, у центрі міста Ериче є Церква Сан-Джуліано.\nErice MarketErice Market – у самому серці міста Ериче, одне з місць, яке варто відвідати під час вашої поїздки. Гарно проводите час у такому місці, як Erice Market? Тоді вам мають сподобатися Станція «Гора» фунікулера «Трапані-Ериче» і Парк Баліо, до яких можна легко дістатися пішки.\nДізнатися більше про м. Ериче\nГотові до нових пригод? Ериче чекає на вас! Приїжджаєте на день? На добу? Кожен мандрівник може знайти підходяще помешкання в околицях такого популярного місця, як Ериче. Ериче: шукайте помешкання на Hotels.com, використовуючи нашу онлайн-карту. На нашій карті показано райони навколо кожного готелю міста Ериче. Так ви зможете легко побачити відстань до найголовніших атракцій, і змінити параметри пошуку за потреби. Ериче: найвигідніші пропозиції готелів із Гарантією ціни.


DEMAR Snowmen A • купити недорого в УКРАЇНІ ᐉ STEPIKO\nДитячі зимові сноубутси DEMAR Snowmen A\nДитячі зимові чобітки Demar Snowmen 2 NA\nДитячі зимові чобітки Demar Snowmen 2 NC\nДитячі зимові чобітки SNOWMEN від Demar мають утеплювач внутрішньої частини виготовлений на основі натуральної овечої вовни, що допомагає витримувати морози до - 20°C.\nЗимові чобітки Demar дуже легкі, вага до 400 гр.\nРозмірна сітка Demar SNOWMEN- 2 NA (4010NA)\n🎁 Не знаєте де купити Дитячі зимові чобітки Demar Snowmen A ?\nВ інтернет магазині Stepiko Ви завжди зможете придбати Дитячі зимові чобітки Demar Snowmen A за найвигіднішою ціною. Наші менеджери залюбки допоможуть Вам обрати товар який відповідає вашим критеріям!\nНа даний момент ми відправляємо Дитячі зимові сноубутси DEMAR Snowmen A через такі служби кур'єрської доставки: "Нова пошта", "Justin", "Укрпошта" та 🚗 самовивіз по місту Нововолинськ


Кіровоградщина: рівень радіаційної небезпеки - 22 Березня 2018 - Лабораторія дидактики фізики\nГоловна » 2018 » Березень » 22 » Кіровоградщина: рівень радіаційної небезпеки\nВ рамках наукової роботи, на протязі місяця, науковці вимірювали індикацію рівня γ-випромінювання і здійснювали його оцінку щодо природного фону в різних мікрорайонах обласного центру.\nОсобливої уваги заслуговує мікрорайон Завадівки, в якому індикація рівня γ -випромінювання перевищує санітарні правила та норми радіаційної безпеки. В цьому районі знаходиться відпрацьований матеріал Інгульської шахти, яка розташована на відстані 8 км південно-східніше м. Кропивницького. Шахта створена на базі Мічурінського родовища уранових руд.\nПереглядів: 308 | Додав: maksymkhomutenko\n1 jekie • 14:30, 23.03.2018 [Матеріал]\n2 Intrpaul • 00:02, 24.03.2018 [Матеріал]\nНа мій погляд 0,13 мкЗв/год — це нормально. В усякому разі це більш ніж у 4 рази менше за верхню межу безпечного випромінювання, і це я так зрозумів, фото з найнебезпечнішої зони. Я ж правильно зрозумів?\n3 Intrpaul • 00:13, 24.03.2018 [Матеріал]\nтамже не 1,28 мкЗв/год?\nНадіюсь що показалось...


Народний художник Юрій Камишний презентує виставку фоторобіт та творів живопису анімалістичного жанру : 14:09:2018 - zt.20minut.ua\nНародний художник Юрій Камишний презентує виставку фоторобіт та творів живопису анімалістичного жанру\nЗ 18 вересня по 20 жовтня 2018 року в Домі української культури м. Житомира проходитиме художня виставка «Наші лікарі» народного художника України - Юрія Камишного.\nПрисвячує він її світлій пам’яті Євгена Васильовича Концевича – його друга, вчителя, духовного наставника.\nНа виставці митець представить свої фотороботи та твори живопису анімалістичного жанру. Юрій Костянтинович не вперше присвячує виставку «братам нашим меншим», та цього разу – це справжній соціальний проект, спрямований на популяризацію гуманного ставлення до тваринами. В рамках виставки будуть проводитись різні тематичні заходи: екскурсії, лекції, творчі зустрічі, аукціони, благодійні акції:


Головна Підручники Підручник Філософія історії ( Бойченко І.В.) скачати онлайн 3.2.3.4. Філософія історії Гегеля\nНезважаючи на те, що філософію історії Гегель почав розробляти системно після інших підсистем своєї філософії духу, цікавість до філософських проблем осмислення історичної дійсності прокинулася у нього ще в молоді роки. Такий ранній інтерес до означеної проблематики аж ніяк не є випадковістю, адже в певному, широкому розумінні й уся гегелівська філософія духу постає філософією історії. Переконливим свідченням цього є, зокрема, велика увага до даних проблем вже чи не в усіх його працях періоду формування — ранніх, розпочатих ще в літа навчань розвідках з філософії релігії; філософсько-історичних фрагментах “Історичні етюди” (1797—1800); політико-правових розробках 1798— 1802 рр.; підготовчих матеріалах до “Ієнської реальної філософії” (курсу лекцій 1805—1806 рр.); нарешті, у його “Феноменології” духу”* яка є своєрідною перепусткою у філософську систему зрілого Гегеля. Однак послідовно цілеспрямований, системний аналіз широкого кола філософсько-історичних питань (хоча й незавершений як за задумом, так і за повнотою охоплення, а також нерівний за повнотою розгляду) здійснюється мислителем все ж лише у пізній стадії його фахової діяльності, підготовки й неодноразового (п’ять разів у зимові семестри 1822/1823,1824/1826,1826/1827, 1828/1829,1830/1831 навчальних років) читання у Берлінському університеті лекційного курсу “Філософія всесвітньої історії”.\nКожна з означених праць становила своєрідний етап розвитку філософсько-історичних поглядів мислителя. Так, в “Історичних етюдах” інтерес і сьогодні викликають сторінки, присвячені з’ясуванню особливих історичних умов, за яких інертний, за звичайних обставин, народ починає виявляти активність, що дозволяє розглядати його суб’єктом історичної творчості. У незавершеному трактаті “Народна релігія та християнство”, написаному в 1792—1795 рр., Гегель оригінально трактує поняття “дух народу”, ставлячи акцент не тільки на етичному змісті означеного поняття, а й взагалі проводить паралель між духом народу та моральністю окремої людини, а також фіксує при цьому характеристики, які зумовлюють і відмінність цих понять. “Дух народу, — писав Гегель, — його історія, релігія, ступінь політичної свободи не можуть розглядатися ні за їх впливом одне на одного, ні за їх внутрішньою суттю, вони пов’язані в один вузол, подібно до того, як ні один із трьох співробітників не може робити нічого без іншого, але кожний бере щось у іншого. Формувати моральність окремої людини — це справа приватної релігії, батьків, власних зусиль і обставин, формувати ж дух народу — справа частково народної релігії, частково політичних умов”39. В “Ієнській реальній філософії”, — підготовчих матеріалах до курсу лекцій, прочитаного у 1805—1806 рр., розглядаються важливі для гегелівської філософії історії поняття суб’єктивного духу, дійсного духу, конкретної праці, абстрактної праці, попередньо характеризується поняття “хитрість”, яке пізніше він конкретизує у понятті “хитрість розуму”, що е ключовим у філософсько-історичній системі Гегеля40. Дуже важливим і показовим є й те, що ця хитрість пов’язується мислителем з предметно-перетворюючою діяльністю та її знаряддями. “У знарядді або в обробленій, завершеній плодючій ораниці, — доводив він, — я володію можливістю, змістом як змістом всезагальним. Тому знаряддя, засіб, є переважаючим мету жадання, мету одиничну; знаряддя охоплює всяку одиничність. Але знаряддя не має ще діяльності в собі самому. Воно є зашкарублою річчю, не повертається в себе самого. Потрібно ще, щоб я працював з його допомогою. Я помістив хитрість між мною й зовнішньою речевністю, щоб щадити себе й покрити нею свою визначеність, а його (знаряддя) спрацьовувати”41.\nПо-своєму послідовною реалізацією принципу історизму є гегелівська “Феноменологія духу”, побудована в ракурсі збігу історичного та логічного, філогенезу й онтогенезу; не кажучи вже про те, що вона наскрізь просякнута історичним змістом, — історичними сюжетами, алюзіями, аналогіями, порівняннями тощо. Першорядне філософсько-історичне значення тут мають думки щодо діалектика панської й рабської свідомості, “закону серця” героя історичної діяльності та його ж “безумства зарозумілості”, гуманістичних ідеалів “абсолютної свободи” Просвітництва й жаху їх втілення в реалії революційної дійсності тощо42. Однак особливої уваги заслуговує підрозділ “Духовне тваринне царство й обман, або сама суть справи”. В ньому теж ідеться про хитрість розуму, але пізнього Гегеля вирізняє його переконання, що в історії панує хитрість об’єктивного, над індивідуального “розуму”, тобто логосу самої історії, людські ж індивіди постають, по суті, лише маріонетками, якими цей “логос” маніпулює. На відміну від цього у “Феноменології духу” Гегель розмірковує про взаємну хитрість, “взаємний обман” двох розумів — надіндивідуального та індивідуального43 . “Свідомість дізнається з досвіду, що обидві сторони — однаково істотні моменти, й тим самим впізнає природу самої справи, а саме те, що вона не є тільки справою, котра протиставлялася б діянню взагалі та одиничному діянню, й не є діянням, котре протиставлялося б стійкому існуванню і було б родом, вільним від цих моментів як своїх видів, а що вона є сутністю, буття котрої є діянням одиничного індивіда та всіх індивідів і діяння якої безпосередньо є для інших, або є суть справи, і лише суть справи виявляється діянням всіх і кожного’, сутність, котра є сутністю всякої сутності, є духовною сутністю. Свідомість з досвіду дізнається, що жоден з означених моментів не є суб’єктом, а навпаки, розчиняється у самій всезагальній суті спра ви; моменти індивідуальності, котрі для бездумності цієї свідомості почергово розглядались як суб’єкт, поєднуються у просту індивідуальність, котра, будучи “цією” індивідуальністю, така ж і безпосередньо всезагальна. Сама суть справи внаслідок цього втрачає стан предиката і визначеність безживної абстрактної всезагальності, вона, навпаки, є проникнута індивідуальністю субстанція — суб’єкт, у котрому індивідуальність є такою ж мірою в якості себе самої або “цієї” індивідуальності, як і в якості всіх індивідів, і всезагальне, котре тільки як (таке) діяння всіх і кожного є буття, дійсність, що полягає в тому, що “ця” свідомість знає її як свою одиничну дійсність і як дійсність усіх”44. Інакше кажучи, людина тут ще не позбавлена мислителем свого шансу в історії, вона використовує надіндивідуальне розумне начало так само, як воно використовує її. Пізній же Гегель вирішує це питання, передусім у своїх “Лекціях з філософії історії”, вже явно не на користь окремої людини.\nУ гегелівській системі філософії історії підсумовані й узагальнені філософсько-історичні ідеї, висунуті, обгрунтовані й розроблені його попередниками, насамперед Гердером, Кантом, Фіхте та Шеллінгом і навіть загалом непоцінованих ним романтиків, хоч згадує своїх попередників Гегель досить рідко й неохоче. Його філософія історії е, безумовно, якісно вищим щаблем порівняно з просвітницькими філософсько-історичними концепціями. Однак за своїми основними ідеями вона, подекуди, ще вельми близька до них.\nТак, подібно до просвітників, Гегель теж предметом свого розгляду вважає саме всесвітню історію. Цілком небезпідставно мислитель був переконаний, що якраз з’ясування всесвітнього характеру людської історії, філософське осмислення її сутності й форм вияву, основних тенденцій, стадій і закономірностей робить можливою коректну постановку та продуктивне розв’язання будь-яких локальніших проблем історичного пізнання. Як і, скажімо, у Тюрго, у Гегеля історія теж протиставляється природі, а прогрес — коловороту. Німецький філософ вважав, що, попри все невичерпне розмаїття змін, що відбуваються у природі, через них виявляється лише вічний коловорот, тому ця розмаїта гра форм природи, зрештою, викликає лише нудьгу. Саме у змінах, які здійснюються у духовному житті, виникає, за Гегелем, нове; кращою з цих змін він вважав прагнення до вдосконалення.\nТому, якщо інтерпретувати філософію історії у широкому сенсі цього терміна, то такою постає вся його філософія духу в цілому. Адже в найпершому значенні у Гегеля історія протистоїть природі саме як дух. У найзагальнішому плані дух виступає як сукупність власне людських здатностей, насамперед чуттєвості (включаючи духовні почуття як вищий її рівень), у їх здійсненні, до того ж — разом з результатами цього здійснення, якщо йдеться про, скажімо, об’єктивний дух чи, тим більше, абсолютний. Загалом Гегель виокремлює три основні різновиди духу: суб’єктивний, об’єктивний і абсолютний. Відповідно на три основні частини (предметом кожної з яких є той чи інший різновид духу) поділяється й “Філософія духу”. Суб’єктивний, об’єктивний та абсолютний дух постають не лише різновидами, а й водночас ступенями розвитку духу, щаблями досягнення рівня абсолютних знань та свободи у ході історичного процесу. Адже те, що у Гегеля виступає як дух, є насправді у гносеологічному відношенні нічим іншим, ніж персоніфікованою системою знань. Саморозвиток же духу, котрий є діяльною субстанцією історичної, та й взагалі всієї реальності, із стану “у собі” (зародкового, нерозвиненого), до рівня “для себе” (стану зрілого, самосвідомого); перетворення духу на субстанцію, тобто субстанцію-суб’єкт, здійснюється, за Гегелем, як конституювання науки, уособленням якої є філософія. “Дух, котрий знає себе у такому розвитку як духа, — стверджував мислитель, — є наука. Вона є його дійсність і царство, що його він створює собі у своїй власній стихії”45. Історія й постає як царина означеного саморозвитку та самопізнання духу, сходження індивідуального, суб’єктивного духу на рівень духу абсолютного. Однак це сходження, хоч воно й відбувається в перебігу історичного процесу, саме не має темпорального характеру,\nє за своєю сутністю не подієво-хронологічним, а метаісторичним. При цьому індивідуальний, конечний, суб’єктивний дух (вільний ще тільки “в собі”, можливо, потенційно, а не “для себе”, тобто вже реально), з одного боку, виникає й розвивається, сягаючи дійсної свободи у лоні об’єктивного та абсолютного духу. З іншого ж боку, і об’єктивний, і абсолютний дух не можуть себе виявити інакше, ніж через людину (тобто одиничний, суб’єктивний дух), шляхом піднесення її свідомості до відповідних їм рівнів.\nРозглядаючи історію як предмет гегелівської філософії історії, необхідно розрізняти суб’єктивно декларований філософом підхід до ії вивчення і те реальне дослідження всесвітньої історії, яке здійснюється в його системі насправді. На словах Гегель твердить, що рівня всесвітньої історії (а саме на цьому рівні історія стає, як вважав він, предметом філософсько-історичного вивчення) може сягнути не суб’єктивний, а лише об’єктивний дух. Та й для останнього всесвітня історія постає, за його ж визнанням, як досить пізній етап самоусвідомлення та самоздійснення — після проходження ним як попередніх етапів права, моральності та звичаєвості, послідовними стадіями котрої він вважав сім’ю, громадянське суспільство та державу. Всесвітню історію він трактує при цьому як, з одного боку, результат синтезу внутрішнього та зовнішнього державного права, через які реалізує себе держава; з іншого ж — як проміжний щабель, що безпосередньо передує рівневі абсолютного духу. “Саме мислячий у сфері звичаєвості дух, — писав Гегель, — і знімає всередині себе ту конечність, котрою він як народний дух відзначений у своїй державі і в ії плинних інтересах, в системі законів і нравів, тим самим доводячи себе до знання самого себе в істотних рисах своєї природи; знання, яке саме й (однак) носить на собі печать іманентної обмеженості народного духу. Але мислячий дух всесвітньої історії, оскільки він водночас скидає з себе і згадані обмеження особливих народних духів, і свій власний мирський характер, осягає свою конкретну всезагальність і підноситься до знання абсолютного духу як вічно справедливої істини, в котрій знаючий розум є вільним для себе, а необхідність, природа та історія лише слугують його розкриттю і становлять собою лише судини його честі”46.\nОб’єднує з просвітителями Гегеля, отже, не тільки ідеалізація науки та ц тлумачення як найавтентичнішої форми історичного пізнання, а й трактування історичного прогресу як розвитку розуму. Виходячи саме з такого розуміння, він доходить висновку, що “всесвітня історія є прогрес в усвідомленні свободи, — прогрес, який ми повинні пізнати в його необхідності”47.\nНа доробок попередників, зокрема Гоббса та Спінози, спирається Гегель і при з’ясуванні глибинного зв’язку свободи та необхідності в історичному процесі, на основі чого він здійснює загальну періодизацію всесвітньої історії. “Всесвітня історія, — зазначав він, — простує зі Сходу на Захід, оскільки Європа є, безумовно, кінцем всесвітньої історії, а Азія її початком”48. У цьому ж напрямі відбуваються, за Гегелем, і якісні прогресивні зміни стосовно усвідомлення й реалізації принципу свободи, з урахуванням котрих він прагнув здійснити періодизацію всесвітньо-історичного процесу. “Всесвітня історія, —- писав він, — … викладає розвиток свідомості духу про його свободу та про здійснювану цією свідомістю реалізацію. Розвиток виражається в тому, що він є шерегою ступенів, низкою подальших визначень свободи, що випливають з поняття предмета”40. Виокремлюючи певним чином ці ступені осягнення та здійснення свободи в історії, філософ відповідно й поділяє всесвітньо-історичний процес: на східний світ, де лише один вільний; греко-римський світ, де вільні деякі; і, нарешті, германський світ, який, за Гегелем, виходить з того, що вільні всі люди в собі, тобто людина вільна як людина.\nТлумачення свободи в ролі іманентної й разом з тим зовнішньої характеристики історичного процесу, як дедалі вільнішої самореа-лізації людської суб’єктивності й водночас процесу об’єктивного, необхідно зумовленого, розкриття взаємозв’язку прогресу в усвідомленні свободи з розвитком суспільства — це історичні здобутки філософії історії Гегеля. Звісно, чимало в ній і такого, що нині видається наївним анахронізмом. Наприклад, у наш час не виникає сумніву свавільність вилучення Гегелем із всесвітньої історії у прийнятій ним періодизації багатьох народів планети, що не сягнули рівня державотворення, його європоцентристський редукціонізм, спрощене розуміння розвитку суспільства, як, зрештою, прямолінійного, неухильного й моністичного прогресивного розвитку, самопізнання та самоздійснення Абсолютного Духу.\nСуперечливим є й гегелівське вчення про “хитрість розуму” як рушія історичного поступу. Остання постає як результат свідомих дій великих мас окремих людей, серед яких кожен має свою мету, яка, як правило, збігається з метою іншого. Тому, на перший погляд, сукупність таких індивідуальних дій нагадує хаотичний, броунівський рух молекул газу. Прискіпливіше ж вивчення доводить, що за позірним хаосом вимальовується певна загальна тенденція — закономірність. Саме закономірність Гегель і тлумачив як мету надінди-відуального, об’єктивного духу, хитрість якого полягає в тому, що він спонукає окремих індивідів діяти таким чином, щоб у результаті вони реалізували не свої цілі, а його мету. Такий підхід (і в цьому безперечна заслуга Гегеля) чималою мірою сприяв розкриттю своєрідності виявів законів розвитку цілісної суспільної системи як законів об’єктивних, не залежних від прагнень, волі й свідомості людей, хоч і реалізованих через їх спонуки. Однак обмеженість цього підходу теж безсумнівна. І виявлялась вона, зокрема, в тому, що не тільки окремі індивіди, а й народи постають в рамках цього підходу насамперед, як інструменти об’єктивного духу, тобто всесвітньої історії, яка гіпостазується у “справжнього” суб’єкта, те ціле, стосовно якого і окремі особи, і окремі народи тлумачаться лише як “гвинтики” або, в ліпшому разі, як органи. Але так чи інакше — як утворення вторинні і похідні.\n1.2.2.2. Плюралістичність сучасного розуміння міфологічного осягнення історії


Уряд ухвалив реформу держслужби\n25 серпня 2017, 17:23\nСьогодні на засіданні Кабінету Міністрів України було ухвалено низку нормативних актів, які відкривають наступний етап реформи державного управління. Про це повідомляє прес-служба Міністерства аграрної політики та продовольства України.\nЗокрема, в рамках реформи держслужби, уряд розпочинає відкритий конкурс на нові посади у 10 пілотних міністерствах, зокрема, в Мінагрополітики, а також СКМУ, Нацдержслужбі, Національному агентстві електронного урядування.\nМетою цієї реформи є підвищення якості державної служби шляхом фокусування міністерств на своїй головній функції — формуванні державної політики та значному посиленні кадрового складу державної служби.\nТак, у пілотних міністерствах будуть створені нові структурні підрозділи — директорати політики, директорати стратегічного планування та євроінтеграції. Також будуть проведені відкриті конкурси для заміщення посад у директоратах.\nРеалізація реформи передбачає поповнення держслужби значною кількістю нових фахівців із бізнесу, громадського сектору, а також із найкращих працівників у державному секторі. Кандидати на всі наявні вакансії будуть відбиратися шляхом проведення прозорого конкурсу за міжнародними стандартами підбору персоналу.\nУрядом також розроблено єдиний портал, на якому будуть зібрані вакансії фахівців з питань реформ та на якому можна буде подати документи на конкурс он-лайн. Вакансії на ньому будуть додаватися самими міністерствами з 4 вересня 2017 року.


Ви навіть не здогадувалися: чому не можна викидати шкірку від мандаринів\nВи навіть не здогадувалися: чому не можна викидати шкірку від мандаринів\nВзимку одним з найпопулярніших фруктів в Україні стають мандарини. Вони асоціюються зі святом і новорічним столом. Багато людей чистять мандарини від шкірки і навіть не замислюються про те, що її не можна викидати.\nЩо можна зробити з мандариновою шкіркою, щоб заощадити – у цій статті.\nШкірка цитрусових – чудова основа для варення. Вона не вимагає складних приготувань, досить лише очистити її від забруднень, а потім залишити шкірку постояти у воді на 12 годин. Так з неї піде вся гіркота. Після цього зваріть цукровий сироп, а вже в нього можна додавати шкірки. Всі разом потрібно варити протягом 40 хвилин. Якщо ви любитель прянощів, можна додати наприкінці корицю, гвоздику або імбир. Деякі стверджують, що таке варення добре допомагає при застуді, так як містить достатню кількість вітаміну С.\nПриготування цукатів точно таке ж, як і для варення - необхідно їх вимити і замочити. Для цукат теж потрібен цукровий сироп, але в набагато менших кількостях. Варити шкірку в сиропі потрібно до тих пір, поки він повністю не википить. Після цього розкладіть шматочки на пергамент і залиште висихати при кімнатній температурі на два дні.\nЯкщо у вашому будинку є домашній вихованець, який псує меблі, змастіть місця мандариновою шкіркою. Необхідно зробити так, щоб з неї витік сік і потрапив на предмет. Цей засіб ефективний проти вихованців, які люблять влаштувати хаос в квартирі і не залишить плям на світлих меблях.\nТакож мандаринові скоринки добре використовувати в шафі, якщо у вас завелася міль. Розкладіть її шматочки по по полицях. Так, звідти зникне міль, а у одягу буде приємний цитрусовий аромат.\nЗалийте мандаринову шкірку водою і дайте настоятися протягом 2-3 днів. У вас вийде тонік з вітаміном С, який буде розгладжувати шкіру і надавати їй здоровий колір. Перед тоніком можна зробити кислотний пілінг – разом ці два засоби допоможуть позбутися від чорних крапок.\nВсе про: Поради, цікаво знати, рецепти


На Рівненщині тепловоз на смерть переїхав охоронця заводу (ФОТО) | Рівне Медіа\nНа Рівненщині тепловоз на смерть переїхав охоронця заводу (ФОТО)\n23 березня 2020, 16:08\nУ ніч з 21 на 22 березня на Рівненщині у місті Здолбунові тепловоз на смерть переїхав 51-річного мешканця селища Квасилів Рівненського району.\nТрагедія трапилася на території одного з місцевих заводів. Як повідомляють у поліції, потяг переїхав охоронця підприємства на виїзді з його території. Його тіло лежало на коліях біля вагона.\nВнаслідок наїзду тепловоза чоловік отримав травми, несумісні з життям. У нього діагностували травматичну ампутацію ноги, рани гомілки та ступні, множинні осаднення грудної клітки. Згідно з висновками медиків смерть чоловіка настала внаслідок масивної крововтрати. Втім, його тіло вже направили на розтин, де і визначать точну причину загибелі.\nЗа цим фактом у поліції відкрили кримінальне провадження та розпочали досудове розслідування за частиною 3 статті 276 ККУ (порушення правил безпеки на залізничному транспорті, що спричинило загибель людини). Наразі правоохоронці встановлюють усі деталі та обставини цієї трагедії.\nсмерть на коліях тепловоз здолбунів


На золоторудник «Закарпатполіметали» посягають рейдери | Газета «День»\nНа золоторудник «Закарпатполіметали» посягають рейдери\n14 березня, 2012 - 20:23\nТОВ «Закарпатполіметали», перебуваючи в процедурі ліквідації, має всі шанси на залучення інвестора і відновлення платоспроможності, однак цьому перешкоджають незаконні дії органів місцевого самоврядування, НАК «Надра України», Нацбанку і Податкової.\nПро це сьогодні, 14 березня, на прес-конференції в ЗІКу заявив арбітражний керуючий Володимир Гуртовий.\nВін переконаний, що ці дії лобіюються тими, хто зацікавлений в захопленні єдиного в Україні золоторудника – Мужіївського золотодобувного комплексу.\nЗа словами арбітражного керуючого, саме з метою рейдерського захоплення ТОВ «Закарпатполіметали», у 2008 року на посаду директора підприємства призначили В. Василинця, який був повністю підконтрольний фірмі «Закар Ресорсез Лімітед». Того ж року розпочалась процедура банкрутства, яка триває досі.\nЩе у 2007 році на підприємстві було штучно зупинено виробництво, близько 400 людей фактично залишились без роботи. Відтоді заборгованість з заробітної плати сягнула вже понад 5 млн грн. Також є понад 5 млн заборгованості перед бюджетом, а також близько 40 млн грн – заборгованість перед іншими кредиторами в цілому.\nПорушення справи про банкрутство ТОВ «Закарпатполіметали» та визнання його банкрутом оскаржувалось до всіх інстанцій, а тому числі і до Верховного суду України, однак це рішення було залишено в силі.\nРазом з тим, за словами Володимира Гуртового, на сьогодні підприємству вдалося відновити права на нерухомість і на оренду 42 га землі, де розташоване родовище. Договір оренди дійсний до 2053 року.\nЕксперти оцінили активи підприємства у майже 55 млн. дол. І, як стверджує арбітражний керуючий, уже є закордонний інвестор, який готовий вкладати кошти в розвиток підприємства. 200-300 млн дол. – це лише перша черга можливих інвестицій.\nЯк повідомив Гуртовий, юридична база для цього вже підготована. Однак Закарпатською обласною радою 30 грудня 2011 року було прийнято рішення про надання «Національній акціонерній компанії «Надра України» дозволу на розробку Мужіївського золотополіметалічного родовища, тоді як цю ділянку законно орендує «Закарпатполіметали». Підприємство своєю чергою оскаржує рішення обласної ради у Закарпатському окружному адміністративному суді, однак розгляд цього позову, зі слів арбітражного керуючого, навмисно затягується.\nКрім того, на засіданні комітету кредиторів 8 лютого цього року було прийнято рішення про продаж майна банкрута для задоволення вимог кредиторів, у тому числі заборгованості по заробітній платі. Однак податкова наклала арешт на майно підприємства і зупинила його реалізацію. Також було зупинено провадження у справі про банкрутство.\nВодночас Володимир Гуртовий повідомив, що тиск чиниться і з боку правоохоронних органів. Оболонським РУ ГУ МВС України порушена кримінальна справа за фактом підроблення документів ДАК «Українські поліметали». Але в межах цієї справи переслідуються винятково ліквідатор ТОВ «Закарпатполіметали» Т. Петик та колишній голова ДАК «Укрполіметали» М. Желязо.\n«Очевидним є небажання рейдерів брати участь у прозорій процедурі торгів та платити реальні гроші. Це дає підстави для корупційних дій органів державної влади, які зацікавлені порушувати закони та приймати незаконні рішення», – заявив арбітражний керуючий.\nУ Японії додали препарат від артриту до схеми лікування COVID-19\nМарсохід Perseverance вперше отримав кисень з атмосфери Марсу\nПілотований космічний корабель Crew Dragon-2 стартував до МКС


Борис Фінкель: ювілей в Німеччині, з чернівецьким сюрпризом (фото, відео) – SportBuk.com\nБорис Фінкель: ювілей в Німеччині, з чернівецьким сюрпризом (фото, відео)\nБорис Фінкель в німецькій аматорській лізі\nBy Георгій Мазурашу\t Last updated Лют 2, 2018\nОдин з найуспішніших вихованців буковинського футболу Борис Фінкель 2.02.2018 р. відзначає 50-літній ювілей.\nБорис Фінкель є уродженцем Чернівців, але останнім часом проживає в Німеччині, тому вдома трохи, як кажуть, «випав з поля зору». А між тим це перший буковинський футболіст, який зіграв за збірну України в офіційному матчі – першому, історичному, для нашої головної футбольної дружини у відбірному турнірі до Євро-1996 – проти Литви 7.09.1994 р. у Києві (0:2). Чернівчанин, який тоді захищав кольори «Дніпра» (Дніпропетровськ), вийшов в основному складі і зіграв весь поєдинок.\nА ще Борис Фінкель у першому ж товариському матчі за збірну України забив – у ворота команди Об’єднаних Арабських Еміратів в Мюнхені (Німеччина) – 1:1 (Бахит Саад, 45 – Фінкель Борис, 90).\nЗагалом, Фінкель зіграв за національну збірну 4 матчі, що на даний час є рекордним показником для буковинського футболу.\nНижче – деякі цікаві статистичні дані, пов’язані з футбольною кар’єрою Бориса Фінкеля, та цікаве інтерв’ю. Цікаво, що він грав за «Дніпро» і у виїзному двобої проти «Динамо» (Київ) 1.12.1994 р., коли свій перший гол за динамівський клуб забив Андрій Шевченко – тоді ще юна майбутня зірка світового футболу.\nДо ювілею чернівецькі (і не лише) футбольні побратими і друзі підготували Борису Фінкелю сюрприз. Але про це інформація буде додана (аби сюрприз таким залишався).\nВітаємо Бориса Аркадійовича з першим 50-літтям! І бажаємо козацького здоров’я на довгі роки, ще довго залишатися в гарній футбольній формі (аби тішити шанувальників таланту вже як футболіст-ветеран і тренер), і, звісно, всіляких життєвих гараздів!\nБорис Аркадійович Фінкель\nНародився 2 лютого 1968 у Чернівцях.\nВиступи на професійному рівні розпочав у рідній «Буковині» у 18-річному віці.\nПротягом кар’єри виступав за різні команди, однак через рік-інший повертався до рідного клубу. На зламі тисячоліть він закінчує виступи в Україні, провівши сезон 1999/2000 У Черкасах.\nУ складі збірної України провів 4 матчі. Єдиний гол за національну команду провів у дебютному матчі 26 серпня 1994 року у матчі проти збірної ОАЕ.\nЗараз проживає у Німеччині, де намагається провести команди найнижчих дивізіонів до еліти.\nПереможець чемпіонату СРСР у другій лізі: 1990\nСрібний призер Першої ліги України: 1996\nНайкращий бомбардир «Буковини» у чемпіонаті України : 1994 (12 голів), 1996 (20 голів)\nФіналіст Кубка України: 1995\nБронзовий призер чемпіонату України: 1995\nНайкращий бомбардир «Ниви» у чемпіонаті України : 1998 (17 голів)\nБронзовий призер Першої ліги України: 2000\n1986 Буковина 14 (0)\n1988 Заря (Бєльці) 9 (0)\n1990 Буковина 1 (2)\n1991 Галичина (Дрогобич) 12 (3)\n1992—1994 Буковина 78 (21)\n1994-1995 Дніпро (Дніпропетровськ) 29 (9)\n1995—1996 Буковина 70 (31)\n1997-1998 Нива (Вінниця) 59 (22)\n1999 Буковина 16 (2)\n1999-2000 ФК Черкаси 23 (8)\n1994 Україна 4 (1)\nВикористані дані uk.wikipedia.org.\nВідверто. Борис Фінкель\nВін уже більше десятиліття живе в Німеччині, але в пам’яті українських уболівальників залишився завдяки виступам за чернівецьку Буковину і Дніпро, а також – національну команду України.\n«Спиридон життя вчив»\nРозмову ми вирішили почати саме з нинішнього життя Бориса Аркадійовича, тим більше що педантична німецька статистика переконливо свідчила, що футболіст Фінкель вже в наші часи, навіть в свої «трохи за 40», грає і забиває в далекій Німеччині.\n– Так я ось тільки-тільки закінчив, – розповідає наш сьогоднішній герой. – Допомагав однієї місцевої команді, але недавно бутси на цвях повісив.\n– Грали форвардом, або ж, як Беккенбауер, в оборону на досвіді перейшли?\n– Вгадали. Дійсно перейшов на захист. Але мені не в новинку – я, до речі, саме там починав, це вже пізніше мене в напад перевели.\n– Про справи німецьких пропоную поговорити пізніше. Давайте згадаємо, як ви в футбол потрапили. Чув, багато буковинців настільки пізно починали, що горезвісним «німецьким форвардам» і не снилося …\n– Десь до 8 класу я серйозно займався плаванням, а вже після своїх занять до хлопців в футбол побігати приходив. Так і вийшло, що плавно перейшов до них. А тоді існувало правило, за яким у друголігових командах треба було пару 17-річних тримати, ось мене і взяли в Буковину. Тренером тоді був Юхим Григорович Школьников, він же мене з захисту в напад визначив.\n– Але надовго ви в рідній команді не затрималися …\n– Прийшов час служити в армії, а Буковині було не до мене – команда хотіла в першу лігу, тому запрошувала досвідчених, приїжджих хлопців під завдання. Мене змогли взяти в Бєльці – там у другій лізі я і пограв.\n– До речі, в тій команді з вами грав Олександр Спиридон – майбутній капітан збірної Молдови і асистент Мірчі Луческу в донецькому Шахтарі …\n– Відмінний хлопець, не знаю, як тепер, може, зізналася? (Сміється – прим. А.В.). Це він мене жити навчив – карти, дівчатка …\n– Оцінили Молдову як батьківщину чудових вин?\n– У нас там, до речі, коньячний завод був. Але я «ні-ні» – в той час в голові тільки футбол був, не до алкоголю. Також служив в бердичівського Зірці під керівництвом нинішнього президента ПФЛ Мілетія Бальчоса. Разом з нами в тій команді і Сергій Ковалець грав.\n– У 1990 році ви виграли з командою золоті медалі другої ліги, прийшовши по ходу сезону з аматорських чернівецьких Карпат, але після цього знову вирушили «на практику» – в Галичину Бориса Рассихіна …\n– Завдяки першому секретарю чернівецького обкому партії Навалову, Буковина змогла зібрати хороших гравців мало не з усього Союзу. Я пограв трохи, але нас з деякими іншими хлопцями відправили по іншим командам – набиратися практики. У Дрогобичі була скромненька команда, яка йшла внизу другий союзної ліги. Але мені вона допомогла зміцніти.\n«Добре, що не як з Пахтакором»\n– Коли ви повернулися в Чернівці, чемпіонат СРСР наказав довго жити, а в українському чемпіонаті Буковині була відведена роль команди вищої ліги. Якою вона була після радянської першої?\n– Ви знаєте, багато хто скаржиться, що, мовляв, грати було нецікаво, суперники слабкі, ліга нерівна. Але нам, молодим, кожен матч був за щастя. Рвалися грати. Будь-яке, звичайно, бувало, але наша молода скромна команда з Динамо, Чорноморцем, Дніпром внічию грала, Шахтар обігравала. От і судіть, чи такий легкої була та ліга.\n– Кажуть, у фінансово-організаційному плані тодішній футбол дуже кульгав …\n– Що було те було. Але ми були молоді, і на гроші і умови очі закривали. Наприклад, маючи зарплату 1000 доларів, вважали себе мільйонерами. Що у нас було? Тільки хіба що квартиру однокімнатну могли дати …\n– … Та й ту, в разі переходу, забирали …\n– Точно, так у мене і було, коли я в Дніпро переходив. Відразу сказали, щоб ключі здав, хоч ніби як для команди на поле нічого не шкодував, дечого для неї і зробив …\n– Яким ви застали Дніпро? Це була вже команда Бакая або ж ще була, як казав Штанге, напівзруйнована база без газонокосарок?\n– Чесно кажучи, навіть не знаю, хто там був спонсором – це були якісь люди Павлова. База – так, відчувалося, що давня була, ще задовго до розвалу Союзу побудована. Але умови тоді були приблизно рівні для всіх, це тепер у суперклубів такі бази, які європейським грандам не снилися. По грошах – ті ж 1000 доларів були, хіба що Павлов міг мотивувати преміальними – різними під різних суперників.\n– Паралельно з переходом в Дніпро ви отримали і запрошення в збірну України …\n– Ми якраз зіграли черговий матч чемпіонату, в якому я забив м’яч (швидше за все, у Вінниці проти Ниви, 2: 0 – прим. А.В.), мені як в роздягальні сказали – навіть і не повірив спочатку. Коли зрозумів, що не жартують, звичайно, дуже зрадів.\n– Перші роки існування збірної були затьмарені безгрошів’ям і організаційними проблемами. Невже навіть при цьому відчувалася гордість, особливий дух національної команди?\n– Ні, все це було – радість, гордість, підйом духу. А організація – так, що було, то було. Що говорити, якщо я навіть футболки на пам’ять собі не залишив! Нам їх видавали перед матчем, потім забирали, прали, потім на наступний матч знову видавали. Не було ні тренувальної екіпіровки, навіть в бутсах клубних на поле виходили.\n– Дебютувати вам випало в матчі проти ОАЕ на нейтральному полі – в Німеччині. Думалося тоді, що в цій країні на ПМЖ опинитеся?\n– Та ні, що ви! .. Це теща захотіла в Німеччину, а я що? 🙂 Матч важкий був, грали в передмісті Мюнхена на маленькому стадіоні. Глядачів зібралося десь із тисячу, місцеві жителі. Відіграли тихенько, наче матч предсезонки за клуб. Мені, правда, вдалося тоді в першому ж матчі відзначитися голом – на останній хвилині я зрівняв рахунок, і Україна з Еміратами розійшлася нічиєю 1: 1. Назад поверталися не без пригод – нам треба було ще поїхати на збори (по-моєму, в Болгарію), але через поломку автобуса на добу змушені були затриматися в дорозі.\n– Далі збірної мав бути старт у відбірному турнірі до Євро-96. Кажуть, в домашньому поразці від Литви винен конфлікт між тренером збірної і Динамо, яке в той час готувалося до матчу Ліги чемпіонів зі Спартаком. Мовляв, через це в матчі зіграло всього пару динамівців, і він вийшов зім’ятим.\n– У цьому щось є, адже динамівці і справді були кращими в країні, їх не вистачало. Та ще й нефарт якийсь – ми в тому матчі литовців «возили», але у нас нічого не «влетіло», а у них – мало не все. Взагалі, були тоді проблеми з організацією. Той же Протасов – жарт сказати – з Японії прилетів зіграти за збірну, але через усіляких організаційних зволікань прибув лише «з корабля на бал» – прямо перед матчем. А якби він і інші наші зірки прибутку заздалегідь, щоб мати можливість підготуватися ?! Вони були сповнені сил і бажання допомогти, але викликати їх не поспішали – валюта …\n– Щоб скинути тягар невдач, збірна вилетіла в Південну Корею – зіграти два товариські матчі з тамтешньою збірною, очолюваної земляком Бишовцем. Як гралося з постійними учасниками чемпіонатів світу?\n– Це якраз після матчу з Литвою нас повезли, щоб розвіятися. Повинні були ми їхати з Базилевичем, але його буквально зняли з літака і … з посади. Ми сіли в літак в повній неясності, делегацією керували Микола Павлов і Володимир Мунтян (він тоді олімпійську збірну очолював). А тут летимо – літак почало трясти. Я ще пожартував – мовляв, Базилевич знав, на який літак не сідати (в 1979 році, коли Пахтакор розбився на Ту-134 під Дніпродзержинському, його головний тренер Базилевич випадково не поїхав тим рейсом, – прим. А.В.). Жарти жартами, а в ту секунду було страшно. Добре, що нормально долетіли.\n– Кажуть, Бишовець істотно допоміг в організації цього турне …\n– У нього тоді були проблеми в збірній, і щоб продовжити контракт, треба було зіграти пару переконливих матчів. До речі, був незграбний момент, коли він нам казав, щоб ми увійшли в ситуацію і не викладалися – мовляв, нам сили в більш важливих матчах знадобляться. Хлопці, звичайно, не звертали уваги, грали з бажанням і самовіддачею, але ми в підсумку двічі поступилися – 0: 1 і 0: 2.\n– З точки зору сьогодення, не так-то й соромно поступитися корейцям – вони адже стільки на чемпіонатах світу пограли. Той же Хон Мюн Бо, який забивав нам, – Глибище, учасник чотирьох мундіалі ...\n– Ні, по грі вони не вразили. Повірте, якби вони були сильніші, то при рідних глядачах і суддів виграли б попереконливіше, ніж в 1-2 м’ячі. Напевно, нас просто навантажений графік з матчами і перельотами занадто втомив.\n– Але все ж поїздка була корисною? Адже відразу кілька учасників тих матчів пізніше в Кореї та інших чемпіонатах країн Азії пограли – Савченко, Коновалов, Нагорняк … Вас, до речі, корейці не запрошували?\n– Ні, але якби і запрошували – я б не поїхав. У них нудно – все роботизовані і передбачувано.\n– Щоб ви не сказали, ось спілкувався я з одним нашим легіонером, так його там тренер палицею побив. Лише завдяки юристам ситуацію розрулити.\n– Ну, це робочий екстрім. А життя там не наша. Звичайно, цивілізація тамтешня вразила – можна сказати, ми все саме там вперше в житті в нормальній готелі ночували.\n– Так вийшло, що ті чотири матчі восени 1994-го залишилися для вас останніми в збірній …\n– Що вже тут поробиш … Я незабаром втратив місце в основі Дніпра, а як могли мене при цьому в збірну викликати? Далі ж прийшли Сабо, Лобановський, заграли динамівці. З ними мені вже нереально було конкурувати.\n«Черкаські ковбаси працювали на благо футболу»\n– Той період в історії Дніпра і вітчизняного футболу – один з найцікавіших, але, в той же час, і недомовлених. Дніпро взяв бронзу, дістався до фіналу Кубка України, але амбіцій босів клубу це вже не могло задовольнити. Чи вважаєте, команда була гідна більшого?\n– Звичайно! У чемпіонаті нам просто не пощастило, часто ми були близькі до успіху, але нас придавлювали. У фіналі з Шахтарем лише по пенальті все вирішилося … Так вже вийшло, що саме мені не пощастило тоді вирішальний 11-метровий не реалізував. Штанге мені після того прямо сказав (ніколи більше такого ніде не чув) – мовляв, «я тебе розумію, але шукай собі нову команду». Так я і опинився списаним, хоча починав при Павлові ніби й непогано.\nВзагалі, якщо чесно, я саме в Дніпрі і грати в футбол почав. До того виступав в скромних командах, які борються тільки за виживання. Там футболу навіть і не нюхав – тільки штовхайся попереду і чекай довгого пасу. А в Дніпрі грали майстри. Так що там, професора! Полунін, Дирявка, Максимов – що ні людина, то брила! Та й я тоді був на піку, Павлов запросив після дуже хорошого сезону за Буковину. Але взимку він з четвіркою лідерів перебрався в Динамо, команду спочатку вів Лисенко, а потім запросили Штанге.\nБернд, чесно кажучи, не був сильним тренером. Швидше – організатором. Якщо за щось йому і слід сказати спасибі, так за те, що хлопців наших за кордоном спробував влаштувати. Але все ж клуби були не найкращими, тому тільки Скрипник заграв на гідному рівні. А у нас же були справжні зірки! Ковальця запхали в Твенте: його б в кращому віці – в хороший чемпіонат, була б знаменитість! І так багато …\n– А у вас була можливість виїхати за кордон?\n– Звичайно. Але все у нас робилося якось несолідно. Так – дзвонили, говорили, що є варіант, а далі – тиша. З несерйозними людьми і справи не хотілося мати. Той же Скрипник – якби його вели «західні» люди, справжні агенти, він би відразу гідні умови отримав. А так – гравець найвищого класу отримував менше всіх в історії Бундесліги! Добре, що показав себе відразу як професіонал, і з часом сам клуб переглянув умови.\n– Нехай навіть у вас не склалося з Дніпром, але все одно ваш наступний перехід здивував. З третьої команди країни – і в першу лігу!\n– Звали в рідну Буковину – Школярів задумував її знову в «вишку» підняти. А я хотів побути з сім’єю, ось і погодився. Тепер розумію, що треба було ще у вищій лізі пограти – і запрошення були, і сили були. Ми тоді, до речі, друге місце зайняли, але через скорочення вищої ліги залишилися в першій. А далі ентузіазм пропав … Пізніше я перейшов у вінницьку Ниву – недавній учасник Кубка кубків теж був в першій лізі і теж мріяв про повернення в еліту. Грали під керівництвом Яворського, але грошей не було, і теж підвищитися в класі не вдалося. А ось ФК Черкаси, мій останній професійний клуб, в вищу лігу не пустили. Повинні були виходити, але доважили ще перехідною матч. Суперник був сильний, «потрапили» і теж залишилися в першій лізі. На наступний рік знову були в зоні виходу, але знову вищу лігу скорочували. Ось такий я невдаха – 3-е місце, 2-е місце, а вийти в «вишку» так і не вдалося.\n– Але ж міцненька команда була в Черкасах!\n– А то! У нас був спонсор – ковбасник. Нічого для команди не шкодував. Завдяки його м’ясозаводу склад був пристойний. Столовицький досвідчений грав, брати Грицаї – Олег і Олексій. До речі, менший грає ще?\n– Так, змінив Арсенал на Зорю.\n– Молодець який! Привіт йому. І тоді вже “гравчищем” був, хоч і молодий зовсім, і тепер марку тримає. І брат його, Олег, відмінно грав. У нас найкращим бомбардиром був. Шкода, в Дніпрі біля нього не зрослося.\nТа невдача з Черкасами мене, напевно, зламала. Втомився я від України, від наших порядків, що все в верхах вирішується, а ти як ні при чому. А тут варіант з Німеччиною з’явився, ось і переїхав. Правильний крок був чи ні, навіть не знаю. Міг би зараз десь в українському футболі працювати. А міг би й не пробитися.\n«У США грали за їжу»\n– Давайте про загальне. Хто найсильніший гравець, з яким довелося пограти?\n– Полунін і Максимов. Бувало, мчиш вперед – не встигаєш навіть подумати, що добре б сюди пас, а м’яч вже летить. Розумні гравці, у них все ходи були наперед продумані.\n– Про прикордонних командах радянської України ходять легенди – мовляв, як тільки на міжнародний матч за кордон виїжджали, так відразу контрабандою все сумки набивали …\n– Це в нинішні ситі часи так кажуть. А тоді щоб добре жити, всім треба було крутитися. Адже ми не були занадто багатими – як і звичайні люди. Пам’ятаю, в Америку поїхали в турне, то коли в літаку роздавали колу, все сумки бляшанками набили, щоб вдома рідні змогли її спробувати.\nМи в буквальному сенсі грали за їжу – організатори зробили нам проїзд, проживання, але щоб харчуватися, нам треба було багато матчів зіграти. Так і грали практично кожен день – то зі збірною перуанців США, то зі збірною мексиканців США … Зіграємо – і вирушаємо їсти в Макдональдс з місцевими роботягами.\n– Додому після «принад» головною капкраїни все повернулися? Карпати ось в ті ж роки з’їздили в США, так один гравець відмовився повертатися і попросив притулку і ПМЖ в Америці …\n– Я міг і так залишитися – у мене в Філадельфії батько жив.\n– У самій Філадельфії? Так це ж столиця «щіріх» американських українців! Це ж Юкрейніен Нейшінелс з братами Чижович!\n– А ми і з ними грали. Ми з купою команд переграли, і всіх майже обігравали.\n– Який найбільш зірковий гравець, проти якого довелося пограти?\n– Коли Клінсманн після ЧС-2006 очолив Баварію, вона з нашої аматорською командою контрольний матч грала. Швайнштайгер був, більше нікого такого й не пригадаю. У наших краях часто команди Німеччини, Англії збори проводять, хоч мені і за 40, але з багатьма пограв.\n– В опусах футбольних журналістів часто малюють ідилію – як футболісти за великими тренерами буквально кожне слово конспектують. У вас був в життя такий фахівець, що кожне його слово хотілося слухати?\n– Траплялися хороші тренери. Як людина – Школьников був дуже хороший, розумів гравців, міг одним словом на гру налаштувати. Як тактик, Богуславський був дуже хороший. Ось якщо їх об’єднати – вийшов би Павлов. Для мене – найкращий тренер.\nВзагалі ж, не в образу, серед наших тренерів одиниці сильні в тактиці, тому ми і самому потрапляння на чемпіонат Європи до сих пір радіємо (нехай і потрапили туди навіть не через кваліфікацію). Складно знайти українського тренера, який міг би, як німецький, гравцеві в голову купу інформації вкласти – куди бігти, як пасувати, як проти різних суперників грати. У нас одна установка – дві години на обороні триматися, тому м’яч тикати, вперед штовхнути безадресно. Мені краще, що говорили: «Ти, це, йди вперед, обов’язково гол забий». Ось і вся установка. А в Німеччині тренер гравця пичкає інформацією настільки, що той поінформований про всі особливості опонента, знає до дрібниць, що йому робити і як під час гри перебудовуватися.\n«Уболівальники тільки в суботу за Нюрнберг. В інші дні – за нас!»\n– Давайте повернемося в 2000 рік. Чому все ж вирішили залишити український футбол, де у вас було ім’я, і виїхати за кордон?\n– Нашим футболом я «наївся». У нас все вирішується в Києві – граєш-граєш, а тебе «топлять». У якийсь момент вирішив, що з мене вистачить, сім’я зібралася – і емігрували.\n– Гортаючи свої архіви, згадав, що ви з якимись проблемами залишали Україну. Якісь бюрократична тяганина були?\n– Навіть і не пам’ятаю … А-а-а, так, мені міжнародний трансфер федерація затримувала. У Німеччині ще в ті часи навіть переходи в аматорських лігах серйозно моніторились. Але виникла проблема пізніше, я ж їхав в еміграцію, не думаючи про футбол. В Україні від футболу втомився, тренером себе не бачив тоді, ось і влаштувався на звичайну роботу. Так як оселився в Німеччині, пов’язана вона була з автопромом – для БМВ елементи салону робили. Але про мене почули в діаспорі, і тренер однієї з команд, виходець з Казахстану, попросив його команді допомогти. Так я і повернувся в гру. Суто щоб форму підтримувати і завчасно не постаріти.\n– І яка вона, німецька глибинка? З чемпіонатом, скажімо, Чернівецької області можна порівняти?\n– Ну, от візьмемо моє містечко – Амбер. Населення – тисяч 50, в семи кілометрах від Нюрнберга. Так ось, в нашому місті і окрузі близько семи тисяч команд. Найрізноманітніших – дитячих, дорослих, жіночих, ветеранських.\nНа наших матчах і 10 тисяч глядачів бувало. Всі приходять – діти, бабусі … І з чужої командою майже стільки, скільки з нашої, уболівальників приходить.\n– В Україні, схоже, глибинка досі «по-старому» вболіває – за Динамо, Шахтар, а свої – на другому плані. А у вас?\n– У нас теж вболівають за найближчу велику команду – Нюрнберг. У суботу вся округа на його матчі в Бундеслізі їздить. Але ж в інші-то дні вболівальники з нами!\n– І яким футболом балуєте своїх шанувальників?\n– За моїми відчуттями – наша регіональна ліга (5-6 за рангом ліга Німеччини) зрівняється з української другий. Німецькі любителі – з українськими професіоналами. Судіть самі: у нас постійно проводять збори серйозні клуби – не тільки німецькі, а й закордонні. Навіть з Англії приїжджають. Вони, природно, розминаються на місцевих аматорах. Так ось, нерідко, любителі їм «накидають».\n– Наші команди обласних і районних ліг нерідко грають на справжніх «городах», переодягнутися ніде, стадіони застарілі. У Німеччині любителям більше благ дістається?\n– Звичайно. Стадіони постійно нові будуються, команді тільки приходь – і грай. Оренда доступна, за стадіоном працівники стежать добре. Я навіть сам не знаю, звідки це все береться. Напевно, держава на фізкультуру гроші виділяє.\n– А команди за рахунок чого існують? Самі гравці скидаються?\n– Члени клубу, як пайовики, раз на рік вносять цілком доступну суму – припустимо, 10 євро. А так як членами клубу є багато жителів нашої місцевості, суми цілком вистачає на нагальні витрати.\n«Шукати« Шиндер» або «Нойштедтер» – це лотерея»\n– Судячи по збірній Німеччини з «Озіл» і «Хедіра», в країні (та й у футболі) чимало емігрантів. А у вас хто – мусульмани, африканці, радянські люди?\n– Близько 10% міста – вихідці з Казахстану. Навіть команди «радянські» є, де російськомовні гравці зібрані. Одну можу назвати – Сіменс називається на честь заводу, що колись був її спонсором. Але грають там хлопці з СРСР.\n– У нас зараз нова мода – все носяться з ідеєю шукати в Німеччині уродженців України або їх нащадків, щоб потім за збірну загравати. Нойштедтера багато хто мріяв побачити в синьо-жовтій формі на Євро ...\n– А хто він? Я навіть такого не пригадаю … А-а-а, Шальке … Скажіть, а що, своїх не можна виростити?\n– Ідея зірвати джек-пот – вона ж окрилює. Тим більше, Шиндер мало не з Регіонал-Ліги в Таврію перейшов і відразу став одним з відкриттів чемпіонату України.\n– Я про нього в Німеччині і не чув. Ну, це ж і справді лотерея. Можна, звичайно, гравця знайти, але ж своїх же готують, роками за ними стежать. Навіщо тоді все це – підготовка, ДЮСШ, клубна академія?\n– Наші люди там, в Німеччині, ще не навчили «аборигенів» нашенського звичаїв?\n– Та що ви! У них поняття немає, щоб щось за гроші нечесним шляхом зробити! Ніхто не повірить, але ні поліцейському, ні службовцю тикати хабар немає ніякого сенсу! Наведу приклад. Я тепер суджу місцеві змагання, і в одному з матчів трапилася підставі. Так ось мені довелося аж до Мюнхена їздити, давати пояснення. Тренера довічно дискваліфікували, команду – на рік, а 17-річного хлопчину, який, може, і не в курсі справ був, – одразу на три роки!\n– Перерахування хоча б самих іменитих зірок, що вийшли з баварського футболу, зайняло б у мене цілу сторінку. Звідки така велика кількість талантів?\n– Тут у кожному селі є команда. Діти зі школи – з садка з м’ячем. Під все грають – є в наших краях сильна тенісна школа, є баскетбольний та хокейна команди, інші види спорту розвиваються, але все-таки футбол – №1.\nГоловне ж, в моєму розумінні, – тут люди на футбол приходять, щоб отримати задоволення. І на трибуни, і на поле. Ось у нас вболівальники хочуть образити гравця, порадіти чужій невдачі. А тут кожну вдалу дію оплесками зустрічають. І хлопці грають для радості. Я ж теж в любителі пішов не за грошима, працюю на звичайній «цивільної» роботи для сім’ї. А в команді я душею відпочиваю, граю, щоб форму підтримати і з друзями поспілкуватися.\n– У всьому світі німців поважають як професіоналів у всьому. Перебування в Німеччині не перетворило це в простій стереотип?\n– Ні. Вони і справді вміють все організувати добре. В аматорській лізі тут більше порядку, ніж в нашій вищій лізі чи збірної першої половини 90-х. Всі культурно, продумано, доглянуто.\n– Українських і німецьких тренерів можна порівнювати?\n– Без образ, але у нас не так багато хороших тактиків. Може, Лобановський таким був – не знаю, у нього не грав. Решта ж були більше психологами, мотиваторами, завгоспами. Але зробити особливо хороший розбір гри, пояснити гравцеві, що йому робити і як удосконалюватися – це дуже небагатьом дано. А в Німеччині все не так. Тренер не буде в інтерв’ю журналістів об стінку розмазувати, гравців не стане «вмочати» без причини. Подивіться на Льова – кожного суперника на «запчастини» розбирає, все до дрібниць вивчає. Але ж він – тільки продукт великої футбольної школи. Ось тому у них футбол – як злагоджений механізм, а у нас – два паси назад і довгий в нікуди.\n– При всьому при цьому, кілька українських гравців по-справжньому зробили собі ім’я в Німеччині …\n– Так, і все, крім, хіба що, Вороніна, – мої колишні одноклубники. Ось візьмемо Скрипника – коли прибув до Німеччини, то отримував найменшу зарплату в історії Бундесліги! Але все своєю грою домігся. Максимов в фіналі Кубка забивав, Полунін добре пограв. Але ж той же Скрипник – хороший гравець, але у нас були більш яскраві зірки! Скільки гравців за кордоном так і не пограли, або ж обмежилися якимось ближнім зарубіжжям. Будь у них хороші агенти і порадники, вони б в Німеччині зірками стали!\n– У 1994 році ви дебютували як гравець національної команди України саме матчем в Німеччині. Відразу ж гол Еміратам забили. Чи думали тоді, що тут опинитеся?\n– До речі, грали той матч в таких же місцях, де я зараз живу. Грассау, Передмістя Мюнхена. Тихий стадіончик, вболівальники – як наші, місцеві, тихі. Ні тобі хуліганів, ні тобі п’яниць – патріархальна ідилія.\n«Треба на футбол йти, як на свято»\n– Ви їхали до Німеччини, розраховуючи на порядок і зручність життя. Це і отримали?\n– Мені 44 роки, а я до цього літа ще на любителях бігав. Звичайно, тут все зовсім інакше – для людей робиться. Наведу приклад. Наше містечко – всього-то якихось 50 тисяч жителів. Але в нашому окрузі кілька тисяч команд – дитячих, аматорських, жіночих, професійних. Країна багато інвестує в спорт і футбол. Будуються футбольні стадіони, баскетбольні майданчики, і люди тягнуться до спорту. Ви не подумайте, у них теж є комп’ютери і інші спокуси сучасного життя. Але коли ми граємо дербі в першості Баварії (аналог нашого чемпіонату області), то збирається старі й малі з нашого міста, та ще й з командою гостей купа вболівальників приїжджає. 10 тисяч на матчі буває! У нас Буковина, яка в першій лізі гідно грає, стільки не збирає. Я адже в курсі, постійно сайт читаю, матчі дивлюся.\n– У Німеччині стежте за нашим Євро? У розповіді тамтешньої преси не повірили?\n– Так я ж з України, що вони мені про неї можуть розповісти ?! Звичайно, я навіть не чекав, що ми так добре проведемо цей турнір. І стадіони красиві, і матчі відмінні – всі тільки й говорять, що це найкращий турнір в історії за напруженням! І люди добре хворіють, ніяких тобі ексцесів, тьху-тьху-тьху …\n“Збірна наша, чесно кажучи, розчарувала. Пас назад, пас назад, довга вперед …” Але ось збірна наша, чесно кажучи, розчарувала. Роки йдуть, все змінюється, а ми – все такі ж. Пас назад, пас назад, довга вперед … Я теж зрадів перемозі над Швецією, але ж це найгірші команди грали. Читаю українські сайти, дивлюся телебачення, як «експерти» кричать. Слухаю і думаю, а ми що – чемпіонат виграли? З групи вийшли? Так, жереб, так, суддя лажанулся … Але ж ми не вигравали навіть на той момент, нас би навіть нічия не врятувала.\n– Добре, ми все захоплюємося збірної Німеччини. Немає питань, красені. Але звідки це все береться? Що порадите у них перейняти?\n– Наводжу приклад: моє містечко, мій регіон. Маленький, але всюди стадіони, всюди діти з юних років в футбол грають. Ви на кожному кроці будете бачити футбол – там хлопчина жонглює м’ячем, там прості дядьки в «дир-дир» рубаються. Ось і виходить, що нація спортивна і люди здорові, а вже серед них можна і купу талантів знайти. Шансів більше.\nА взагалі, в Німеччині до футболу ставлення геть інакше. Люди приходять на стадіон отримати задоволення. Причому, і гравці, і глядачі. Мрію, щоб і в Україні так було.\nМюнхен, Німеччина. Муніципальний стадіон. 1 000 глядачів. +°C.\n14 (матч збірної України). Товариський матч\nУкраїна – ОАЕ – 1:1\nАрбитри: Херман Альбрехт (Німеччина).\nОАЕ: Рашид, Хассан, Рахман, Хусейн, Ахмед, Ісмаїл, Мохамед, Аль-Тальяні (Хаміз Саад, 74), Алі Хассан, Адель Ахмед (Бахіт, 46), Бахіт Саад.\nТренер: Антонін Пехнічек.\nУкраїна: Вороб’єв Валерій, Телесненко Андрій, Беженар Сергій, Леженцев Сергій, Хомін Андрій, Коновалов Сергій, Попов Сергій, Сак Юрій (Михайленко Дмитро, 46), Ковалець Сергій, Шкапенко Павло (Скаченко Сергій, 80), Фінкель Борис.\nГоли: 1:0 – Бахіт Саад (45), 1:1 – Фінкель Борис (90).\nУкраїна – Литва (матч відбірного турніру до Євро-1996)\n07.09.1994. 19.00. Київ. Республіканський стадіон. 20 000 глядачів. + 22 ° C.\nАрбітр: Бо Карлссон (Швеція).\nАсистенти арбітра: Пер-Олоф Сталь і Кеннет Петерсон (обидва – Швеція).\nРезервний арбітр: Крістер Фелльстрем (Швеція).\nУкраїна: Тяпушкін Дмитро, Скрипник Віктор, Сак Юрій (Ковалець Сергій, 8), Євтушок Олександр, Попов Сергій, Петров Ігор, Похлебаєв Євген (Нагорняк Сергій, 59), Максимов Юрій, Фінкель Борис, Протасов Олег, Коновалов Сергій.\nЗапасні: Жабченко Ігор, Полунін Андрій.\nТренер: Базилевич Олег.\nЛитва: Стауче Гинтарас, Жюкас Томас, Сукрістов В’ячеслав, Терешкін Андреус, Вайнорас Раймонд, Вайнейкіс Роландас (Стонкус Рамунас, 79), Гудайтіс Неріус, Іванаускас Вальдас, Стумбріс Ірмантас, Суйка Арунас (Жута Аудрюс, 54), Скарбалюс Аурелюс.\nЗапасні: Міка Арунас, Жалус Робертас, Поскуса Маріус.\nТренер: Альгімантас Любінскас.\nГоли: 0:1 – Іванаускас Вальдас (52), 0:2 – Скарбалюс Аурелюс (60).\n16 Товариський матч\nПівденна Корея – Україна – 1:0\n11.09.94. Каннын. Городской стадион. 22 000 зрителей. +°C.\nАрбитр: Кван Йом Ким (Корея).\nЮжная Корея: Ким Бон Со, Хон Мюн Бо, Шин Хон Чжи, Ким Сан Хон, Ли Ки Хун, Ли Ми Сун, Юн Йон Хван, Се Джун Вон (Ким До Кун, 46), Но Джун Юн, Чо Джун Хо, Хван Сун Хон (Се Юн Вон, 74).\nУкраина: Савченко Владимир, Скрипник Виктор, Коваль Александр, Дирявка Сергей, Попов Сергей, Полунин Андрей, Похлебаев Евгений, Финкель Борис, Кривенцов Валерий, Коновалов Сергей, Максимов Юрий (Нагорняк Сергей, 46).\nТренеры: Николай Павлов и Владимир Мунтян.\nГолы: 1:0 – Хон Мюн Бо (77, пенальти).\nУдалены: нет – Похлебаев Евгений (55).\n17 Товариський матч\nПівденна Корея – Україна – 2:0\n13.09.94. Сеул. Олимпийский стадион. 40 000 зрителей. +°C.\nАрбитр: Ли Сан Кван (Корея).\nЮжная Корея: Ким Бон Со, Хон Мюн Бо (Ю Сан Чул, 46), Чой Юн Ил, Ким Сан Хон, Ли Ки Хун, Ли Ми Сун, Юн Йон Хван, Се Джун Вон, Син Тай Йон, Чо Джин Хо (Се Хью Вон, 65), Парк Кун Ха.\nУкраина: Савченко Владимир, Скрипник Виктор, Коваль Александр (Евтушок Александр, 46), Дирявка Сергей (Нагорняк Сергей, 74), Попов Сергей, Полунин Андрей, Похлебаев Евгений, Максимов Юрий, Кривенцов Валерий, Коновалов Сергей, Гусин Андрей (Финкель Борис, 46).\nГолы: 1:0 – Чо Джин Хо (30), 2:0 – Парк Кун Ха (60).\n10 лютого – історичний день для українського і буковинського футболу\n2-4 лютого у Чернівцях – зона Зимового Кубку ДЮФЛ України U-19 2018 р. (календар)\nЧернівецькій спортшколі «світять» ~40 млн. з держбюджету на покращення бази