Свята Традиція Української Католицької Церкви - Довідник з історії України (Н-С) / Підкова Ігор - Сторінка 19 - Бібліотека\nДата: Четвер, 10.07.2014, 17:09 | Повідомлення # 91\nМіжнародна ситуація поч. 20 ст. характеризувалась загостренням боротьби європейських держав за\nколонії і впливи в різних куточках світу. Р. прагнула розширити свій вплив на Чорному морі, щоб відкрити\nшлях експансії на Балкани і Близький Схід, а також у Середній Азії. Протиріччя між Р. і Японією на Далекому\nСході призвели до російсько-японської війни 1904-05, у якій Р. зазнала нищівної поразки. За умовами\nПортсмутського миру 1905 до Японії відходила половина о. Сахаліну (на південь 50 паралелі). Протиріччя\nміж Німеччиною і Австро-Угорщиною, з одного боку, і Росією - з іншого, зумовили створення у 1904-07\nспільно з Великою Британією і Францією воєнно-політичного блоку - Антанти.\nУ Першій світовій війні 1914-18 Р. виступила на боці країн Антанти проти країн Троїстого Союзу (ств.\n1882). У 1914-15 російська армія добилась певних успіхів на Північно-Західному фронті у р-ні Східної Пруссії\nі на Південно-Західному фронті. Наприкін. 1914 російські війська зайняли Галичину і Буковину й створили на\nокупованій території Галицько-Буковинське генерал-губернаторство. Однак уже до осені 1915 наступ\nнімецької і австро-угорської армій змусив російську армію залишити Польщу, Литву, частину Латвії і\nБілорусі. Німецько-австрійські війська зайняли Галичину, Північну Буковину і 5 повітів Волині. У травні 1916\nросійська армія почала новий наступ на Південно-Західному фронті (“Брусиловський прорив”), внаслідок\nякого російські частини захопили всю Буковину і південну Галичину. Проте цей наступ не привів до\nстратегічного перелому в ході воєнних дій на Південно-Західному фронті, а лише поглибив господарську\nрозруху і незадоволення в країні. Намагаючись стабілізувати обстановку, Микола II вдавався до частої зміни\nміністрів, загравання з Державною Думою. Однак невдоволення поразками на фронтах, господарськими\nтруднощами, бездарним керівництвом царських міністрів поширилось на всі верстви суспільства і армію.\nЧисленні страйки і заворушення переросли у кін. лютого 1917 у народний виступ в Петрограді, який\nпідтримали армійські частини (див. Лютнева революція 1917). Микола II зрікся престолу. Влада перейшла\nдо створеного Державною Думою 3.3.1917 Тимчасового уряду на чолі з кн. Г.Львовим. До складу\nновоутвореного уряду увійшли представники кадетів, октябристів, прогресистів і есерів. Тимчасовий уряд\nпообіцяв скликати Установчі збори для вирішення політичних, соціальних і національних проблем на\nзасадах демократії. Під час революційних подій утворились також Ради робітничих і солдатських депутатів,\nякі перебували під впливом представників лівих партій (соціал-демократів, есерів, ін.). Під могутнім тиском\nнизів влада в країні швидко перейшла до рук комісарів Тимчасового уряду. Одночасно відбулось\nформування представницьких органів багатьох колоніальних народів імперії, які відстоювали національні та\nдемократичні права своїх народів. З березня 1917 в Україні існувало двовладдя: з одного боку, Тимчасовий\nуряд намагався продовжувати централістську політику царських властей, з іншого - новоутворена\nУкраїнська Центральна Рада відстоювала принцип національно-територіальної автономії України. Лютнева\nреволюція 1917 поклала край самодержавній багатонаціональній імперії,\nпробудивши до політичної активності поневолені Російською імперією народи та найширші верстви\nРОСІЯ У НОВІТНІЙ ЧАС. Внаслідок Лютневої революції 1917 утворилася Російська демократична\nреспубліка, яка повинна була розв'язати великий обсяг політичних, соціальних, економічних і національних\nпроблем, успадкованих від колишньої імперії. Тимчасовий уряд відкладав їх вирішення до закінчення війни і\nскликання Установчих зборів. Скориставшись із поглиблення політичної і соціально-економічної кризи,\nбільшовицьке крило РСДРП, очолюване В.Ульяновим-Леніним, 25.10(7.11).1917 здійснило у Петрограді\nжовтневий переворот. На II Всеросійському з'їзді Рад робітничих і солдатських депутатів було створено\nновий уряд - Раду Народних Комісарів (РНК) на чолі з В.Ульяновим. З'їзд схвалив ряд декларативних\nреволюційних документів, в яких викладалась програма діяльності нової влади - Декрет про мир, Декрет про\nземлю, Декларація прав народів Росії та ін. Проголошуючи демократичні права громадян і народів\nколишньої імперії, більшовики пов'язували їх із перемогою і поширенням світової пролетарської революції\nта утворенням європейського об'єднання соціалістичних республік. Право народів на самовизначення було\nпротиставлене необхідності їх інтернаціонального об'єднання в інтересах світової соціалістичної революції.\nОднак уже напередодні жовтневого перевороту В.Ленін, як переконаний прихильник централізованої\nдержави, з метою забезпечення підтримки більшовицької політики національно-визвольним рухом, висунув\nгасло створення “союзу вільних республік”. Ill Всеросійський з'їзд Рад схвалив “Декларацію прав трудового і\nексплуатованого народу”, котра стала складовою частиною Конституції Російської Соціалістичної\nФедеративної Радянської Республіки (РСФРР), прийнятої V Всеросійським з'їздом Рад у липні 1918. Уряд\nРСФРР здійснив націоналізацію промисловості, фінансів, транспорту, землі, які перейшли під контроль\nдержави. У березні 1918 РНК заключила сепаратний Берестейський мир з Німеччиною і Австро-Угорщиною\n(див. Берестейський мир 1918). Проте заходи радянської влади спричинили влітку 1918 початок\nгромадянської війни і військової інтервенції англійських, французьких і американських військ, котрі\nпідтримали антибільшовицькі сили. Білогвардійські генерали (М.Алексеев, О.Колчак, А.Денікін, П.Врангель\nта ін.) виступили у 1918-20 проти радянської влади під гаслом відновлення “єдиної і неділимої Росії”.\nПід час громадянської війни шляхом соціальної демагогії більшовики зуміли залучити на свій бік\nнайбідніші прошарки населення міста і села; застосовуючи систему надзвичайних заходів (політика\n“воєнного комунізму”), терор і репресії проти реальних і потенційних політичних противників (середнє\nселянство, великі землевласники, інтелігенція, духовенство), найжорстокіші засоби боротьби проти\nвідкритих ворогів, розгромивши опір внутрішньої воєнно-політичної опозиції та ліквідувавши зовнішню\nзагрозу своїй владі, вони встановили у країні тоталітарний режим.\nУ березні 1918 більшовицьку партію перейменовано у Російську Комуністичну Партію (більшовиків) і\nпроголошено гасло утвердження диктатури пролетаріату як головної умови перемоги соціалістичної\nреволюції. Під час громадянської війни територія РСФРР не була сталою і включала ті землі, де було\nвстановлено радянську владу. За задумом керівників РКП(б), РСФРР повинна була складатись з\nавтономних республік і областей. Наприкінці війни у складі РСФРР нараховувалось 9 автономних республік\n(Башкирська, Татарська, Карельська, Киргизька, Горська, Дагестанська, Кримська, Бурят-Монгольська,\nЯкутська) і 9 автономних областей. Після завершення громадянської війни і зміцнення радянської влади з\nметою єдності дій у соціалістичному будівництві за рішенням РКП(б) радянські республіки, що не входили до\nскладу РСФРР, об'єднались 30.12.1922 у Союз Радянських Соціалістичних Республік у складі - РСФРР,\nУСРР, БСРР, Закавказька СФРР.\nУ грудні 1922 було формально створено багатонаціональну соціалістичну державу на засадах федерації,\nа фактично у національно-державному устрої СРСР було реалізовано ідеї лідерів правлячої партії та\nпозицію прибічників “єдиної і неділимої Росії” про відновлення могутньої Російської держави.\nПісля утворення СРСР відбувалась поступова уніфікація суспільно-політичного життя в усіх радянських\nреспубліках; розвиток проходив згідно програм і вказівок правлячої більшовицької партії, яка з 1925 була\nперейменована на Всесоюзну Комуністичну Партію (більшовиків) - ВКП(б). Адміністративно-територіальний\nустрій РСФРР часто змінювався у зв'язку з утворенням нових союзних або автономних республік і областей.\nУ 1925 черговий Всеросійський з'їзд Рад затвердив новий текст Конституції федерації, яка значну частину\nфункцій державного управління передавала союзним органам. Згідно з установками комуністів, з 1921 у\nРСФРР здійснювалась “нова економічна політика” (НЕП), яка запровадила елементи ринкових відносин в\nекономіку і дала можливість відбудувати господарське життя. Поряд з цим доводилось долати значні\nтруднощі, пов'язані з відсталістю промисловості та сільськогосподарського виробництва, безробіттям,\nнерівномірністю розвитку численних національних окраїн, браком спеціалістів тощо.\nЗ кін. 1920-х років всю владу в партії і державі зосередив у своїх руках Й.Сталін, який виступив\nініціатором проведення курсу на прискорення “соціалістичного будівництва” та встановлення жорстокого\nрепресивного режиму. За особистими вказівками Сталіна розпочалась широкомасштабна централізація і\nуніфікація громадсько-політичного життя у СРСР, що супроводжувались колективізацією села,\nіндустріалізацією промисловості і насаджуванням ідеологічних стереотипів у свідомості народів країни.\nУ 1920-х роках у РСФРР (і СРСР) був встановлений новий адміністративно-територіальний поділ: замість\nгуберній, уїздів і волостей введено області, краї і райони; утворені автономні республіки і області. На поч.\n1930-х років у РСФРР нараховувалось 14 країв і областей, 11 автономних республік, 14 автономних\nобластей і 8 національних округів. Черговий з'їзд Рад 1937 затвердив нову Конституцію РСФРР (базувалася\nна новій Конституції СРСР), що визначала її як федеративну державу робітників і селян, хоча національні\nреспубліки та області продовжували вживати термін “автономні”. Численні права і гарантії, що вміщувались\nу конституціях РРФСР і автономних республік, залишались деклараціями, оскільки обмежувались\nінтересами і потребами захисту “соціалістичного устрою” і суворою регламентацією партійним керівництвом\nусіх ділянок суспільства. Розвиток РРФСР у 1930 роках проходив у рамках виконання п'ятирічних планів.\nБули досягнуті певні успіхи у промисловому будівництві, видобутку корисних копалин, але реальні показники\nсоціально-економічної еволюції важко встановити через фальсифікацію даних офіційної статистики. У 192030-х роках у країні прокотилася зловісна хвиля кривавих репресій. Особливо масовими вони стали після\nвбивства 1.12.1934 С.Кірова, У країні розкручено маховик недовіри, підозріливості і доносів. Сталінськими\nідеологами у суспільстві нагнітався масовий психоз навколо пошуку “ворогів народу” та “шкідників”.\nЖертвами політичних репресій ставали партійні, державні та військові діячі, керівники союзних республік,\nінтелігенція, службовці, робітники і селяни. Сотні тисяч людей загинули у катівнях НКВС. Дармова праця\nмільйонів людей, кинутих у розгалужену систему таборів Головного управління таборів НКВС за найменшу\nпровину або просто за підозрою в інакомисленні, використовувалась для потреб “соціалістичного\nУ роки радянсько-німецької війни 1941-45 (у радянській історіографії-Великої Вітчизняної війни 1941—45)\nзначну частину європейської території Р. захопили гітлерівці. Мільйони людей були евакуйовані на схід, там\nже була створена могутня індустріальна база і зосереджені кадри з усіх європейських республік СРСР. У\nвоєнні роки сталінський режим здійснював репресії і примусове переселення ряду народів РРФСР, в\nсередовищі яких виявилось прагнення зберегти національну самоідентичність, а їх автономні утворення\nбули ліквідовані (кримські татари, німці, інгуші, кабардинці, карачаєвці, калмики та ін.). У 1941 незалежну\nТувинську Народну Республіку включили до складу РРФСР і перетворили в автономну республіку. Після\nзакінчення Другої світової війни 1939-45 до СРСР відійшли і були включені до складу РРФСР Печенгська\nобласть від Фінляндії, Південний Сахалін і Курильські острови від Японії, північна частина Східної Пруссії\n(нині Калінінградська область) від Німеччини.\nУ післявоєнні роки здійснювалась відбудова зруйнованого господарства, зміцнювався унітарний режим\nСРСР. Після смерті Й.Сталіна (1953) і засудження методів його керівництва (“культ особи”) на XX з'їзді\nКПРС М.Хрущовим настав період певної лібералізації системи і спроб її реформування-т. зв. “відлига”.\nРепресованим у роки війни народам було повернуто автономію, але процес їхнього повернення на\nбатьківщину затримався аж до 1990 років. У 1954 на ознаменування 300-річчя об'єднання України і Росії\nКримську область передали Українській РСР Період “відлиги” і спроби реформування завершились\nусуненням від керівництва партією і державою у 1964 М.Хрущова. Зміни, які відбувались у наступні два\nдесятиліття, характеризувались нарощуванням військового потенціалу СРСР, зростанням його впливу на\nсвітовій арені і одночасно відставанням в економічному розвитку, рівні життя населення, впровадженні\nнових прогресивних технологій. Унітаризація і бюрократизація всіх ділянок життя СРСР мали на меті\nприскорити процеси інтеграції республік в єдину державу і на основі російської мови і культури витворити\nнову “історичну спільність людей - радянський народ”. Масова пропаганда формувала і небезуспішно\nутверджувала у суспільній свідомості всіх народів СРСР, а передусім російського, вищість російської\nкультури над культурами інших народів. Освоєння величезних просторів РРФСР, будівництво у Сибіру та на\nДалекому Сході, яке здійснювалось зусиллями всіх народів СРСР, значно зміцнили економічний потенціал\nІнтеграційні процеси в СРСР значно посилились у роки т. зв. “застою” (1964-85). У 1977 було прийнято\nнову Конституцію СРСР (через рік - РРФСР), яка мала стати парадним фасадом суспільства “розвинутого\nсоціалізму”. На поч. 1980 років у Р., які в цілому СРСР, спостерігалось уповільнення темпів розвитку\nекономіки, наростання кризових явищ у соціально-економічній сфері життя країни. З приходом до\nкерівництва партією в березні 1985 реформаторських сил, очолюваних М.Горбачовим, розпочався процес\n“перебудови”, спрямований на модернізацію економіки і демократизацію суспільних відносин. Послаблення\nполітичного та ідеологічного диктату КПРС призвело до виникнення політичних партій, організацій і рухів, які\nвиступили проти тоталітарного режиму та унітарної держави. Відповідно до змін, внесених до Конституції\nРРФСР у 1990, І з'їзд народних депутатів Росії 12.12.1990 схвалив Декларацію про державний суверенітет\nРосії і незабаром змінив назву країни на Російську Федерацію (РФ). Табір реформаторів очолив один з\nколишніх керівників КПРС Б.Єльцин. У червні 1991 на загальнонародних виборах Б.Єльцин був обраний\nПрезидентом Росії. Позиція нового Президента Р. і його прихильників значною мірою спричинила невдачу\nспроби консервативних сил здійснити у серпні 1991 державний переворот і загальмувати демократичні\nпроцеси, зберегти СРСР. Після придушення виступу змовників процеси дезінтеграції набули революційної\nстрімкості. 8.12.1991 у Біловезькій пущі (Білорусь) президенти Росії, України та Голова Верховної Ради\nБілорусі підписали угоду про припинення існування СРСР і утворення Співдружності Незалежних Держав\n(СНД). Російська Федерація проголосила себе пра-вонаступницею СРСР.\nУ 1992 новосформований уряд Р., що складався з радикально настроєних учених-реформаторів на чолі з\nЄ.Гайдаром, проголосив курс на проведення глибоких економічних перетворень з метою створення у країні\nринкової економіки. Безкомпромісні ринкові реформи, які почав здійснювати уряд, зумовили значне\nпогіршення матеріального становища основної маси населення (підняття цін, інфляція, безробіття) та\nзростання соціальної напруженості у російському суспільстві. Проти радикальних економічних змін\nвиступили ліві сили та стара номенклатура, які, використовуючи лозунг захисту інтересів “трудящих мас”,\nпіддали різкій критиці політику Президента і уряду. Настрої та незадоволення були використані й\nконсервативною та великодержавною більшістю Верховної Ради РФ, до якої приєднались численні\nнаціонально-патріотичні групи, що мріяли про відродження “великої Росії”. В цих умовах 25.4.1993 за\nініціативою Б.Єльцина відбувся всеросійський референдум, на якому більшість населення висловилась за\nпідтримку президентської програми реформ. Однак парламент продовжував блокувати реформаторські\nзаходи уряду, який після вимушеної відставки Є.Гайдара очолив В.Черномирдін. У вересні 1993 Президент\nРФ видав указ про розпуск парламенту, призначив нові парламентські вибори. Керівництво Верховної Ради\n(Р.Хасбулатов) і віце-президент О.Руцькой виступили проти Президента. 3-4.10 прихильники Верховної\nРади спробували оволодіти деякими установами в Москві. З допомогою армії цей виступ було силою\nпридушено, а керівників ВР заарештовано. 12.12. 1993 проведено вибори до нових органів законодавчої\nвлади і одночасно референдум щодо прийняття нової Конституції, яка запроваджувала президентськопарламентську форму державного управління. Результати перших демократичних виборів до Федеральних\nзборів РФ принесли незначну перевагу комуністам і право-націоналістичній Ліберально-демократичній\nпартії. Демократичні партії Р. не змогли домовитись і виступити єдиним виборчим блоком, тож зазнали\nвідчутної поразки. Крім соціально-економічних труднощів від початку демократичних перетворень, постали і\nтруднощі щодо національно-державного будівництва Р. Розробка Федеративного договору суб'єктів РФ\nвелася в республіці з 1990. У березні 1992 такий договір підписала більшість суб'єктів Федерації-суверенні\nреспубліки, краї та області, автономні області та округи, за винятком Татарстану і Чечні. Федеративний\nдоговір, заснований на відносинах узгодження, а не підпорядкування між центром і регіонами, увійшов як\nскладова частина у прийняту в результаті референдуму 1993 нову Конституцію РФ. Разом з тим чеченський\nнарод виявив волю до здобуття повної незалежності від Р. Після проголошення незалежності й створення\nсамостійної Республіки Ічкерія російський уряд ввів на її територію війська. Понад рік у Чечні тривали бойові\nдії, під час яких загинули десятки тисяч людей, в основному мирних жителів (втрати російської армії, за\nофіційними даними, склали бл. 6 тис. чол.). В одному з боїв загинув і Президент Республіки Джохар Дудаев.\nПісля невдалих спроб встановити контроль над чеченською територією керівництво РФ було змушене при\nпосередництві представників Організації з безпеки і співробітництва в Європі піти на укладення миру і\nфактичне визнання незалежності Республіки Ічкерія.\nУ червні-липні 1996 в умовах гострої політичної боротьби пройшли вибори Президента РФ. З семи\nкандидатів на найвищу державну посаду перемогу в другому турі виборів здобув Б.Єльцин, залишивши\nпозаду лідера Компартії РФ Г.Зюганова. Це означало продовження курсу на демократичні перетворення в\nкраїні та перемогу реалізму в проведенні зовнішньої політики Р.\nЗовнішня політика РФ спрямована на встановлення рівноправних стосунків із західними країнами,\nінтеграцію у європейське співтовариство при збереженні впливових позицій, які посідав СРСР. Тому Р.\nчинила на міжнародній арені опір прийому до Північноатлантичного союзу (НАТО) нових членів з числа\nкраїн Центрально-Східної Європи (Польща, Чехія, Угорщина та ін.). У політичній кризі на Балканах,\nпов'язаній з розпадом Югославії, Р. активно підтримувала Сербію у її намаганнях зберегти домінуюче\nстановище в регіоні. Навесні 1997 Р. підписала з НАТО Угоду про особливі відносини, яка встановлювала\nпартнерські стосунки між обома сторонами.\nУ відносинах Росії з колишніми республіками СРСР виникла напруженість у зв'язку з проблемами т. зв.\nросійськомовного населення, розміщення і майна Збройних Сил СРСР. І все ж російське керівництво\nпрагнуло зберегти провідні позиції у Співдружності Незалежних Держав, утвореній на місці колишнього\nСРСР. Наприкін. березня 1996 президенти Р., Казахстану, Киргизстану та Білорусі підписали Договір щодо\nпоглиблення інтеграції між їхніми країнами. Через місяць Б.Єльцин і президент Білорусі О.Лукашенко уклали\nДоговір про утворення співтовариства двох держав, який, однак, не набув чітко окреслених політикоправових контурів.\nРосійсько-українські стосунки виявились обтяженими територіальними зазіханнями Росії на Крим і\nпереважну частину Чорноморського флоту, збереженням серед певної частини росіян стереотипу про\n“єдиний руський народ”. Тому процес розробки і узгодження широкомасштабного договору між Україною і Р.\nвнаслідок намагань російської сторони зберегти Україну в сфері свого впливу тривав шість років. Після\nзатяжних попередніх переговорів і консультацій у кін. травня 1997 відбувся офіційний візит Президента РФ\nБ.Єльцина до Києва, під час якого 31.5. підписано повномасштабний міждержавний “Договір про дружбу,\nспівробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією”. Внаслідок підписання Договору\n(вміщує 41 статтю і діє протягом 10 років) уперше в історії двох сусідніх народів було задекларовано\nвстановлення рівноправних, взаємовигідних і дружніх міждержавних стосунків, які грунтуються на нормах\nміжнародного права. Водночас укладено 11 міждержавних угод, у т.ч. про поділ Чорноморського флоту між\nобома країнами, а також умови тимчасового перебування російського Чорноморського флоту на території\nУкраїни. Підписані документи створили підстави для розвитку взаємовигідних партнерських стосунків між\nУкраїною і Р.Ф.\nЛ. Зашкільняк, М. Крикун (Львів).\nРОСЛАВЕЦЬ ПЕТРО (рр. н. і см. невід.) -військовий діяч 1660-70-х років у Гетьманщині. Походив з міщан\nміста Почепа (тепер Брянська обл., Росія). У 1653-57 - сотник почепський, у 1663-73 (з перервами) полковник стародубський. У 1672 Р. брав участь у змові частини козацької старшини проти гетьмана\nЛівобережної України Д.Многогрішного. У 1676 Р. разом з ніжинським протопопом Симеоном Адамовичем,\nнамагаючись усунути з гетьманства І.Самойловича, звинуватив його перед московським урядом у таємних\nзносинах з П.Дорошенком. Робив спроби відділити Стародубський полк від Гетьманщини і приєднати його\nдо Московської держави, однак подібні заходи Р. наштовхнулись на рішучий опір полкової старшини. У 1677\nР. за ухвалою Генерального військового суду позбавлений полковництва і засуджений до смертної кари.\nПомилуваний І.Самойловичем і засланий до Сибіру, де і помер.\nРОСОХА СТЕПАН (1908 - р. см. невід.) -український політичний і державний діяч у Закарпатті. Навчався у\nКардовому ун-ті в Празі. У кін. 1920-30-х років був одним із лідерів українського студентського руху в\nПідкарпатті. З 1934 Р. разом М.Лелекачем видавав у Празі журнал націоналістичного спрямування\n“Пробоєм” (1933-1944; за ін. дан. -до 1943). У липні 1934 Р. головував на II Народовецькому з'їзді молоді у\nМукачевому, а в1 936 керував роботою І з'їзду українського студентства, що проходив в Ужгороді. У 1938\nдоклав багато зусиль для створення Організації національної оборони “Карпатська Січ” (див. “Карпатська\nСіч”), з вересня 1938 - голова організації, а з грудня - зв'язковий старшина ОНО “Карпатська Січ” з урядом\nКарпатської України, референт преси, інформації та ідеологічного вишколу. Редагував націоналістичний\nжурнал “Наступ” (виходив у 1937-39 в Ужгороді і Хусті) - орган “Карпатської Січі”. У лютому 1939 обраний до\nскладу Сойму Карпатської України. З 15.3.1939-заступник голови сойму А.Штефана. Після угорської\nокупації Закарпаття переїхав до Праги, де продовжував редагувати “Наступ” (до 1944). Згодом жив у\nНімеччині та Канаді. Автор праці “Сойм Карпатської України” (1949).\nРОСТАВИЦЬКА УГОДА 1619 (Раставицька угода 1619)-угода, укладена 7(17). 10.1619 на р. Роставиці\n(Раставиці) поблизу с. Паволочі (тепер Попільнянського р-ну на Житомирщині) між козацькою старшиною на\nчолі з гетьманом П.Сагайдачним та командувачем польським військом, коронним гетьманом\nС.Жолкевським. В основу Р.у. було покладено умови Вільшанської угоди 1617. За Р.у козацьке реєстрове\nвійсько, яке налічувало 10 600 чол., скорочувалося до 3 тис. чол. Усі інші козаки, що вступили до війська за\nостанніх 5 років і не увійшли до складу реєстру, мусили повернутись під владу старост і панів. З маєтків\nшляхти і духівництва реєстрові козаки повинні були виселитись (протягом 9 місяців), інакше\nперетворювались на підданих. Козаки мали право жити на Запорожжі та охороняти кордони, за що їм\nвстановлювалась платня у розмірі 40 тис. злотих, але їм суворо заборонялось здійснювати походи у\nКримське ханство і Туреччину. Крім Запорожжя, козаки могли перебувати тільки в королівських володіннях;\nкозацька старшина зобов'язувалась знищити човни, покарати учасників останніх морських походів і\nпогодитись на кандидатуру гетьмана, якого призначить польський король. Умови Р.у. і заходи польського\nуряду щодо їх здійснення викликали незадоволення серед нереєстрового козацтва, що призвело до\nусунення з гетьманства П.Сагайдачного та проголошення у кін. 1619 гетьманом Я.Бородавки.\nРОСТИСЛАВ ВОЛОДАРОВИЧ (р. н. невід. -п. 1128; за ін. дан. - 1143) - князь перемишльський. Син\nВолодаря Ростиславича. Після смерті успадкував Перемишльську землю, а його брат Володимирко Звенигородську. У міжусобній війні в 1125-26 з братом та нащадками Василька Ростиславича Р.В. вдалося\nвідстояти Перемишль. У 1126 взяв в облогу Звенигород, але не зміг його здобути через втручання\nугорського короля. Після смерті Р.В. Володимирко Володарович об'єднав Перемишльське і Звенигородське\nРОСТИСЛАВ ВОЛОДИМИРОВИЧ (бл. 1038 - 3.2.1067)— князь тмутараканський (з 1064), син князя\nВолодимира Ярославича, внук Ярослава Мудрого. Деякі дослідники вважають, що Р.В. князював у Ростові і\nСуздалі, а згодом - у Володимирі-Волинському. Був одружений з Ілоною, дочкою угорського герцога Бели\n(майбутній король Бела І). Можливо (літописних даних немає), після смерті Ярослава Мудрого (1054)\nотримав у володіння Червенські городи та Галицьку землю (згодом уділами в Галичині - Перемишлем,\nТеребовлею і Звенигородом - володіли його сини Рюрик, Володар та Василько). У 1060 Р.В. змушений\nзалишити Волинь. Напав у 1064 на Тмутаракань і витав звідти свого двоюрідного брата Гліба Святославича.\nВів війни з племенами, що жили на Кавказі, підкорив косогів та ін. сусідні племена. Під час банкету у Корсуні\nотруєний візантійцями, які боялись посилення його влади. Похований у соборі св. Богородиці у Тмутаракані.\nРОСТИСЛАВ ВСЕВОЛОДОВИЧ (1070 -26.5.1093) - князь переяславський, син великого князя київського\nВсеволода Ярославича. Разом зі своїм братом Володимиром Мономахом брав участь у поході проти\nполовців. Був запальною, неврівноваженою людиною. Вбив ченця Григорія, який намагався навернути його\nдо праведного життя. У 1093 Р.В., йдучи на допомогу великому князю Святополку Ізяславичу, загинув під\nчас переправи через р. Стугну.\nРОСТИСЛАВ МИХАЙЛОВИЧ (н.бп. 1219-п. бл. 1264) - князь новгородський (1230-1231), галицький (123638), луцький (1240), жупан березький та земплинський (бл. 1245 -1251), бан Мачви(з 1251). Походив з\nдинастії чернігівських князів Ольговичів. Був одружений з дочкою угорського короля Бели IV Анною.\nНамагався за підтримки угорського короля закріпитися на галицьких землях, однак галичани допомогли\nкнязю Данилу Романовичу посісти батьківський престол. У 1241 уклав союз з болхівськими князями і спільно\nз ними виступив на Бакоту, що була володінням Данила Романовича Галицького. У 1242 зібрав військо зі\nсмердів, а його тисяцьким призначив Володислава Кормильчича, одного з керівників боярської опозиції.\nЗдобув Домомирову печеру поблизу Галича, але у 1244 зазнав поразки від дружинників Данила Романовича\nбіля Мостищ (тепер Мостиська Львівської обл.) на р. Січній. У вирішальній битві 17.8.1245 під Ярославом\nугорські загони та дружина P.M. були розгромлені військами Данила Галицького, а Володислава\nКормильчича, який потрапив у полон, страчено (див. Ярославська битва 1245). Після укладення союзу між\nБелою IV та Данилом Романовичем P.M. було призначено баном Славонії, а згодом - баном Мачви.\nРОСТИСЛАВ МСТИСЛАВИЧ (р. н. невід. -п. 14.3.1167)-великий князь київський (1154, 1159-61, 1161-67).\nСин великого князя київського Мстислава Володимировича, внук Володимира Мономаха. Засновник\nдинастії смоленських князів. 31127 княжив у Смоленську. У 1120—40-х роках брав участь у походах проти\nполоцьких князів, литовців, половців. У 1144 і 1146 разом з великим князем київським Всеволодом II\nОльговичем вів успішну війну проти галицького князя Володимира Володаровича. У 1149-50 підтримував\nбрата Ізяслава Мстиспавича у його боротьбі з Юрієм Долгоруким за київський престол. У період\nкнязювання P.M. відбувся остаточний розпад Київської держави на ряд окремих князівств і утворено окреме\nєпископство у Смоленську (між 1133 і 1150). Вів оборонні війни проти половців, в боротьбі з якими\nвикористовував чорних клобуків, торків та ін. тюркські племена. Його син Мстислав Ростиславич (п. 1180)\nбрав участь у війнах коаліції українських князів проти Андрія Боголюбського, а в 1173 успішно відбив напад\nна Вишгород військ його брата Всеволода.\nРОСТОЦЬКИЙ ТЕОДОСІЙ (н. бл. 1724 -п. 1805) - український церковний діяч, греко-католицький\nмитрополит Київський (1788-1805). Походив з білоруської шляхти. У молодому віці став ченцем, вступивши\nдо чину св. Василія Великого. З 1750 навчався у Римі в Колегії св. Атаназія. У 1754 прийняв священичий\nсан. З серед, 1750-х років викладав філософію і теологію у Володимирі-Волинському, згодом - ректор шкіл\nміста. Виконував обов'язки адміністратора жидичинської архімандрії, генерального секретаря чину василіан\n(див. Василівни). У 1772 капітул чину обрав його протоєгуменом литовської провінції; займав цю посаду і в\n1776-84. У 1784 призначений холмським єпископом. Одночасно став коад'ютором (помічником з правом\nнаступництва) митрополита Я.Смогоржевського та архімандритом Києво-Печерської лаври. З 1788 митрополит Київський. У 1790 Р. став першим уніатським митрополитом, який був членом сенату Речі\nПосполитої. Після третього поділу Польщі (1795) і заходів російського уряду, спрямованих на ліквідацію\nгреко-католицької церкви, Р. змушений поселитися у Петербурзі із забороною підтримувати контакти з\nдуховенством і вірними (міг переписуватися лише дипломатичним шляхом через австрійське посольство у\nРосії). Після тривалих переговорів Риму з російським урядом у 1804 Р. було дозволено виконувати обов'язки\nмитрополита. Помер у Петербурзі.\nРУБАН ВАСИЛЬ ГРИГОРОВИЧ [14(25).3. 1742 - 24.9(5.10).1795] - український видавець, історик, поет. Н. у\nм. Бєлгороді (тепер Бєлгородська обл., Росія). Навчався у Києво-Могилянській академії (у Георгія\nКониського), у Московській духовній академії (бл. 1754-55) та Московському ун-ті (1759-61). У 1761 виступав\nз перекладами в журналі М.Хераскова “Полезное увеселение”. Друкував вірші та оди. Видавав у Петербурзі\nжурнали “Ни то, ни се” (1769), “Трудолюбивий муравей” (1771), збірники “Старовина та новина” (ч. 1-2, 177274), путівники, описи Петербурга (1779) і Москви (1782). Видав подорожні записки В.Григоровича-Барського\n(1778), кілька наукових праць (з допомогою О.Безбородька): “Короткі географічні, політичні та історичні\nвідомості про Малу Росію” (1773), “Короткий літопис Малої Росії з 1506 по 1770 рік” (1777) та ін.\nРУБЕЦЬ ОЛЕКСАНДР ІВАНОВИЧ [1(13), і 10.1838 - 28.4.(11.5).1913] - український фольклорист, хоровий\nдиригент і композитор. Н. у Чугуєві (тепер Харківська обл.). Походив з відомого старшинського роду,\nпредставники якого займали військові посади в Стародубському полку (у т.ч. були полковниками). Одним із\nпредків Р. був наказний гетьман П.Полуботок. У 1866 закінчив Петербурзьку консерваторію. Згодом\nвикладав у цій консерваторії теорію музики і хоровий спів, у 1880-95 - професор. У серед. 1890-х років\nвтратив зір і поселився у родовому маєтку під Стародубом у Чернігівській губ., де на власні кошти утримував\nмузичну і художню школи. Видав “Збірник 100 українських пісень”, “Двісті шістнадцять українських народних\nнаспівів”. Допомагав П.Чайковському у створенні опер “Мазепа”, “Черевички”, М.Римському-Корсакову-опери\n“Майська нічь”. Поклав на музику вірш Т.Шевченка “Думи мої, думи мої”. Р. належить ідея проведення з'їзду\nспадкоємців П.Полуботка (відбувся 15.1.1908 у Стародубі), який обговорював питання про повернення з\nАнглії скарбів гетьмана, що нібито у 1720 були здані його синами на зберігання в банк Ост-індської компанії.\nРУБЛЬ - грошова одиниця Російської імперії та СРСР, яка протягом 18-20 ст. була в обігу на грошовому\nринку українських земель. Термін “рубль” виник у 13 ст. у Новгороді, де став назвою новгородської гривні злитка срібла вагою 204,7 г. До поч. 16 ст. Р. був грошово-лічильною одиницею, що дорівнювала 200\nденьгам. Після грошової реформи О.Глинської (1534) і проведення уніфікації грошової системи Московської\nдержави Р. став лічильною одиницею, що складалася з 100 монет - копійок. У 16-17 ст. реальна вартість Р.\nпостійно зменшувалась. У 1534 вага 100 копійок дорівнювала 68 г срібла, на поч. 17 ст. вона зменшилась до\n48 г, а на поч. 18 ст.-до 28 г. Під час грошової реформи царя Олексія Михайловича в 1654 були випущені\nперші реальні Р., що являли собою неповноцінні монети, фактична вартість яких дорівнювала 64 копійки.\nНаселення відмовлялося приймати їх за номінальною вартістю, і вже в 1655 карбування цих Р. було\nприпинено. З1704 у Московській державі стали систематично карбувати Р. вагою бл. 28 г срібла, що\nдорівнювало вазі західноєвропейського талера або 100 російських срібних копійок. У цей час російська\nмонета стала домінуючою у Гетьманщині. З другої пол. 18 ст. Р. на українських землях почали називати\nкарбованцем. У 1764 вміст срібла у Р. зменшився до 18г (4 золотники 21 доля) і таким залишався до 1915.\nПісля революції 1917 і встановлення радянської впади Р. став основною грошовою одиницею радянської\nРосії, а згодом СРСР (до 1991). Зараз Р. є грошовою одиницею Російської Федерації.\nРУБРУК (Рубруквіс) ВІЛЛЕМ (н. між 1215 і 1220-п. бл. 1270)-фламандський мандрівник, ченецьфранцисканець. У 1253-55 на чолі дипломатичної місії французького короля Людовіка ІХ з метою вияснення\nможливості залучення монголів до участі у хрестових походах їздив до Золотої Орди і Монголії. Маршрут\nподорожі Р. пролягав з Франції в Палестину, і далі через Константинополь, Крим, донські степи, по території\nсучасної Середньої Азії в Центральну Монголію. У 1254 Р. прибув у Каракорум (Монголія). Провів\nпереговори з монгольським ханом Мунке, які не принесли результатів. На зворотному шляху побував на\nКавказі (відвідав міста Дербент, Тбілісі, Нахічевань) і в Малій Азії. Залишив звіт про свою подорож. У ньому\nнаведено матеріали з історії та географії тих територій, через які він проїжджав. Подав цінні відомості з\nісторії та етнографії монголів, половців, уйгурів, вперше навів низку цікавих подробиць про буддизм. Твір Р.\nмістить відомості про зовнішньополітичне становище Русі, про відносини її з Золотою Ордою.\nДата: Четвер, 10.07.2014, 17:10 | Повідомлення # 92\nРУБЧАК ІВАН ДЕМ'ЯНОВИЧ (7.3.1874 -11.5.1952) - український драматичний актор і співак (бас). Н. у м.\nКалуші (тепер Ів.-Франківська обл). З 1894 виступав у театрі “Руська Бесіда” у Львові та різних трупах у\nГаличині й Закарпатті. В 1896 з великим успіхом дебютував у ролі Карася (“Запорожець за Дунаєм”\nП.Гулака-Артемовського). Уславився виконанням характерних і комедійних ролей, а також провідних партій\nкласичного оперного репертуару. З 1944 - у Львові в драматичному театрі ім. М.Заньковецької. Р. зіграв\nпонад 500 ролей, серед яких: Омелько, Терешко (“Мартин Боруля”, “Суєта” І.Карпенка-Карого), Дід Козак\n(“На велику землю” А.Хижняка) та ін. Заслужений артист України (1945). Похований у Львові на\nРУБЧАКОВА КАТЕРИНА АНДРІЇВНА (Рубчаківна; 29.4.1881-22.11.1919)- українська драматична артистка і\nспівачка (ліричне сопрано). Н. у Чорткові (тепер Тернопільська обл.). У 1896-1918 працювала в театрі\n“Руська Бесіда” у Львові. В 1918-19 організувала власну трупу, з якою гастролювала по Буковині, Галичині\nта Поділлі. Сценічна майстерність відзначалася емоційністю, драматизмом, глибиною психологічного\nтрактування образів, здебільшого лірико-героїчних. Серед кращих ролей Р.: Галя (“Назар Стодоля”\nТ.Шевченка), Оришка (“Пошились у дурні” М.Кропивницького), Маруся (“Маруся Богуславка” і “Ой, не ходи\nГрицю...” М.Старицького), Анна (“Украдене щастя” І.Франка), Соня і Галя (“Хазяїн” і “Бурлака” І.КарпенкаКарого), Тетяна (“Міщани” М.Горького) та ін. З успіхом виступала в оперних партіях: Оксана (“Запорожець за\nДунаєм” П.Гулака-Артемовського), Катерина (“Катерина” М.Аркаса), Маженка (“Продана наречена”\nБ.Сметани), Баттерфляй (“Мадам Баттерфляй” Дж.Пуччіні), Маргарита (“Фауст” Ш.Гуно). Створила образи\nДідони, Лавінії та Еврідіки в опері “Еней на мандрівці” Я.Лопатинського.\nРУДАНСЬКИЙ СТЕПАН ВАСИЛЬОВИЧ [25.12.1833 (6.1.1834) - 21.4.(3.5).1873] -відомий український поет.\nН. у с. Хомутинці (тепер Калинівського р-ну Вінницької обл.) у родині священика. У 1841-49 навчався у\nШаргородській бурсі, у 1849-55 - у Подільській духовній семінарії у м. Кам'янці-Подільському. Був\nрекомендований до Петербурзької духовної академії, однак всупереч рішенню правління семінарії та волі\nбатька вступив до Петербурзької медико-хірургічної академії, яку закінчив у 1861 із званням доктора\nмедицини. Отримав призначення в Ялту на посаду міського лікаря. Працював завідувачем лікарні, лікарем у\nмаєтках князя Воронцова, карантинним лікарем, лікарем Ялтинського повіту. У 1869 обраний почесним\nмировим суддею сімферопольсько-ялтинської мирової округи. Користувався повагою серед бідного\nнаселення. Основу літературної спадщини Р. становлять три рукописні збірки: “Співомовки козака Вінка\nРуданського. Книжка перша, з 1851 року по 1857”, “Співомовки козака Вінка Руданського. Книжка друга,\n1857, 1858, 1859”, “Співомовки Вінка Руданського, 1859-1860. Петрополь”. Творчість розпочав баладами\n“Два трупи”, “Вечорниці”, “Упир”, “Хрест на горі”, “Розмай”, “Люба”. Згодом написав балади “Тополя”, “Верба”,\n“Купці”. Серед ліричних поезій найбільшу групу складають романси і пісні “Ти не моя”, “Мене забудь”, “Повій,\nвітре, на Вкраїну...”, “Сиротина я безродний”, “Згадай мене, мила”, “Голе, голе моє поле...”, “Ой, чому ти не\nлітаєш...”, “Чорний кольор” (переспів з польської) та ін. Виразне громадянське звучання характерне для\nвіршів “Гей, бики!”, “До дуба”, “Наука”, “Над могилою”, “Гей, браття-козаки, сідлайте-но коні!”. Реалістичним\nзабарвленням позначені автобіографічні поезії “До дядька Прохора-коваля”, “Студент” та ін. Творча\nіндивідуальність поета найповніше проявилась у жанрі віршованої гуморески-“приказки”. У гуморесках Р.\nпостає розмаїтий комічний світ людських стосунків майже в усіх суспільних верствах. Цілий ряд\nгумористичних співомовок розкриває претензійний характер дрібного панства, його безпідставний гонор,\nпихатість, зарозумілість (“Пан та Іван в дорозі”, “Перекусіть, пане”, “Храбрий лях”, “Шляхтич”). Виразне\nантиімперське спрямування мають гуморески “Гусак”, “Москаль з полотном”, “Варенікі, варенікі”, “На\nвадапой”, “Малчі”, “Гадкія слава”, “Добрий челавек”, “Московська ікра” та ін. В основі окремих творів лежать\nісторичні сюжети (“Хмельницький з ляхами”, “Запорожці у сенаті”, “Кошовий у цариці”, “Козацькі ксьондзи”,\n“Ахмет III і запорожці” та ін.). Гумористичні співомовки Р. засвідчують моральну чистоту українського народу,\nоптимістичне сприйняття навколишнього світу. Р. створив своєрідну “поетичну хроніку Гетьманщини”,\nнаписавши у 1860 шість історичних поем: “Мазепа, гетьман український”, “Іван Скоропада”, “Павло\nПолуботок”, “Велямін”, “Павло Апостол”, “Мініх”. Крім того, за відомими літературними взірцями створив\nпоеми “Олег - князь Київський”, “Ігор - князь Сіверський”, “Костьо - князь Острозький”. До найвизначніших\nтворів Р. належать поема “Лірникові думи” (спроба народно-апокрифічної версії Старого Завіту) та велика\nвіршована казка “Цар Соловей”. Вперше в українській літературі переклав “Іліаду” Гомера (“Омирова\nІльйонянка”), фрагменти “Енеїди” Вергілія, “Батрахоміо-махію” (“Омирова війна жаб з мишами”),\n“Краледворський рукопис”, частину “Демона” М.Лермонтова, “Сни” Г.Гейне, окремі вірші Т.Ленартовича і\nБ.Радичевича. Помер від сухот, на які захворів ще у студентські роки. Похований на Массандрівському\nкладовищі в Ялті.\nРУДКО ВАСИЛЬ (псевдонім Р.ЛІсовий; 1910- 1996 )- український політичний діяч, публіцист, філософ. У\n1941-44 навчався у Львівському та Берлінському ун-тах. Під керівництвом німецького філософа Ніколая\nГартмана написав дисертацію “Ein Beitrag zum Strukturproblem des sittlichen Phenomens” (Геттінгенгський\nуніверситет, 1947). Від 1941 до 1944 був головою Націоналістичної організації українських студентів (НОУС),\nяка об'єднувала українські студентські групи у Німеччині, Австрії та Чехії. Після переїзду до США одержав\nнауковий ступінь доктора в галузі бібліотечних наук (Колумбійський університет, 1968). До 1977 працював\nбібліотекарем в Ієлському ун-ті. Один із найпослідовніших і найгостріших критиків теорії та практики\nукраїнського інтегрального націоналізму. Редактор журналів “Студентський Вісник” (1935-37), “Бюлетень\nНОУС” (1943-44), “Листи до приятелів” (1966-67). Автор книги “Розлам в ОУН” (1949).\nРУДНИЦЬКА МІЛЕНА (1892-1976)-відома західноукраїнська суспільно-політична діячка, мати І.ЛисякаРудницького. Н. у м.Зборові в Галичині. У 1910 закінчила Львівську класичну гімназію у Львові. У 1910-17\nнавчалася на філософському ф-теті Львівського та Віденського ун-тів. Захистила докторську дисертацію на\nтему “Математичні основи естетики Ренесансу”. У 1920-х роках працювала у гімназії й учительській семінарії\nу Львові, професор Високого педагогічного інституту у Львові. В 1928-35 - депутат до польського сейму від\nУкраїнського національно-демократичного об'єднання. У 1928-34 - делегат від західних українців до Ліги\nНацій у Женеві. Під час перебування у Лізі Націй активно виступала на захист прав українців під час\nпацифікацїї 1930 та голодомору 1932-1933 в УСРР. З 1919 брала участь у жіночому русі, з 1928 до 1939 голова Союзу українок у Львові, від 1934 - голова Світового союзу українок. Після захоплення Галичини\nрадянськими військами нелегально перебралася на Захід. У роки Другої світової війни перебувала у Кракові,\nпізніше - у Берліні та Празі. У післявоєнний час заснувала Український допомоговий комітет, була його\nдиректором до квітня 1950. У 1948-50 - представник Української національної ради у Швейцарії. У 1951\nпереїхала до США, однак невдовзі повернулася до Мюнхена, де мешкала до кінця життя. Автор книг\n“Українська дійсність і завдання жінки” (1934), “Дон Боско. Людина, педагог, святий” (1963), “Невидимі\nстигмати” (1970, біографія Й.Сліпого), збірника “Західна Україна під большевиками” (1944,1958).\nРУДНИЦЬКИЙ ІВАН ТЕОДОРОВИЧ (1887 -1951) - український громадський і політичний діяч, сотник УГА. Н.\nу Заліщицькому повіті на Тернопільщині. Учасник Першої світової війни, поручник. У кін. вересня 1918 Р.\nувійшов до складу Українського генерального військового комісаріату, який пізніше здійснював керівництво\nпідготовкою і проведенням Листопадового повстання 1918 у Львові. В 1918-19-сотник УГА, військовий\nпредставник президента Є.Петрушевича у Відні. Згодом був призначений військовим аташе ЗУНР у Празі. З\n1920 - член Української військової організації, очолював станицю організації у Чехословаччині. Після\nперенесення Начальної команди УВО за кордон -її фінансовий референт. У 1927 повернувся в Галичину.\nПрацював адвокатом у Львові, тісно співпрацював із В.Старосольським. Входив до складу Проводу УВО. У\nпіслявоєнний час жив у Гекстені (Німеччина), де і помер.\nРУДНИЦЬКИЙ МИХАЙЛО (1889-1975)-український письменник, критик та перекладач. У 1912 Закінчив\nЛьвівський ун-т. У 1917-18-викладач у Народному Українському ун-ті у Києві, секретар дипломатичної місії\nУНР в Парижі. У 1919-22 вивчав зарубіжну літературу у Парижі та Лондоні. Після повернення у Галичину в\n1922-25 - професор Львівського (таємного) українського університету в Львові. У 1923-39 працював у\nльвівській газеті “Діло”. З 1939 і до смерті - професор зарубіжної літератури Львівського ун-ту. Автор книг\n“Між ідеєю і формою”, “Від Мирного до Хвильового”, “В наймах у Мельпомени”, оповідань “Нагоди й пригоди”\n(1929), спогадів “Письменники зблизька” (тт. 1-3. 1958-64); “Змарнований сюжет” (1960), “Ненаписані новели”\n(1966), книги памфлетів у співавторстві з В.Беляєвим “Під чужими прапорами” (1954, Р. у цій книзі належить\nопис розстрілу польських професорів у Львові), поезій, перекладів творів О.Бальзака та П.Меріме,\nСомерсета-Моема, Г.Честертона, Е.По, В.Гюго, театральних рецензій, критичних розвідок з історії\nукраїнської та європейських літератур.\nРУДНИЦЬКИЙ СТЕПАН (3.12.1877 -3.11.1937) - визначний український географ, дійсний член НТШ (з 1901),\nВУАН (з 1929), засновник української наукової географії і географії України. Н. у Перемишлі. У 1895 закінчив\nгімназію у Львові. Навчався на філософському ф-ті Львівського ун-ту, де слухав лекції М.Грушевського,\nС.Шараневича, Л.Фінкеля, А.Ремана. В січні 1901 здобув учений ступінь доктора географії. В 1907-19\nредагував “Збірник природописно-математично-лікарської секції НТШ”. Деякий час поглиблював знання з\nгеографії та геології в університетах Відня і Берліна. У 1902-08 працював учителем у гімназіях Тернополя і\nЛьвова. З серпня 1908 Р. став доцентом Львівського ун-ту, де викладав географію українською мовою. У\n1903-11 проводив географічні дослідження басейну Дністра (Підкарпаття і Поділля), результати яких згодом\nбули покладені в основу праць з геоморфології (зокрема, “Знадоби до морфології подільського сточища\nДністра”, 1913). У цей час плідно займався науковою діяльністю, розробляв теоретичні та методичні основи\nгеографії, структуру географічної науки, підготував фундамент її понятійно-термінологічного апарату. У\n1914-20 заклав основи української політичної і воєнної географії, започаткував картографічний напрям в\nУ довоєнний період Р. брав активну участь у громадсько-культурному житті Галичини. У 1911 виступив\nодним із співзасновників спортивного товариства “Україна”, з 1914-член Надзірної ради Національного\nмузею у Львові. У роки Першої світової війни Р. активно співпрацював з Союзом визволення України та\nУкраїнською пресовою службою у Відні. В 1918-19 - експерт та радник при уряді ЗУНР з економіки і політикогеографічних проблем. У своїх працях цього періоду Р. всебічно обгрунтував роль географічного фактора у\nстановленні і розвитку української державності. На поч. 1920 років жив в еміграції у Відні, згодом у Празі.\nСтав одним із засновників Українського вільного університету, першим деканом філософського ф-ту УВУ.\nВикладав географію у Кардовому ун-ті, Празькому німецькому ун-ті, Українській господарській академії у\nПодєбрадах. У 1920-26 проводив наукові дослідження у Закарпатті, допомагав товариству “Просвіта” в\nУжгороді. В 1924 взяв активну участь у підготовці І Міжнародного зїзду слов'янських етнографів і географів,\nщо відбувся у Празі. У жовтні 1926 Р. на запрошення уряду УСРР переїхав у Радянську Україну. В 1927 у\nХаркові під керівництвом Р. було створено Український науково-дослідний інститут географії та картографії.\nЗ 1929 - академік ВУАН. Працював у Геодезичному інституті та Харківському ун-ті, очолював Комісію\nкраєзнавства ВУАН, музей антропології та етнографії ім. Ф.Вовка. У 1927-33 здійснив експедиції на Дніпро і\nв Донбас. У Харкові виступив співзасновником і деякий час був співредактором журналу “Вісник\nприродознавства”. У березні 1933 Р. заарештований, звинувачений у приналежності до контрреволюційної\nорганізації, шкідництві та шпигунстві і за постановою судової трійки колегії ДПУ УСРР 23.9.1933 засуджений\nдо п'яти років позбавлення волі. Ув'язнення відбував у спецтаборах “Свірлаг” і “Біломорсько-Балтійський\nтабір”. У січні 1934 Р. було виключено зі складу ВУАН як “відвертого пропагатора фашизму в географії” і\nвесною 1935 заслано на Соловки у СЛОН ОГПУ (“Соловецкий лагерь принудительных работ особого\nназначения”). В ув'язненні написав дві книги - “Геономія (Астрономічна географія)” (в слідчому ізоляторі\nХаркова, 1933) і “Ендогенна динаміка земної кори” (у Біломорсько-Балтійському таборі), рукописи яких не\nзбереглися. 9.10.1937 за постановою Особливої трійки НКВС Ленінградської обл. засуджений до розстрілу і\n3.11.1937 розстріляний. Реабілітований в 1965. У березні 1990 Р. було поновлено у складі АН України.\nР. написав бл. 70 наукових праць і статей з географії. У своїх роботах Р. першим підготував всебічний\nнарис географії всіх українських земель (“Ukraina. Land und Volk”, 1916; “Основи землезнання України”,\n1924-46); розробив основи політичної географії (“Ukraina und die Ukrainer”, 2 тт., 1914-15; “Чому ми хочемо\nсамостійної України?”, 1915; “Україна з політично-географічного становища”, 1916; “Україна і\nвеликодержави”, 1920; “Українська справа зі становища політичної географії”, 1923); опрацював українську\nгеографічну термінологію (“Начерк географічної термінології”, 1908); видав фізичні карти України (1918). Р. автор монографічних праць, що стосуються морфології України, зокрема Українських Карпат (“Знадоби до\nморфології сточища Дністра”, 1905-13; “Основи морфології і геології Підкарпатської Русі та Закарпаття\nвзагалі”, 2 тт., 1925-27; “Beitrage zur Morphologie des Dnipro-Gebiets in der Ukraine”, 1931; “Тераси і долинкові\nступені порожнистої ділянки Дністра”, 1932 та ін.) і кількох розвідок з історії України (“Козацько-польська\nвійна 1625”, 1897; “Українські козаки в 1630-35 роках”, 1899; “Ворожі напади і організація пограничної\nоборони”, 1899; “Руські землі Польської Корони при кінці 15 ст.”). Р. створив велику школу українських\nгеографів, до якої належали В.Баб'як, В.Буцура, В.Геринович, М.Дольницький, М.Іваничук та ін.\nІ .Підкова (Львів).\nДата: Четвер, 10.07.2014, 17:10 | Повідомлення # 93\nРУДОЛЬФ II (8.7.1552 -20.1.1612)- імператор Священної Римської імперії (1576-1612), австрійський\nерцгерцог. Походив з династії Габсбургів. Син імператора Максимі-ліана II і Марії Іспанської. До володінь Р.\nII входили Верхня і Нижня Австрія, Чехія та Угорщина. Виховувався єзуїтами при іспанському королівському\nдворі. Проводив політику, спрямовану на зміцнення впливу католицької церкви на землях австрійських\nГабсбургів. Намагався протистояти натиску Османської імперії в Європі. У 1594 Р.ІІ відправив на Запорозьку\nСіч із Таємною дипломатичною місією Е.Лясоту з метою укладення воєнного союзу між Запорожжям і\nСвященною Римською імперією для боротьби проти Туреччини. За правління Р.ІІ внаслідок повстання 160406 Угорщина здобула деякі політичні та релігійні права, а частина країни звільнилась з-під влади Габсбургів.\nВів міжусобну боротьбу зі своїм братом Матвієм. Під тиском місцевого дворянства змушений у 1608 віддати\nВерхню і Нижню Австрію, Угорщину і Моравію, а в 1611 - зректися чеського престолу.\nРУЖИНСЬКІ (Рожинські) - литовський князівський рід, що оселився на Волині й Київщині; згодом великі\nукраїнські землевласники. Богдан Михайлович (Богданко; р. н. невід. -п. 1576) - козацький гетьман (157576). Н. у Ружині Воподимирського повіту. Походив з роду великого литовського князя Гедиміна. Був\nначальником козацької міліції, яка охороняла південні кордони Речі Посполитої. В жовтні 1575 організував\nпохід на Кримське ханство, під час якого козаки визволили з неволі багато українських полонених.\nНезабаром очолив морський похід у Малу Азію, де запорожці здобули турецькі міста Трапезунд, Сіноп та\nзагрожували столиці Османської імперії - Стамбулу. В 1576 козацькі курені на чолі з Р. взяли в облогу\nтурецьку фортецю Аслам у пониззі Дніпра, яка закривала запорожцям вихід у Чорне море. Загинув під час\nштурму фортеці. Остафій Р. (рр. н. і см. невід.)- намісник польського воєводи у Києві в 1575-81. Михайло\nОстафійович Р. (рр. н. і см. невід.) - козацький гетьман (1585). Кирик Остафійович Р. (р. н. невід. - п. бл.\n1691 ) - черкаський підстароста, брат Михайла Р. У 1585 деякий час перебував на Запорозькій Січі, брав\nучасть у поході запорожців проти татар. Підчас Наливайка повстання 1594-96 очолював передовий загін\nпольських військ, який вів бої проти повстанців на Київщині. У квітні загін Кирика О. був розбитий козацькими\nвійськами під командуванням С.Наливайка і М.Шаули поблизу Білої Церкви. Роман Кирилович Р. (1575 18.4.1610)- командувач загонів Лжедмитрія II (1608). У 1609-10 брав участь у поході польських військ на\nРУЇНА - період історії України кін. 17 ст., що відзначився розпадом української державності і загальним\nзанепадом. Деякі історики (наприклад, М.Костомаров) пов'язують її з правлінням трьох гетьманів ставлеників Москви (І.Брюховецького, Д.Многогрішного та І.Самойловича) й обмежують хронологічно 166387 та територіальне - Лівобережною Україною. Інші історики (наприклад, Б.Крупницький) вважали, що Р.\nвідносилась як до Ліво-, так і до Правобережжя і тривала від смерті Б.Хмельницького до початку правління\nІ.Мазепи - 1657-87. Під час Р. Україна була поділена по Дніпру на Лівобережну та Правобережну, і ці дві\nполовини ворогували між собою. Сусідні держави (Польща, Московія, Оттаманська імперія) втручалися у\nвнутрішні справи України, й українська політика характеризувалась намаганням підтримувати приязні\nстосунки з тією чи іншою окупаційною силою. Українську Православну Церкву в 1686 було підпорядковано\nМосковському Патріархатові. Українські лідери цього періоду були, в основному, людьми вузьких поглядів,\nкотрі не могли здобути широкої народної підтримки своїй політиці (І.Брюховецький, М.Хоменко,\nЮ.Хмельницький, Д.Многогрішний, С.Опара, І.Сірко, Я.Сомко, П.Суховій, П.Тетеря). Гетьмани, які віддали\nвсі свої сили, щоб вивести Україну із занепаду: І.Виговський, П.Дорошенко.\nРУКОПИСНА КНИГА - кодекс, що містить твір (або збірку творів) художнього, релігійного, юридичного чи ін.\nзмісту, написаний вручну. Найдавніші Р.к. з'явились в Україні у період Київської Русі із запровадженням\nхристиянства. У першій пол. 11 ст. князь Ярослав Мудрий заснував при Софійському соборі скрипторій\n(майстерню для переписування книг), забезпечений великою бібліотекою, кваліфікованими писарями і\nхудожниками. Саме звідси вийшли найдавніші рукописні пам'ятки: Остромирове Євангеліє (1056-57),\nІзборники Святослава (1073 і 1076). Книжна справа в цей час була добре налагоджена і в Києво-Печерській\nлаврі. У 12-14 ст. важливими центрами книгописання стають монастирі Галицько-Волинського князівства\n(звідси, ймовірно, походять Христинопольський Апостол, 12 ст.; Бучацьке Євангеліє, 12-13 ст.; Добрилове\nЄвангеліє, 1164; Холмщини (Холмське) Євангеліє, кін. 13 ст.; Бесіди Григорія Двоєслова, друга пол. 13 ст.;\nЄвсієве Євангеліє, 1283), а також Чернігівського, Новгород-Сіверського, Переяславського князівств\n(пам'ятки не збереглися). До київського книжкового осередку належить найвидатніша пам'ятка рукописного\nмистецтва ранньої доби - Київський Псалтир (1397), оздоблений 302 високохудожніми мініатюрами.\nНайдавніші книги переписувались на пергаменті (спеціально обробленій і пристосованій для письма шкірі\nмолодих тварин -ягнят, телят, козенят). Тривалий час пергамент був привізний, лише з 12-14 ст. почали\nкористуватись матеріалом місцевого виробництва. Давні книги переписувались уставом - високим,\nурочистим письмом, що передбачав пропорційність кожного знака. Робота переписувачів була дуже\nповільною і вимагала скрупульозного виконання. У художньому оформленні книг переважали орнаменти\n“візантійського” і “тератологічного” (“звіриного”) типу, мотиви, запозичені з книг болгарського походження,\nпроте з включенням оригінальних елементів.\nНовий етап у розвитку Р.к. пов'язаний з поширенням у 15 ст. нового матеріалу письма -паперу, який був\nнабагато дешевшим, що сприяло значній демократизації і поширенню книжно-рукописного мистецтва в\nУкраїні. Рукописних пам'яток цього часу збереглось удвічі більше, ніж з попередніх чотирьох століть. У цей\nчас активізувалися старі осередки книгописання і виникли нові. Зокрема, в 15 ст. набула розвитку книжна\nсправа у Закарпатті (Євангеліє, 1401 ) в с. Королеве, Мукачівський Псалтир (поч. 15 ст.). Нового розвитку\nнабувала рукописна справа у Галичині. Книги почали переписуватись не лише у великих містах (Львів,\nСтрий, Галич), а й у містечках і навіть селах. Тривалий час папір привозили з Заходу, переважно з\nНімеччини. У пер. пол. 16 ст. виробництво паперу почалось в Україні. Зокрема, один із перших паперових\nмлинів (папірня) з'явився у Буську в 1539-41. Р.к. з другої пол. 14 ст. переписувалися півуставом, букви якого\nвтратили квадратні пропорції, витягнулися, з'явився нахил, збільшилася кількість виносних літер і\nскорочених слів. Бурхливий розвиток рукописного мистецтва не знижував художньої вартості книг. Навпаки,\nу кращих своїх зразках (Пересопницьке Євангеліє, 1556-61; Загорівський Апостол, 1554) залишилися такими\nж довершеними з естетичного погляду, як і в попередні віки. У художньому оформленні книг цього часу\nпереважала плетінчаста орнаментика, з другої пол. 16 ст. особливого розвитку набув рослинний орнамент,\nщо переріс з кострубатих гілок у розкішні ренесансні й барокові композиції. Ці напрями в оформленні\nукраїнської Р.к. згодом набули широкого розвитку, збагатились елементами народного вжиткового\nмистецтва і народного малювання. З другої пол. 17-18 ст. виробництво Р.к. в Україні поступово занепало і\nзамінилося книгодрукуванням. Хоча книги, переписані від руки, продовжували з'являтися і у 18, і навіть 19\nст., проте це явище не мало вже масового характеру.\nГ. Чуба (Львів).\nРУМУНІЯ - держава в південній частині Європи, в басейні нижнього Дунаю. На сході омивається Чорним\nморем. Межує з Україною, Молдовою, Угорщиною, Союзною Республікою Югославією та Болгарією.\nТериторія 237,5 тис. кв. км. Населення 23,2 млн. (1990). Столиця - Бухарест. За формою державного устрою\nР. - унітарна республіка. Поділяється на 40 повітів, включаючи Бухарест, що має статус повіту. Глава\nдержави -президент, обирається загальним голосуванням. Законодавча влада належить парламенту, що\nскладається з двох палат: сенату й палати представників. Вищим виконавчим і розпорядчим органом є\nКабінет міністрів. У минулому на території історичних областей Р. існували три державно-політичних\nутворення - Молдова, Валахія і Трансільванія (Семигород).\nСліди найдавніших людей на території Р. датуються епохою палеоліту. У другій пол. З тис. до н.е.\nвідбулося вторгнення індоєвропейських пастуших племен з Північного Причорномор'я і Центральної Європи.\nВнаслідок асиміляції ними автохтонів в епоху бронзи утворилася фракійська етнічна спільнота, до якої\nналежали племена гетів і даків. Перші з них заселили береги нижньої частини Дунаю, другі - Трансільванію\n(Семигород), а також частину Молдови та Валахії (Волощини). На розвиток гето-дакійських племен мали\nвплив грецькі міста-держави Істрія, Каллатія, Томи, засновані на чорноморському узбережжі (Добруджа) у 76 ст. до н. е. У 6 ст. до н. е. на територію Р. з Північного Причорномор'я просуваються скіфи, а на поч. З ст.\nн. е. у Трансільванії осіли кельти (згодом, як і скіфи, асимільовані місцевим фракійським населенням).\nНаприкін. 1 ст. до н.е. регіон між Балканським хребтом і Дунаєм, включаючи Добруджу з грецькими\nполісами, завоювали римляни. Союзи гето-фракійських племен вели війни з Римською імперією. У першій\nпол. 1 ст. до н. е. робилися спроби створення великих військово-політичних об'єднань греко-фракійських\nплемен під владою царя Беребісти, а пізніше (наприкін. 1 ст. до н.е.) - царя Децебала. За правління\nімператора Траяна на поч. 2 ст. Рим захопив землі даків і створив на цій території провінцію Дакію. Під час\nвоєнних дій значна частина дакійського населення загинула, а решта була романізована (засвоїли\nлатинську мову, чимало елементів римської культури й побуту). Однак всезростаючий натиск варварів на\nкордони імперії примусив римлян у 271 покинути Дакію.\nПід час Великого переселення народів у 3-6 ст. через територію Дакії проходили і на деякий час осідали\nрізні племена: готи, гуни, гепіди, авари та ін. На поч. 6 ст. на лівому березі Дунаю розселилися слов'янські\nплемена (анти, склавіни), які проживали тут спільно з місцевим романізованим гето-фракійським\nнаселенням і пізніше були асимільовані. Внаслідок цього в 10 ст. утворилася східнороманська етнічна\nспільнота волохів -предків румунів і молдован. У 9-10 ст. на більшу частину сучасної території Р.\nпоширювалася влада Першого, а в12-13 ст. частково і Другого Болгарського царства. У 11-12 ст.\nТрансільванія перейшла під владу Угорського королівства. З 9 ст. Молдову заселяли східнослов'янські\nплемена тиверців, а згодом уличів, які заснували тут міста Пересічень, Тегинь, Білгород. З 10 ст. територія\nМолдови входила до складу Київської Русі, а в 12-13 ст. - Галицько-Волинської держави. Молдову\nперетинали торговельні шляхи, що йшли з Галичини до Чорного моря. На Дунаї галицькі купці заснували\nмісто Малий Галич (Галац). У пониззя Дунаю з Галицько-Волинської держави переселялися втікачі-смерди й\nпредставники ін. верств населення - т. зв. берладники. Ними на півдні Молдови було утворено Берладське\nкнязівство з містами Берладь (Бирлад), Текуч і Малий Галич.\nУ 11-12 ст. Р. зазнала набігів кочових племен - печенігів, половців, а в 13 ст. - монго-ло-татарської навали.\nМолдова і частково Валахія опинилися під золотоординським і пануванням. У 12-13 ст. волохи розселилися\nу Східному Прикарпатті, поступово асимілюючи корінне давньослов'янське населення та руських поселенців\nз Галицької землі. Пізніше волохи розселились і в південних районах Галичини: у 15 ст. колонізували західні\nсхили Карпат. Після припинення монголо-татарської навали виникають два румунські князівства - Валахія\n(6л. 1324) і Молдова (1359). До складу останнього ввійшла і Буковина, населена переважно українцями. На\nчолі обох держав стояли господарі (воєводи). Влада господарів значною мірою залежала від великих\nземлевласників - бояр, що займали всі вищі посади у князівствах. За престол в обох державах точилася\nпостійна боротьба. У Молдовському князівстві у ній брали участь і українські претенденти. Так, деякий час\n(1373-74, 1400-01) Молдовою правив князь Юрій Коріятович. Валахія змушена була стати васалом\nУгорщини, а Молдова у 1387-1497 визнавала васальну залежність від польського короля. Молдовські загони\nв складі польсько-литовсько-українського війська брали участь у Грюнвальдській битві 1410.\nЗ 15 ст. посилюються економічні зв'язки Молдови з Галичиною. Молдовські купці підтримувала тісні\nторговельні відносини з галицькими містами, особливо зі Львовом. Молдовські селяни, втікаючи від тяжкого\nфеодального гніту, часто переселялись у Галичину і Буковину. На поч. 1490 років молдовські селяни взяли\nучасть у народному повстанні під проводом Мухи (див. Мухи повстання 1490-92). У 1514 в Трансільванії\nрозгорнулося селянське повстання під проводом Д. Дожі, яке підтримало населення Закарпаття.\nЗ 14 ст. румунські землі зазнали експансії Османської імперії. З 1411 Волоське князівство мало\nсплачувати Порті данину. У другій пол. 15 ст. проти турецької влади виступив молдовський господар\nСтефан III Великий, але, зазнавши поразки, змушений платити данину. Протягом 16 ст. Дунайські\nкнязівства потрапляють у залежність від Туреччини, хоч і зберегли юридичну автономію в системі\nОсманської імперії. Після перемоги при Мохачі (1526) і розпаду Угорського королівства Туреччина в 1541\nвстановила сюзеренітет над Трансільванським князівством.\nЗ серед. 16 ст. у Молдову здійснюють походи запорозькі козаки, які, з одного боку, допомагали\nмолдованам в їхній боротьбі проти турецького гніту, а з іншого - не раз втручались у внутрішню боротьбу за\nвладу в князівстві. У 1563 відбувся похід у Молдову українських козаків на чолі з гетьманом\nВ останні десятиліття 16 ст. у Молдовському князівстві розгорнулася національно-визвольна боротьба\nпроти турецького панування. У 1574 її очолив господар Іван Вода Лютий, який закликав на допомогу\nзапорозьких козаків на чолі з І.Свирговським. Молдовсько-козацьке військо здобуло ряд перемог і зайняло\nміста Бухарест, Тягині (Бендери) і Білгород. Проте внаслідок чвар у молдовському таборі та через зраду\nкоменданта Хотинської фортеці Ієремії Чарнавіча молдовсько-козацькі частини були розбиті в бою біля\nКагульського озера (9-14.6.1574). Військове співробітництво молдован з запорозькими козаками у боротьбі\nпроти турецьких загарбників тривало і в наступні десятиліття. Найбільшого розмаху антиосманський рух\nнабрав у 1577 під проводом козацького отамана Івана Підкови. Останньому вдалося на деякий час навіть\nзайняти молдовський престол, однак його загони зазнали поразки від військ султана Мурада III. У 1578\nякийсь Олександр на чолі загону козаків з'явився у Молдові, зайняв її столицю Ясси, проте незабаром був\nрозбитий турками. У 1583 козаки вчинили напад на турецькі гарнізони у Молдові, поруйнувавши фортецю у\nБендерах. У 1594 і 1595 походи в Молдовське князівство здійснили козацькі загони під проводом\nС.Наливайка і Г.Лободи. У 1600 боротьбу проти турецького панування очолив волоський господар Міхай\nХоробрий (1593-1601), у війську якого було і 7 тис. українських козаків. М.Хороброму вдалося на короткий\nстрок об'єднати Валахію, Молдову і Трансільванію в єдине князівство.\nТериторія Молдови стала ареною Хотинської війни 1620-21 між Польщею й Туреччиною, на початку якої\nпольська армія зазнала поразки у Цецорській битві 1620. У ході воєнних дій українське козацьке військо, що\nналічувало понад 40 тис. вояків, під проводом гетьмана П.Сагайдачного разом із польськими загонами\nрозбило турків і татар у Хотинській битві 1621.\nУ серед. 16 ст. з метою забезпечення сприятливих зовнішньополітичних умов для протистояння впливу\nРечі Посполитої та Туреччини придунайські країни - Валахія, Трансільванія і особливо Молдова намагалися\nналагодити тісні дипломатичні та воєнно-політичні стосунки з Гетьманщиною. У серпні 1648 князь\nТрансільванії (Семигороддя) Юрій II Ракоці через Ю.Немирича встановив союзницькі відносини з гетьманом\nБ.Хмельницьким і заручився його підтримкою в боротьбі за польський престол після смерті короля\nВладислава IV Вази. У вересні 1650 молдовський господар В.Лупул уклав з Б.Хмельницьким союзницьку\nугоду і видав заміж за сина гетьмана Т.Хмельницького свою дочку Розанду (див. Р.Лупул-Хмельницька). У\nквітні 1653 козацьке військо під командуванням Т.Хмельницького допомогло В.Лупулу тимчасово повернути\nмолдовський престол, який за підтримки Речі Посполитої, Валахіїта Трансільванії захопив ставленик\nбоярської опозиції С.Георгіцу (див. Молдовські походи 1650, 1652 і 1653). У 1654 молдовський господар\nС.Георгіцу (повернув собі престол у кін. 1653) намагався встановити добросусідські відносини з\nБ.Хмельницьким та І.Виговським і отримати від Гетьманщини військову допомогу в боротьбі проти\nОсманської імперії та Кримського ханства. Після кількох років напруження в українсько-трансільванських\nстосунках у 1656 підписано військово-політичний договір між Б.Хмельницьким і князем Юрієм II Ракоці. У\n1657 під час походу трансільванських військ на Польщу їхніми союзниками у цій кампанії був 20-тисячний\nукраїнський корпус на чолі з полковником А.Ждановичем. Спертися на допомогу запорозьких козаків у\nборотьбі з Османською імперією намагалися волоський господар Міхня III (1658-59), молдовський господар\nКонстантин Щерба та претендент на молдовський трон, колишній господар Штефан Петричейку.\nПротягом століть Молдову (меншою мірою Валахію) пов'язували з Україною не лише військові,\nдипломатичні, торговельні, але і культурні та церковні стосунки. До цього спричинилося спільне минуле обох\nнародів - русинів-українців і молдован - спочатку у межах Київської, потім Галицько-Волинської держав,\nспільні релігійно-культурні традиції. Офіційною мовою в Молдові була церковнослов'янська (в українській\nредакції). В 16-17 ст. молдовські господарі стали фундаторами багатьох церков в Україні (зокрема,\nУспенської та Параскеви-П'ятниці у Львові). Син молдовського господаря Симеона Могили П.Могила став\nвидатним українським церковно-політичним і культурним діячем, Київським митрополитом. П.Могила взяв\nактивну участь у створенні в Молдові та Валахії учбових закладів на зразок Києво-Могилянської колегії,\nсприяв заснуванню в цих князівствах друкарень. У 1697 у Валахії було видано граматику М.Смотрицького,\nяка послужила зразком і для першої румунської граматики. Після поразки під Полтавою на території\nМолдовського князівства деякий час перебували гетьман України І. Мазепа (помер побл. Бендер) та його\nДата: Четвер, 10.07.2014, 17:11 | Повідомлення # 94\nУ 17 ст. розгорнулася боротьба за Трансільванію між Османською імперією та імперією Габсбургів, яка в\n1690 завоювала трансільванські землі. Габсбурзьке володарювання не поліпшило становище православних\nволохів у цьому краї. В 1784 у Волощині відбулося селянське повстання під проводом Хорії, Клошки і\nКрішана. З поч. 18 ст. посилився інтерес до Дунайських князівств з боку Московського царства. Молдовський\nгосподар Дмитро Кантемир уклав з царем Петром І союзний договір, і молдовські війська воювали на боці\nМосковської держави проти турків під час Прутського походу 1711. Похід закінчився поразкою московських\nвійськ, що ще більше посилило політичну залежність Дунайських князівств від Османської імперії. Порта\nстала призначати господарями своїх безпосередніх ставлеників - представників багатих грецьких родин, що\nжили у Стамбулі (т.зв. фанаріотів).\nУ другій пол. 18 ст. пожвавилася торгівля князівств з українськими землями. Після зруйнування\nросійським урядом Запорозької Січі 1775 частина козаків переселилась у пониззя Дунаю, де заснувала\nЗадунайську Січ. Протягом другої пол. 18-19 ст. Дунайські князівства стали об'єктом суперництва Росії,\nАвстрії й Туреччини, ареною російсько-турецьких воєн. Зокрема, воєнні дії Росії й Австрії проти Туреччини\n1774 призвели до захоплення Австрією Буковини (за винятком Хотинського повіту). За Ясським мирним\nдоговором 1791 лівобережні райони Молдови приєднала до себе Росія, кордон князівства пройшов по\nДністру За Бухарестським мирним договором 1812 до Росії відійшли українські землі між Прутом, Дністром і\nгирлом Дунаю (у т.ч. і Хотинський повіт), які до того входили до складу Молдовського князівства.\nУ 1821 у Валахії розгорнувся антиосманський національно-визвольний і антифеодальний рух під\nкерівництвом Тудора Владимиреску, підтриманий грецьким загоном, який очолював видатний діяч\nнаціонально-визвольного руху Греції Д.Іпсіланті. Повстанці здобули ряд перемог над турецькими військами,\nале сили були нерівні. Провідники повстання розраховували на підтримку “єдиновірної” Росії, проте\nімператор Олександр І відмовив у допомозі. Це викликало замішання серед повстанців і чвари між обома\nкерівниками, внаслідок яких Владимиреску було вбито. Повстання зазнало поразки, однак воно призвело до\nліквідації влади господарів-фанаріотів у Дунайських князівствах.\nПісля російсько-турецької війни 1828-29 й укладення Адріанопольського миру 1829 права князівств\nрозширилися. Російська імперія встановила свій фактичний протекторат над Молдовою та Валахією, хоча й\nзберігалася їх васальна залежність від Порти. Революційні події 1848 в Європі охопили обидва князівства, а\nтакож Трансільванію. Набрав розмаху селянський рух. У Молдові революційні виступи були придушені\nросійськими військами, у Валахії - турецькими та російськими, у Трансільванії - австрійськими частинами.\nЗначний вплив на долю Дунайських князівств справила Кримська війна 1853-56 і Паризький конгрес 1856.\nРосія змушена була повернути Молдові три повіти на півдні Бессарабії. Над Молдовою І Валахією було\nвстановлено колективний протекторат великих 7 держав, хоча васальна залежність від Порти продовжувала\nзберігатися. Паризька конвенція 1858 надала князівствам автономію.\nУ серед. 19 ст. у князівствах розгорнувся рух за об'єднання Валахії та Молдови в одній державі. У 1859\nобидва князівства фактично злучилися під владою князя Олександра Кузи, що поклало початок\nвозз'єднанню румунських земель. У січні 1862 Національні збори обох князівств проголосили створення\nєдиної держави - Румунського князівства. У 1864 було ухвалено закон про аграрну реформу, який ліквідував\nкріпацтво і наділив селян землею. У грудні 1866 стався державний переворот, О.Кузу було повалено, і владу\nв свої руки взяла т. зв. потворна коаліція. Новим князем став один із німецьких принців Карл ГогенцоллернЗігмарінген, який одержав ім'я Кароля І\n. У 1866 було ухвалено конституцію Р.\nУ російсько-турецькій війні 1877-78 Р. фак-тичнобралаучасть на боці Росії. 9(21).5.1877 парламент\nпроголосив повну незалежність Р. Згідно з рішеннями Берлінського конгресу 1878 Р. одержала міжнародне\nвизнання як самостійна держава. Правда, Росія знову зайняла південні райони Бессарабії, зате до складу Р.\nввійшла Північна Добруджа з Констанцою, що досі належали Туреччині. У 1881 R було проголошено\nкоролівством. Протягом останньої чверті 19 ст. при владі поперемінне перебували т. зв. історичні партії консервативна і ліберальна.\nУ І Балканській війні 1912 Р. зберегла нейтралітет, проте вступила в II Балканську війну на боці Сербії та\nГреції проти Болгарії. За Бухарестським мирним договором 1913 Болгарія передала до складу Р. Південну\nДобруджу. У Першу світову війну 1914-18 Р. вступила в серпні 1916 на боці Антанти. Однак уже у листопаді\nтри чверті території країни (у т.ч. Бухарест) були окуповані австро-німецькими військами. У грудні 1916-січні\n1917 лінія фронту встановилася по р. Серет. У січні-березні 1918 Р. зайняла Бес-сарабію. Прем'єр-міністр\nУНР В.Голубович звернувся до румунського уряду з нотою протесту щодо включення до Р. земель, які були\nзаселені переважно українцями (Пн. Бесса-рабія і землі між гирлами Дунаю та Дністра).\nПісля поразки Німеччини й розпаду Австро-Угорщини румунські війська, незважаючи на проголошення\nвходження Буковини до складу єдиної Української держави та масові протести місцевого населення,\n12.11.1918 окупували буковинські землі разом з Чернівцями. У січні 1919 на території захоплених Р.\nХотинського і Сороцького повітів вибухнуло народне повстання проти окупантів (див. Хотинське повстання\n1919). Повстанці створили керівний орган - Хотинську Директорію - і за короткий час сформували\nповстанську армію (бл. ЗО тис. чол.). Директорія УНР допомогла повстанцям зброєю та військовим\nспорядженням, проте критичне становище на українсько-більшовицькому фронті не дозволило уряду УНР\nнадати військову допомогу Хотинській Директорії. У кін. січня 1919 румунське командування, підтягнувши\nзначні сили, придушило повстання. Бл. 4 тис. повстанців разом з 50 тис. біженців під натиском\nпереважаючих сил ворога змушені були відступити за річку Дністер на Поділля.\nЗахопивши Бессарабію та Буковину, румунські війська у грудні 1918 вступили в Трансільванію, яка була\nтакож приєднана до Р. У 1919 румунські підрозділи брали участь у ліквідації комуністичного режиму в\nВідповідно до Сен-Жерменського, Тріанон-ського та Нейського мирних договорів, за Р. були закріплені\nТрансільванія, Банат, Південна Добруджа і Буковина. Паризький протокол 1920, підписаний державами\nАнтанти, визнав приналежність Бессарабії до Р. У результаті цих набутків територія Р. збільшилася більш\nніж удвічі , а населення - мало не втричі. Р. стала багатонаціональною державою. Зокрема, з 18 млн.\nжителів 1,2 млн. становили українці. Однак в економічному відношенні вона залишалася переважно\nаграрною, досить відсталою країною.\nУкраїнське населення не хотіло миритися з окупаційним режимом Бухареста, його соціальною і\nнаціональною політикою. У вересні 1924 нове велике народне повстання охопило Ізмаїльський і\nАккерманський повіти на півдні Бессарабії (див. Татарбунарське повстання 1924), яке жорстоко придушила\nрумунська регулярна армія.\nНа загарбаних землях Буковини і Бесса-рабії румунські власті встановили жорстокий окупаційний режим.\nБухарест форсовано проводив на цих українських землях політику примусової румунізації місцевого\nнаселення. Вже до 1927 було ліквідовано українське шкільництво, закрито культурно-просвітницькі заклади,\nперіодичні видання, заборонялося вживати українську мову. Зазнавала переслідувань й українська церква.\nУ 1921-22 в Р. ухвалено закони про аграрну реформу, згідно з якими частина поміщицьких земель за викуп\nпередавалася селянам. У 1 923 прийнято ліберальну конституцію, яка запроваджувала загальне виборче\nправо (для чоловіків) і проголошувала демократичні свободи. У 1938 король Кароль II здійснив державний\nпереворот. Встановивши свою диктатуру, він запровадив антидемократичну конституцію, яка значно\nзвужувала права і свободи громадян, та розпустив парламент.\nПісля поч. Другої світової війни зовнішньополітичне становище Р. набагато ускладнилось. На ультимативну\nвимогу СРСР румунський уряд змушений повернути до складу УРСР Бессарабію і Північну Буковину. За\nдругим Віденським арбітражем (див. Віденські арбітражі 1938 і 1940) до Угорщини відійшла Північна\nТрансільванія, а в серпні 1940 Болгарії передано Південну Добруджу.\nУ вересні 1940 на зміну королівській диктатурі у Р. до влади прийшла орієнтована на Німеччину диктатура\nфашистського типу. Після проголошення королем сина Кароля II Міхая і влада в країні фактично перейшла\nдо рук генерала І.Антонеску. В жовтні за погодженням з бухарестським урядом до Р. були введені німецькі\nвійська. У листопаді 1938 Р. приєдналась до Троїстого пакту. Під час радянсько-німецької війни 1941-45\nрежим Антонеску взяв участь у військових діях проти СРСР. За домовленістю з керівництвом райху\nповернули Бессарабію й Північну Буковину, а також передали управління над українськими землями між\nДністром і Південним Бугом, які були включені до складу Р. як окрема провінція під назвою Трансністрія. На\nБуковині і в Бессарабії у 1943—44 вела боротьбу проти загарбників Буковинська Українська самооборонна\nармія, діяли підпілля ОУН, радянські партизанські загони та підпільні групи. Навесні 1944 радянська армія\nвступила на територію Р. 23.8. 1944 в Бухаресті відбувся антидиктаторський переворот, підготовлений\nкоролівським двором, антинімецьки настроєною верхівкою армії та кількома антифашистськими партіями,\nвключаючи Компартію (КПР). 24.8.1944 Р. оголосила війну фашистській Німеччині. Новий румунський уряд\nпідписав 12.9.1944 з державами антигітлерівської коаліції угоду про перемир'я, згідно з якою СРСР повернув\nсобі Бессарабію і Північну Буковину, однак Р. поверталась Північна Трансільванія.\nПісля звільнення території Р. від гітлерівців фактична влада в країні опинилася в руках Союзної контрольної\nкомісії, створеної для нагляду за виконанням Р. умов перемир'я. СКК, яку очолювали радянські\nпредставники та радянські військові, надали всіляку підтримку Компартії, поступово просуваючи її до влади.\nПід їхнім тиском у березні 1945 король змушений призначити новий уряд, в якому комуністи та їхні\nприхильники посіли головні пости. Навесні 1945 проведено земельну реформу: експропрійовано великі\nземлеволодіння й поділено їх між сільськогосподарськими робітниками та малоземельними селянами. У\nлистопаді 1946 відбулися сфальсифіковані комуністами парламентські вибори, на яких перемогу здобули\nКомпартія та її' союзники. У 1947 підписано мирний договір з Р., згідно з яким контингент радянських військ\nзалишався в Р. до 1958. У сприятливих для себе умовах комуністичний режим посилив політичні\nпереслідування, опозиційні партії були розпущені, окремих їх керівників засуджено до тривалих термінів\nув'язнення. У кін. грудня 1947 короля Міхая І примусили зректися престолу й емігрувати, а Р. проголошено\n“народною республікою”. У 1948 в країні було остаточно встановлено залежний від СРСР тоталітарний\nкомуністичний режим. Вся повнота влади в країні зосередилась у руках Компартії (в 1948-65 -Румунська\nробітнича партія) та її лідера Георге Георгіу-Дежа і було проголошено курс на “соціалістичне будівництво”. У\n1948 прийнято першу, а вже в 1952 - другу конституцію Румунської Народної Республіки. Приватну власність\nекспропрійовано, практично всю економіку одержавлено. У 1949 розпочато проведення примусової\nколективізації сільського господарства, завершене на зламі 1950-60-х років. У країні шаленів політичний\nтерор, який став причиною загибелі бл. 700 тис. чоловік.\nДата: Четвер, 10.07.2014, 17:11 | Повідомлення # 95\nУ 1965 керівником партії й держави став Ніколає Чаушеску, який спрямував усі зусилля на “вдосконалення”\nполітичної системи тоталітарної держави й зміцнення своєї особистої влади. У 1965 прийнято нову\nконституцію, в якій зафіксовано роль Компартії як “керівної сили суспільства”. Держава стала називатися\nСоціалістична Республіка Румунія, було встановлено пост президента СРР, який теж посів Н.Чаушеску.\nЕкономічний розвиток Р. у 1950-70-х роках відзначався високими темпами, однак на зламі 1970-80-х років у\nнародному господарстві виникли серйозні труднощі. Становище народу погіршувалось, це викликало дедалі\nбільшу соціальну напруженість.\nПочаток революційних подій у державах Східної Європи, т.зв. оксамитові революції, прискорили падіння\nкомуністичного ладу і в Р. 15.12.1989 у м. Тімішоара, що на заході Р., відбулися багатотисячні антиурядові\nдемонстрації, які жорстоко розігнали поліція та підрозділи служби безпеки. Внаслідок сутичок між\nучасниками акцій протесту і силами безпеки сотні демонстрантів загинули. Через деякий час хвиля\nпротестів проти існуючого режиму охопила всю країну. Після запеклих боїв між повсталим народом, на бік\nякого стали армійські підрозділи, і загонами політичної поліції 22.12.1989 революція перемогла.\nКомуністичний диктатор Н.Чаушеску був заарештований і за вироком військового трибуналу розстріляний.\nВлада в країні перейшла до сформованого під час повстання Фронту Національного Порятунку (ФНП). Іон\nІлієску, який очолив ФНП, був проголошений тимчасовим президентом країни. Компартія розпалась і\nперестала існувати, а ФНП оформився як лівоцентристська партія соціал-демократичної орієнтації. У травні\n1990 відбулися вільні вибори до нового, двопалатного парламенту та вибори президента країни. Главою\nдержави обрано І.Ілієску, за якого проголосувало 85 % виборців. ФНП, лідером якого був І. Ілієску, здобув у\nновому парламенті 233 місця, що складало 66,3% від загальної кількості депутатських місць. У листопаді\n1991 парламент країни прийняв нову конституцію, яка проголосила Р. правовою, демократичною і\nсоціальною державою. У вересні 1992 відбулися нові парламентські вибори, які суттєво не змінили\nрозстановки політичних сил.\nПріоритетним напрямом зовнішньої політики Р. після відновлення демократичного ладу стало прагнення\nувійти до європейських економічних та військово-політичних структур - Європейського Союзу і НАТО.\nБлизькі відносини встановилися з Республікою Молдова. Після визнання Р. незалежності України між обома\nдержавами встановлено дипломатичні відносини. Протягом 1991-96 Україною та Р. було підписано ряд\nміждержавних та міжурядових угод. Обидві держави брали активну участь у процесі мирного врегулювання\nзбройного конфлікту у Придністров'ї. З 1993 парламентарії України та Р. плідно співпрацюють у\nПарламентській Асамблеї Чорноморського економічного співробітництва (ПАЧЕС), до якої входять\nпредставники країн Чорноморського басейну. Разом з тим в українсько-румунських взаємовідносинах\nіснували певні суперечності щодо територіальних питань, які перешкоджали укладенню великомасштабного\nполітичного договору між обома країнами. Румунська сторона наполягала на включенні до преамбули\nдоговору осуду сторонами пакту Молотова-Ріббентропа, заперечувала положення радянсько-румунського\nдоговору 1961, який встановлював між обома державами кордон по дельті Дунаю з включенням до території\nСРСР, а, отже, України о.Зміїний. Румунський уряд ставив під сумнів приналежність Північної Буковини та\nчастини колишньої Бессарабіїдо України. Українська ж сторона зазначала, що однією з подібних проблем\nможе бути й ставлення сторін до окупації Румунією частини українських земель в 1918 та до секретного\nдоговору між Антонеску і Гітлером щодо поділу України під час Другої світової війни.\nВраховуючи зацікавленість Р. до вступу в європейські структури (а однією з обов'язкових умов приєднання\nдо них є відсутність у країн-кандидатів будь-яких територіальних та ін, претензій до якихось держав),\nрумунська сторона в остаточному підсумку зняла свої застереження щодо України. Це уможливило\nпідписання в червні 1997 у Констанці президентами України і Румунії Л.Кучмою та Е.Константинеску\nДоговору про дружбу, добросусідство та партнерство між обома державами. У ньому підтверджено існуючу\nлінію державного кордону та проголошено принципи його недоторканності в майбутньому. У договорі\nзасуджено “акти тоталітарних і військово-диктаторських режимів”.\nЗа оцінками дослідників, у Р. проживає 250-300 тис. українців. У Південній Буковині (Сучавський повіт) і\nМарамарощині (Мара-муреський повіт) вони е автохтонним населенням. Крім того, українці проживають у\nБанаті (переселенці 18-19 ст. із Закарпаття й Галичини) та Добруджі (нащадки козаків Задунайської Січі).\nУкраїнське населення здебільшого зайняте у сільськогосподарському виробництві. У довоєнній Р. будь-які\nпрояви українського національного життя зазнавали переслідувань. У післявоєнні роки в Р. було чимало\nзроблено у справі відродження української культури й освіти. Розбудовано шкільництво з навчанням\nукраїнською мовою (120 народних шкіл із близько 10 тис. учнів). Створено українські бібліотеки, клуби,\nколективи художньої самодіяльності. Видавалась україномовна література й преса. З другої половини 1950\nроків національна політика румунського комуністичного режиму стала змінюватися в бік асиміляції\nнерумунського населення. Поступово було ліквідовано українське шкільництво й культурні осередки. Це, а\nтакож масова міграція української молоді в міста, сприяло денаціоналізації української людності. Правда,\nзгідно з конституцією 1965 у Сучавському та Марамуреському повітах було створено Ради трудящих\nукраїнської національності, котрі (як і аналогічні ради інших національних меншин) мали сприяти\nрозв'язанню проблем розвитку освіти, культури тощо. Проте ці ради залишалися чисто бюрократичними\nустановами. Дещо змінилося становище українців після повалення комуністичного режиму. У 1989 створено\nСоюз українців Румунії - громадську організацію, що має репрезентувати інтереси українського населення.\nВиходить газета “Вільне слово”, українською мовою видаються два журнали, книжки. У румунських школах є\nкласи з викладанням українською мовою. Пожвавилося громадське та культурне життя українців. У вересні\n1993 в Сучавському повіті відбувся фестиваль української культури, організатором якого став Союз\nукраїнців Румунії. Однак і сьогодні суттєвою перешкодою у розвитку національно-культурного життя\nукраїнської громади є хвиля шовіністичних настроїв, що охопила певні верстви румунського суспільства.\nБільшість українців Р. за віросповіданням - православні, належать до Румунської православної церкви. У\nСегеті створено український вікаріат, який займається розв'язанням релігійних проблем.\nРУМЧОРОД - скорочена назва Центрального виконавчого комітету Рад Румунського фронту,\nЧорноморського флоту і Одеського військового округу. Події Лютневої революціі 1917 у Росії призвели до\nстворення великої кількості організацій класового типу, зокрема Рад. Петроградська Рада робітничих і\nсолдатських депутатів, перебравши на себе функції всеросійського координаційного центру, намагалась\nвстановити контроль над країною шляхом створення великих регіональних осередків представницької\nвлади. Продовжуючи імперські традиції, але вже “в інтересах революції”, виконком Петроради поділив\nтериторію України на три великих обласних утворення (не збігалися з етнічними кордонами України) з\nцентрами у Києві, Харкові і Одесі. Навколо Одеси мали об'єднатися Ради, що були створені в губерніях, які\nвходили до Одеського військового округу -Херсонська, Таврійська, Бессарабська, частково Подільська,\nВолинська і Катеринославська, а також Ради Румунського фронту і Чорноморського флоту. Координуючим\nорганом цього об'єднання став Р., обраний на з'їзді Рад 10-27.5.(23.5-9.6) 1917 в Одесі. До грудня 1917\nдіяльність Р. перебувала під впливом російських меншовиків та есерів (із 127 членів тільки 4 були\nбільшовиками). Р. підтримував Тимчасовий уряд і співпрацював з губернською радою (орган Української\nЦентральної Ради), засудив жовтневий переворот 1917 у Петрограді. За вказівкою РНК Верховний\nголовнокомандувач російських і більшовицьких військ М.Криленко 3(16). 12.1917 оголосив про розпуск Р.\nБільшовицький центр наполягав на створенні нового Р., який стояв би на більшовицькій платформі. На поч.\nсічня 1918 на II з'їзді Р. [10(23). 12.1917-23.12.1917 (5.1.1918)] під тиском більшовицьких делегатів,\nочолюваних В. Володарським, було обрано новий Р. Новий виконком, головою якого став російський\nбільшовик В.Юдовський, складався із 180 чоловік - 70 більшовиків, 55 лівих есерів, 23 представників\nселянських організацій. У серед. січня 1918 Р. підняв антидержавний заколот проти Української\nЦентральної Ради і за підтримки збільшовизованих фронтових частин 17.(ЗО).1.1918 захопив владу в\nОдесі. Проголосив себе найвищим органом влади в області і на Румунському фронті, взяв на себе\nкерівництво військовими частинами фронту і Одеського військового округу. Р. активно боровся за\nвстановлення радянської влади у Молдові та на Півдні України. Брав участь у переговорах Раднаркому\nРСФРР з румунським урядом, які завершились підписанням на поч. березня 1918 договору про виведення\nрумунських військ з Бессарабії (згодом Румунія порушила договір). Видавав газету “Голос революції”\n[виходила з 1.(24).7.1917 до березня 1918]. У березні 1918 українські та австрійські війська, згідно з умовами\nБерестейського миру 1918, зайняли Одесу і відновили владу УЦР Р. був евакуйований на схід, 24.3.\nпереїхав у Ростов-на-Дону, 2.4. - в Єйськ. У травні 1918 припинив свою діяльність.\nО. Фесик (Одеса).\nполководець, державний діяч, генерал-фельдмаршал (1770), граф (з 1744). Н. у Москві. Військову службу\nрозпочав у гвардії з 1740. Під час російсько-шведської війни 1741-43 перебував у чині підло-ручника в діючій\nармії у Фінляндії. З 1743 -командир воронезького піхотного полку. Під час Семилітньої війни 1756-63\nкомандував бригадою та дивізією, брав участь у боях під Гросс-Єгерсдорфом (1757) і Кунередорфом (1759),\nкерував облогою фортеці Кольберг (1761). У 1764 призначений президентом другої Малоросійської колегії і\nгенерал-губернатором Малоросії. Обіймаючи ці посади, рішуче проводив колоніальну політику російського\nуряду щодо Гетьманщини, спрямовану на остаточну ліквідацію політичної автономії України. За\nрозпорядженням Р.-З. було проведено реформи козацької служби, податкової системи (запроваджено\nподушний податок), поштової справи, здійснено перепис майнового стану населення Лівобережної України.\nВ період правління Р.-З. ліквідовано сотенно-полковий устрій (1781) і запроваджено загальноімперську\nсистему адміністративно-політичного управління (поділ на намісництва; 1781-83): скасовано українські\nкозацькі полки і створено замість них регулярні карабінерські полки за російським зразком, поширено на\nУкраїну дію “Жалуваної грамоти дворянству” (1785), остаточно покріпачено українських селян (1783),\nпроведено секуляризацію монастирських маєтків (1786). Володів величезними маєтками у Лівобережній\nУкраїні. Влітку 1770 війська на чолі з Р.-З. розбили турецьку армію під Рябою Кобилою (курган на західному\nберезі р.Прут), на річках Ларга і Кагул, зайняли лівий берег нижньої течії Дунаю. У 1771 і 1773-74 вів бойові\nдії в Болгарії, змусив Туреччину укласти Кючук-Кайнарджійський мирний договір 1774 (за це Р.-З. отримав\nтитул графа і прізвище “Задунайський”). Під час російсько-турецької війни 1787-91 командував армією\n(більшість солдатів становили українці), однак через конфлікт з Г.Потьомкіним і особисту неприязнь до\nнього Катерини II усунений від командування. У 1794 Р.-З. очолив російські війська, що діяли у Польщі.\nПохований в Успенському соборі Києво-Печерської лаври.\nI. Підкова (Львів).


Дванадцять місяців | ТРУСКАВЕЦЬКИЙ ВІСНИК\n01.09.2020 | Filed under: Публікації\nЛюдське життя – як одна мить. Сьогодні ти ще бавишся в пісочниці, а завтра вже одягаєш шкільну форму і слухаєш дзеленчання Першого Дзвоника. Випускний, первісток, а ось уже і випускний у твоєї дитини. Спочатку в садку, потім в школі. Потім онуки, атака різних болячок, і ось ти вже на краю життя.\nЖиття людини подібне на річний цикл – юна весна, гаряче літо, статечна осінь і холодна сива зима. Так переважно зображають людину на різних етапах її життя митці – поети, письменники, художники, скульптори, музиканти.\nАле життя людини можна поділити не лише на пори року. Його можна орієнтовно розділити на дванадцять місяців, і цей поділ відображатиме нашу єдність з природою, з її циклом.\nНайпростіший метод: кожні сім років – це один місяць.\nСічень – від народження до семи років. Новий рік – народження нового життя. Час раннього дитинства – це безтурботний час, подібно як свята в січні. Цей місяць не переобтяжений працею, це суцільна фієста, радість, наївність. Чисто як в дитинстві. Будьте як діти!\nКороткий період школи – як найкоротший місяць лютий. Від семи до чотирнадцяти років – шкільне життя з товаришами, бійками, зростанням, висновками, які січневу наївність спихають на маргінес. Підліток – ще не дорослий, але вже й не семирічна дитина. Тоді все здається таким важливим (оцінки, думка вчителів, думка друзів, бажання), а насправді пройде час – і зрозумієш, що це була така суєта.\nПерший місяць весни – березень. Найкраща пора життя – юнь, 14-21 рік. В пісні співається: «Сімнадцять моїх літ, як скоро ви пройшли…». Це час завершення школи, час вступу в повноліття (і фізично через пубертат та менструацію, і юридично через досягнення 16-18-21-ліття як віку дорослої людини в різних культурах). Перше кохання, а для декого і час вступу в сімейне життя. Життя прекрасне, але життєва погода деколи «штормить» цілком по-березневому.\n21-28 років. Квітень. Розквіт життя. Молодість та зрілість. Найвищий час створювати сім`ю і пускати у світ потомство. Природа в квітні така – цвітуть сади, сіється зерно, запилюються квіти. З землі вилізає всяка живність, після Благовіщення земля оживає. Кує зозуля. Птахи відкладають яйця в гнізда. Людина – не виняток, тож її квітень – це наче земний рай. Пристрасне кохання переростає в палку стійку любов, плоть вимагає розмноження, кожен шукає свою половинку. Більше таких митей насолоди як у квітні може й не бути.\nТравень. Ніби ще весна, але вже фактично літо. 28-35 років. Фізичний ріст у висоту припиняється, але й жахливого росту в ширину ще немає. Для чоловіків цей період – чи не останній шанс одружитися. Для жінок, якщо вони не вийшли заміж, це вже майже не шанс, а величезна удача, одна мільйонна ймовірності. Тіло здорове, душа співає, сивини в голові ще немає. Словом, травень – і весна, і літо в одному місяці.\n35-42 роки. Червень. За класифікацією ООН (теперішньою) це ще молодість. Але це вже явно не молодість. Це вже бальзаківський вік (він, до речі, розпочинається після 30-ти). Тарас Петриненко співає «Коли мужчині сорок років» немов у виправдання, що ще все гаразд. Але насправді процес старіння пішов. Він незворотній. Жінка в 40 – перезріла квітка. Чоловік в 40 – старий хрін. Так, сивина в голову – біс у ребро. Але, але … то вже не 18-ка. У природі червень – це перші плоди, це черешні, суниці, чорниці, інші ягоди, гриби. Це буяння трав і … початок сінокосу. Трава лягає під косами у вали-перекоси, вона своє віджила. Дехто з людей теж завершує земне життя у цей період, хоча ще заскоро… Але в давні часи мало хто жив довше від 40-45 років…\nЛипень. Спека. 42-49 років. Якщо прагнути дожити до ста років, як цього бажають на застіллях з нагоди дня народження, то це вже зеніт. Екватор. Після якого точно більше не буде, а менше бути може. Це період вирощування дітей, їхнього виховання, ведення за руку, щоб пустити у світ широкий. Вже не живеш для себе як у березні-квітні, живеш для дітей. Починаєш ходити до аптеки, лікуєш себе та свою половинку. І витираєш піт, якого внаслідок збільшення жиру в організмі виробляється щораз більше.\nСерпень. 49-56. Ось і літо промайнуло, осінь на порозі. Ти лише думаєш як перечекати серпневу спеку, а ось вже й немає її. Бо на порозі «снова трєтьє сєнтября». І ти вже не молодий красивий парубок, а напівлисий чи й зовсім лисий дядько з пивним пузом. І ти вже не краля, за якою половина міста озирається, а статечна пані в окулярах передпенсійного віку, яка воліє все-таки їхати ліфтом, ніж підніматися на 4 поверх пішки. Під серпами лягає в снопи колосся жита, пшениці, ячменю, вівса, і поволі хилиться голова додолу, горбиться постава, ноги починають човгати. Ще не старість? Ні-ні, це просто серпень. Місяць, коли відлітають буськи.\n57-63. Вересень. Пенсія. Оксамитовий сезон. Добре, якщо ви зберегли свою подругу і можете разом насолоджуватися осінню. Добре, якщо ви вчасно наробили собі дітей (або хоча б одне) і тепер можете не перейматися чи подасть вам хтось горнятко води, якщо вас спаралізує. Діти одружилися чи вийшли заміж, бавте онуків. І радійте вереснем. Радійте, що це ще не жовтень.\nЧасто після Покрови падає сніг. Хоча жовтень – це другий з трьох місяців осені, але це повне згортання життєдіяльності. Картопля викопана, буряки витягнуто, кукурудза зібрана. Яблука на зиму заносяться до пивниці. Отави давно покошені, царину зорано. Всі птахи, які мали відлетіти в теплі краї, вже відлетіли. Треба готуватися відлітати й вам. Бо це вже 63-70 роки життя. Не кожен буде довгожителем, бо бурхлива молодість, бо нерви, бо болячки, бо не шанував себе, бо пив, бо курив, бо не дбав про себе, перепрацьовував, не відпочивав. Якби молодість знала, якби старість могла. А старість вже не може. Клімакс був ще у вересні, якщо не швидше, імпотенція теж прийшла непомітно. Тільки думки молоді, як у березні-квітні, але ніхто не хоче слухати думки старого буркотуна…\nЛистопад. Опадає листя. Вірніше, давно опало. 70-77. Зморщене обличчя, висохлі руки, просів голос. Дрижать ноги, очі добре не бачать, вуха добре не чують. В останній главі Книги Екклезіаста дуже добре пише про цей місяць нашого життя, про старість (рекомендовано читати в перекладі Куліша з поясненнями). Часто з подружжя залишається хтось один, переважно жінка. Бо він пішов за межу…\n77-84. Грудень. Чи готовий ти залишити тут все, що громадив ціле життя, і йти у Вічність? Що там тебе чекає? Чи впорядкував ти тут все, щоб твої спадкоємці не мали потім мороки? Заповіт написаний? Одяг на похорон приготований? Місце на цвинтарі підшукане? Посповідався, причастився? Перепросив тих, кого образив? Пробачив всіх? Не зволікай, це вже грудень, добре що ти до нього дожив. Бо твій рік-вік минув.\nПоділ життя на дванадцять місяців (кожен по сім років) є умовним. Але факт залишається фактом – кожні сім років клітини нашого організму повністю оновлюються, і ми – інша людина, не та, яка була 7, 14, 21 чи 28 років тому. Хтось вступає в той чи інший етап життя (одруження, кар`єрний ріст, діти, онуки, пенсія, покаяння) швидше чи пізніше, хтось зовсім не доходить до нього. Але в загальному життя людське – як річний цикл, з весняним буянням і опалим листям осені, зі спекою серпня і холодригою грудня. І це життя, наше життя, моє життя потрібно сприймати таким як воно є, радіти кожній миті і наповнювати його суттю.\nМи не можемо додати собі жодного дня до визначеного вище, як не можемо додати волосин на голові чи сантиметрів кудись там (наприклад, на біцепси). Але ми можемо додати життя у наші дні і прожити його так, щоб дванадцять місяців, сидячи на галявині, ставили нас за приклад тій маленькій дівчинці, яка житиме після нас і прийде по підсніжники у січні…\nP.S. Вище викладено суб’єктивну авторську концепцію, базовану на спостереженнях. Автор вірить, що в майбутньому ця гіпотеза буде доведена і теорія «Дванадцять місяців» матиме наукове підкріплення. А це стане основою для подальших досліджень в галузі психології, генетики та геронтології, і впорядкованість життя, його планування на період 90-100 років стане нормою, а не винятком, як зараз.