Погляд Росії на зовнішню політику Порошенко назвав «хворобливими геополітичними амбіціями» | Справжня Варта\nПогляд Росії на зовнішню політику Порошенко назвав «хворобливими геополітичними амбіціями»\nПонеділок, 15 лютого 2016, 19:06\nПрезидент Петро Порошенко виступив перед воїнами-афганцями на честь 27-ї річниці виведення військ з Афганістану. Про це повідомила прес-служба глави держави 15 лютого.\nУ своєму виступі президент зв'язав події Афганської війни з сучасною ситуацією в стосунках України і Росії. За словами Порошенка, незалежність України – це гарантія неповторення трагічних моментів минулої історії. Російський погляд на зовнішню політику Порошенко назвав «хворобливими геополітичними амбіціями».\nЗа його словами, анексія Криму є доказом того, що імперія не змінилася.\n«І тільки уявіть собі, якби ми рішуче не порвали з Росією в 1991 році, хіба сьогодні наші діти не повинні були б виконувати так званий "інтернаціональний обов'язок" в Сирії і інших країнах Близького Сходу або десь ще? Немає на карті світу такої точки, яка була б недосяжною для хворобливих геополітичних російських амбіцій», - повідомив Порошенко.\nЗа словами Порошенка, зараз з Україною весь світ, а Росія в ізоляції.\n"Імперська манія величі - дуже небезпечний діагноз. Хворіють на неї одні, а за лікування платять інші, причому своїми життями. Саме тому зараз весь світ - з Україною, а Росія опинилася в повній ізоляції", - підкреслив президент.\nСРСР почало виведення військ з Афганістану 15 травня відповідно до Женевських угод. У перші три місяці було виведено 50 тисяч військовослужбовців. Стільки ж були виведені з 15 серпня 1988 року по 15 лютого 1989 року. Відтоді 15 лютого вважається днем закінчення радянської присутності в Афганістані. В Україні цей день також називається День вшановування учасників бойових дій на території інших держав.


Читати Іван Вазов «Белимелець» :: БУЛ\nГоловна » В » Вазов Іван » Белимелець\n(З життя одного розбійника)\nСело Белимел розкинулось на голому пагорбі, приблизно в годині ходу на північ від Чипровців, у колишній Берковській окрузі. Південну частину села перетинає річка Огоста, що бере початок неподалік, на СтараПланині, саме на схилах Браткової гори. Отже пагорб, на якому розкинувся Белимел, геть голий; так само голі й рівнини, що тягнуться на північ від нього, і лише на південь відкривається гарний краєвид. Хвилясті передгір’я й відроги Стара-Планини вкриті здебільшого густими зеленими лісами або лісосіками, як їх іще називають у Берковській окрузі; зелені долини, прохолодні западини, тінисті ліси, веселі річки й струмочки оживляють цей гірський край, багатий вином, малиною й мармуром… Нема нічого приємнішого для мандрівника, поета, любителя природи, а надто болгарської природи, як їхати конем по чудесному безлюддю цього лабіринти краси та божої благодаті! То опинишся в якомусь глухому лісі, де тобі стелиться лише вузенька — заледве крок шириною — стежина і де живуть гайдуцькі перекази, бо за турецьких часів цей дикий край славився гайдуками; то потрапиш у чарівну мальовничу долину, таку собі ідилічну Аркадію; то переїдеш прозорий струмок — і тебе знову поглине лісова гущавина, де ти змушений залишити повід і обома руками відхиляти нависле гілля, щоб звільнити прохід; або ж зупинишся послухати солов’їв, які повнять щебетом ліс і звеселяють глухе безлюддя; то перед тобою зблисне гомінлива Огоста — і ти, зачудований, їдеш її звивистими берегами, аж поки над зеленим верхів’ям лісу не майне перед тобою, ніби якась альпійська вілла, усамітнений монастирчик, що привітно дивиться на тебе й запрошує до свого гостинного лона порозкошувати якусь часину в незрушному спокої його мурів. Це Чипровський монастир святого Івана Рильського. Ти входиш. Зустрічає тебе поважний старий, ігумен, і по перших привітаннях заводить тебе до церковки, де ти, перехрестившись, опустиш на пангар своє пожертвування; після цього старий з благоговійним завзяттям покаже тобі якісь лики святих з виколотими очима і розповість, що це богохульство вчинив під час сербсько-турецької війни страшний Пашаджик; потім ви залишите церковку й опинитесь у невеличкій кімнатці, схожій на капличку. Там під стіною складено купою черепи, що страхітливо дивляться на тебе великими дірками, в яких колись були очі. Це наші мученики, що загинули в котрійсь із воєн між турками й австрійцями в минулому чи позаминулому сторіччі; це все черепи побожних християн, але є серед них декілька, що належали болгарським розбійникам, страшним відчайдухам-месникам, які гинули від турецьких куль і яких монастирська братія благочестиво прилучала до лику святих мучеників за віру… Ви, певне, гадаєте, що історичні реліквії святої обителі на цьому вичерпуються? Чекайте, старий виводить вас із монастиря, і ви йдете вниз до невеликої галявини, край якої піниться Огоста; старий каже вам, що на цій галявинці Кекеров поставив був свою гармату, щоб не пропустити турків тісниною, яка веде до монастиря; але чи то гармата була нікудишня, чи то гармаш кепський, та тільки граната від першого й останнього пострілу навіть річки не перелетіла, тобто впала за кілька кроків від жерла гармати…\nІ далі старий розповість із слізьми на очах про те, що сталося тут після відступу Кекерова, та про жахи, яких він, ігумен, був свідком!.. Ти дослухаєшся до слів старого, а зір і душа твої у захваті блукають по чарівних навколишніх краєвидах…\nЗрозуміло, що вирушати на такі прогулянки й відвідувати ці чудові гірські закутки в Західній Болгарії мандрівник міг би лише після Звільнення, тому що раніше ці місця були дуже небезпечні для самотнього подорожнього, котрий відхиляється від битих шляхів у пошуках поезії недоторканої природи.\nГайдуцькі ватаги безперестанку снували в цих краях, наганяючи страху на купця чи міщанина, та й взагалі на кожного, хто відважувався проїжджати тут у своїх справах, хоч би він був і болгарин. Спішу пояснити, що ті розбійники були не турки: турки-розбійники жили по містах, під захистом стін своїх будинків і турецької влади. А ті розбійники, які шукали заступництва в лісових хащ і диких гір, були болгари. Можна сказати, що цей куточок Болгарії був останнім пристановищем тих лісових пташок.\nАле вернімося в Белимел. У серпні 1862 року до рук турецьким жандармам потрапила одна така лісова пташка — Славчо-белимелець, або як його просто називали — «Белимелець», розбійник з ватаги Минчо-воєводи. Як свідчить його прізвисько, родом він був з Белимела. До того, як Славчо, залишивши своє село і свій дім, подався в гори, він був мирним роботящим виноградарем; нікому б і в голову тоді не прийшло, що цей спокійний белимелець стане розбійником. Але доля грає людиною. Одного разу, посперечавшися з якимось своїм родичем за клапоть лісової пущі, Славчо схопився з ним і, сам не знаючи, як це сталося, штрикнув ножем… Після цього він утік і пристав до ватаги Минчо-воєводи, яка вже кілька років лютувала в цих краях. Багато злочинів, багато грабунків і вбивств уже було на совісті завзятих хлопців, а нікому не вдавалося зловити їх. Саме за місяць до пригоди Славчо вони пограбували пошту, що везла з Видина до Софії близько ста тисяч державних грошей; три жандарми, що супроводжували пошту, загинули. Але після цієї великої удачі настали для ватаги тяжкі часи. У всі кінці було послано сильці військові загони.\nІ ось напередодні описуваних подій ватагу застукали біля села Влашко, трьох убили, інші розбіглися, а двоє потрапили в полон; один з них був Славчо. Другий, тяжко поранений, сконав, коли йому добряче всипали, та зате з нього встигли вирвати зізнання про місце, де заховано гроші державної скарбниці. їх закопали десь поблизу Белимела… Але перш ніж устигли дізнатися, де саме, розбійник помер.\nСело заціпеніло від жаху, коли появилися десять жандармів з рушницями, націленими у спину Славчо, який ішов попереду із скрученими назад руками.\nБуло це в останні дні серпня. Гарячий піт упереміш із цівками крові збігав по дебелій шиї й широкому засмаглому обличчю спійманого розбійника. А був то велетень, яких нерідко викохує цей край: у його жилавих руках, різко закручених назад і туго перевитих разів із десять мотузом, немовби нуртувала разюча сила Самсонової правиці. Здавалося, якби вони зненацька розв’язались, то повалили б за одним махом усіх конвоїрів… Та й справді, невдовзі стало відомо, що Славчо дорогою двічі намагався розірвати мотуз, але марно. І криваві рани на шиї, завдані тупими боками ятаганів, саме й з’явилися при тих спробах звільнити лікті від мотуза, а шию від зашморга. Упевнившись, що будь-які зусилля марні, він поклався на долю і йшов тепер слухняно попереду жандармів, але жоден звук, жодне благальне слово не зірвалося з його вуст, хоч турки й далі били його, вже без потреби й без причини.\nНайскаженішими серед турків був Ахмед-ага, десяцький. Коли входили в село, він вигукнув:\n— Ось воно, зміїне гніздо! І ми розтрощимо його дощенту, щоб не плодило такого смердючого гаддя!\nЗвичайно, свою погрозу Ахмед-ага не мав наміру здійснювати, а проте вона означала, що в селі зчиниться шарварок, почнуться вбивства, грабунки, ґвалтування, як завжди в таких випадках.\nКоли конвой проходив мимо одного двору, з хвіртки вискочила розпатлана жінка й пронизливо закричала:\n— Славчо! Славчо!\nСлавчо обернувся до молодиці (це була його дружина), глянув на неї байдуже і знову опустив очі.\nТоді він обернувся й суворо сказав:\n— Мовчи, Велкано!\nВелкана, як божевільна, пленталась за ним.\nОдин з жандармів нахилився, назбирав каміння і, лаючись, почав жбурляти на неї, мов на собаку.\nВелкана з розпачливим криком зникла у дворі.\nНадвечір жандарми під орудою Ахмеда-аги, нібито шукаючи схованих по хатах розбійників та допитуючи господарів, учинили селу таку розправу, що воно заволало пробі… Ми не будемо розповідати про всі жорстокі й ганебні подвиги жандармів. Славчо був белимелець, і це давало їм право розперезатись у злощасному болгарському селі так, щоб досхочу вдовольнити свою звірячу мстивість, пожадливість і тваринну хіть…\nОскільки було вже пізно і жандарми потомилися від лі буде значно безпечніше, ніж плентатись у якесь інше. А рано-вранці вони вирушать у путь, щоб завидна дістатися до Берковиця. За притулок для себе і за в’язницю для полоненого турки вибрали дім чорбаджі Недю. Найбільший у селі, з двором, огородженим кам’яною стіною, він мав міцні двері, що замикалися на не менш міцні замки. А крім того, чорбаджі Недю був такий відданий туркам і такий кровопивця християн, які траплялися хіба що в ті часи.\nАхмед-ага з жандармами розташувався в одній, найпросторішій кімнаті, вікна якої могли правити за бійниці. Славчо кинули в підвал, завбачливо спутавши йому руки ще одним мотузом і взявши двері на міцний засув. На сходах поставили вартового.\nНіч була безмісячна, але ясна. Коли майже всі поснули, Ахмед-ага встав, сунув за пояс два пістолі й ятаган, узяв ліхтарика і вийшов. Пройшовши через сіни, де розгорялася жаровня, він штурхнув ногою напівсонного вартового, відімкнув двері підвалу і ввійшов до полоненого. І ті жандарми, що лишилися нагорі, і вартовий на сходах знали, що Ахмед-ага за звичкою подався о цій порі допитувати розбійника. Ахмед-ага був великий мастак проводити слідство: його жорстокість не поступалася винахідливості в мордуванні й тортурах, за допомогою яких він виривав зізнання в розбійників болгар. Цього разу він нікого не покликав допомагати і, очевидно, недарма.\nСлавчо стояв, спершись об стіну, голова його безсило впала на груди; він не міг підперти її руками, бо вони були зв’язані за спиною, і присісти теж не міг, бо іншим мотузом був прив’язаний попід пахви до стовпа.\nСтрепенувшись, Славчо відкрив очі, здивовано глянув перед себе й відразу збайдужів. Певно, він зрозумів, навіщо прийшов сюди цей скажений турок, але залишився спокійний і знову незворушно втупився в землю. Тільки на лобі в нього раптом виступив піт.\nАхмед-ага з ятаганом у руці підійшов до Славчо і крикнув:\n— Слухай, гяуре!\nСлавчо підвів голову й випростався на затерплих, ослаблих ногах. Своїм гігантським зростом він на три голови здіймався над невисоким Ахмедом-агою і впирався в стелю. Схожий на могутнього звіра, він, хоч і міцно зв’язаний, нагонив страху своїм величезним тілом. Та Ахмед-ага знав, що боятися нема чого. Очі його лиховісно палахкотіли, впиваючись у Славчо, який незворушно дивився в землю.\n— Розповідай усе як є! — сказав Ахмед-ага.\nСлавчо блимнув на нього і знову втупився в землю.\n— Мовчиш, шолудивий пес? — сердито вигукнув турок.— Жаровня розгоряється.\nВід цих моторошних слів — «жаровня розгоряється» — стало б терпко навіть кам’яному серцю. А Славчо, як розбійник, знав краще, ніж будь-хто, навіщо розпалюють жаровню. Струмки поту ринули по його щоках, але він мовчав.\n— Слухай сюди! — гаркнув Ахмед-ага.\nСлавчо втупився в нього.\n— Кажи, де видинська скарбниця?\n— Ну, то зараз ти пригадаєш…— просичав Ахмедага, ударивши Славчо тупим боком .ятагана по зв’язаній правій руці.\nУдар був такий сильний, що почувся виразний сухий стук об кістку ліктя. Славчо болісно скривився.\nАхмед-ага кілька разів повторював запитання й погрози, але марно. Розбійник і словом не обмовився про місце, де були закопані гроші.\nТурок осатанів. Йому хотілося почути без свідків про заповітне місце, а воно ж, напевне, десь неподалік.\nА що Славчо мовчав, то пора було вдатися, як завжди, до тортур; але тоді довелося б гукнути помічників, і вони стали б свідками неминучої сповіді Славчо.\nТурок нетямився від люті.\nАхмед-ага замовк на кілька хвилин, ніби розмірковував, з яких тортур почати.\nРаптом очі Славчо пожвавішали і проясніли. На його обличчі, досі безживному й незворушно-байдужому до всього, що стосувалося його долі, з’явився енергійний вираз; якась несподівана фатальна рішучість нараз пойняла душу зв’язаного розбійника, і він сміливим зором глянув згори просто на турка.\nАхмед-ага з задоволенням помітив, що апатичний настрій полоненого розвіявся; він зрозумів, що Славчо із страху перед муками вирішив заговорити.\nІ Ахмед-ага не помилився.\n— Я знаю, де закопано гроші.\nОчі турка спалахнули невситимою жадобою і прикипіли до Славно.\n— Ми закопали гроші тут, недалеко…\n— Тут? Недалеко від Белимела?\n— Це саме казав і той собака, що здох увечері. Ти розкажи точніше.\nСлавно не відповів.\n— Ну то кажи ж!\n— Все кажи. І пам’ятай: збрешеш — три шкури спущу,— пригрозив Ахмед-ага.\n— Чого замовк?\n— Як же я тобі поясню, коли ти не знаєш наших місць? Тут словами не поясниш.\n— А як називається те місце?\n— Синій берег.\n— Де це? Я не знаю ніякого Синього берега.\n— Біля річки, над одним каменем…\nАхмед-ага замислився. Його обличчя аж мінилося від хвилювання. Певно, спокуса прихопити собі бодай половину тих грошей не давала йому спокою і тьмарила розум. Але як бути? За непевними словами розбійника сам він не знайде ні того Синього берега, ні каменя… А примусити розбійника, щоб той повів його до Синього берега зараз, опівночі — цього він і в думці не припускав. З іншого боку, завтра це можна зробити зовсім безпечно, та яка користь від того йому, Ахмеду-азі? А що більше він вагався, то дужче кортіло самому заволодіти таємницею. Уперше і, мабуть, востаннє випала нагода розбагатіти, забезпечити спокійну старість — так ось тобі маєш, отака безвихідь!.. Турок боявся, що ніч мине, дорогоцінні нічні години пролетять, а він так нічого й не встигне зробити!..\nТим часом Славчо, очевидно, зрозумів його скруту, бо сказав:\n— Давай я тобі сам покажу!\nТурок глянув на нього здивовано, потім презирливо хихикнув:\n— Ти ба, який хитрий, проклятий гяур!\n— Ти думаєш, я такий дурний, що пущу вовка в ліс? Ахмед-ага — стріляний горобець.\nЩо правда, то правда, Ахмед-ага був таки стріляний горобець, але ж зараз Ахмед-ага не міг придумати, як йому самому, без допомоги розбійника, дістатися цієї ночі до скарбу. Він стояв розгублений; його очі знову спалахнули люттю і грізно блиснули на розбійника.\n— Ну, то хіба що моя дружина зможе тобі показати,— промовив раптом Славчо, ніби ця думка несподівано прийшла йому в голову.\n— Твоя дружина? А вона знає?\n— То чому ж ти кажеш, що вона може?\n— Я їй поясню, вона піде з тобою й покаже.\n— Але ж треба зараз, уночі!\n— Ну, то й уночі. Покличте її..\nАхмед-ага задумався, потім глянув на Славчо підозріливо:\n— А чому саме твоя дружина? Чоловікові, котромусь із селян — я приведу, — ти не міг би пояснити?\n— Чому не хочеш?\n— Завтра ви мене поженете в Софію, на шибеницю. То я хотів би востаннє побачитися з дружиною.\n— А якщо я не хочу її кликати?\n— Нікому іншому я нічого не розповім.\n— А що жаровня вже готова, ти знаєш?\n— Роби що хочеш.\nНадворі проспівали другі півні.\n— Ну й хитрий гяурчик,— удавано добродушно сказав Ахмед-ага.— Добре, хай буде по-твоєму. Знатимеш мою добрість.\nВін вийшов, розштовхав жандарма, що хропів на сходах, і розпорядився:\n— Піди-но приведи сюди молодицю. Скажи, що Славчо хоче її бачити.\n— А коли вона не захоче о такій порі? — запитав жандарм.\n— Хапай її за волосся й тягни сюди силою, шельмо! — гаркнув начальник.\nЖандарм накинув на плечі бурку й вийшов за ворота. На шум завалували всі собаки кутка. Та невдовзі навколо знову запала глибока тиша.\nЗа чверть години біля двору Недю з’явилися дві тіні, й великі нові ворота зачинилися за ними. Це були жандарм і дружина Славчо. Жандарм тихо звів її по сходах униз і постукав у двері підвалу. Двері відчинилися, жандарм пропустив жінку, а сам залишився зовні, на своєму посту.\nСлавчо прикипів до дружини радісними очима.\n— Доброго здоров’я, Велкано,— тихо сказав він.\n— Славчо, Славчо, до чого я дожилася? Щоб отак зустрітися з тобою! Господи, за що мені такі муки? — крізь сльози мовила Велкана, з туги й відчаю заламуючи руки.\n— Не побивайся, Велкано, не варто.\n— А навіщо ж ти мене кликав? — плачучи, запитала вона.\n— Щоб подивитися на тебе, моя люба, бо хто знає, чи доведеться ще коли побачитись…\n— Ох, чоловіче, чоловіче! — заголосила Велкана.\n— Як там Владко?\n— Та Владко здоровий…\n— А тобі як ведеться?\n— Бідний мій Славчо! Як же це їм удалося спіймати тебе?.. Вони ж тебе, негідники, мучитимуть так, що й не сказати,— голосила Велкана, не звертаючи уваги на турка.\nТурок розумів по-болгарському й не пропустив жодного слова з розмови подружжя.\nРозсердившись, він підступив до них:\n— Ну, годі вам теревенити! Славчо, кажи своїй молодиці, що мав сказати, мені нема часу слухати ваші охи та ахи…\n— Ходи-но ближче, Велкано,— стиха мовив Славчо.\nВелкана підступила до нього, журно вдивляючись у\nСлавчо пильно глянув на неї і щось зашепотів.\nТурок знову розсердився.\n— Е, ні, гяуре, ви мені тут не шушукайтесь. Говоріть так, щоб і я чув.\nІ Ахмед-ага підступив до них майже впритул.\n— Слухай, жінко,— ледь тремтячим голосом стиха почав Славчо,— ти знаєш Синій берег?\n— Знаю, Славчо.\n— Це вже щось,— задоволено підохотив Ахмед-ага.— Кажи далі.\n— Там, над Синім берегом, угорі, є великі камені… Ми там гралися, як були малі, пам’ятаєш?\n— Пам’ятаю, Славчо,— відповіла Велкана, неабияк подивована цими запитаннями, що не мали нічого спільного із страшним становищем її чоловіка.\n— Ти добре пам’ятаєш ті купи каміння?\n— Та пам’ятаю, Славчо.\n— Ну-ну, чудово,— знову підохотив Ахмед-ага.\nРаптом турок відлетів на два кроки, беркицьнувся і, ударившись потилицею об підлогу, простягся навзнак. По несподіваному шумі, викликаному падінням тіла, стало враз тихо.\nТурок не ворушився. Кров залила йому голову і сочилась у землю. Тоненька цівка крові потекла й з рота.\nСлавно тремтів усім тілом і свердлив жертву божевільним поглядом. А сталося ось що: розбійник дочекався, поки Ахмед-ага підійде зовсім близько, вибрав слушну мить і садонув його в живіт своєю велетенською ногою. Він уклав у цей удар усю міць і спритність своїх залізних м’язів, усю лють роздратованого звіра, усю несамовитість своєї злоби, мстивості й відчаю. Він так розрахував силу удару, щоб турок не встиг навіть крикнути. Від того, що станеться за ударом, залежало його життя, його порятунок. Турок і не охнув.\n— Велкано, візьми в нього ятаган і переріж мотузки!\nМолодиця опам’яталась і відразу ввійшла в свою роль.\nВона перерізала мотуз, яким її чоловік був прикручений до стовпа.\n— Чекай, зараз і цього,— сказала вона, збираючись різати мотуз, що обвивав руки Славно за спиною.\n— Не треба,— буркнув Славно, і тої ж миті від нелюдської напруги його м’язів мотуз затріщав і розірвався.\nЗвільнившись разом від усіх пут, Славно кинувся до Ахмеда-аги, висмикнув у нього два пістолі й застромив їх собі за пояс, потім вихопив ятаган із тремтячих Велканиних рук, ввігнав його туркові в груди й відчинив двері.\n— Почекай, я вийду перший.\nІ він прожогом майнув на сходи, щоб прокласти шлях. На щастя, жандарм дрімав, закутавшись у бурку. Почувши біля себе швидкі кроки, він підхопився й гукнув:\n— Ахмед-ага? Це ти?\nСлавно вже був вихопився на верхню сходинку. Крутнувшись назад, він одним махом приспав жандарма, черкнувши його по голові ятаганом.\nВорота були замкнені. Славно на хвильку розгубився, та по недовгому ваганні повів дружину до хліва. Видершись на його пологу крівлю, він подав руку Велкані; щойно вона опинилась біля нього, обоє сплигнули на вулицю.\nТої самої миті жандарм на сходах, чи то закричав, чи то скотився вниз,— тільки здійняв якийсь шум і розбудив дворових собак. Розумні тварини, почувши кров, завалували, потім моторошно завили. Невдовзі над усім селом стояв зловісний собачий гавкіт, а над двором багатія Недю здіймався ще й ґвалт жандармів.\nУдосвіта двоє втікачів уже були десь аж біля села Влашко, у відрогах Стара-Планини. Славчо не залишив дружину в Белимелі, бо добре знав, що тепер турки помстилися б на ній. Вона не змогла б переконати їх, що невинна в убивстві Ахмеда-аги — навіть дитині ясно, що не хто інший, як вона його вбила, аби звільнити чоловіка від пут. Обоє й мови не заводили про це… Вони разом кинулись бігти, гнані одним почуттям, і навіть подумати не встигли про наслідки, які матиме втеча Велкани. Лише коли посідали на високій, відгородженій зі сходу буковим лісом луговині, згадали про те, про що досі не думали: перед Велканиним зором спливли її дитина й дім. Вона покинула їх напризволяще! Родичів у Белимелі вона не мала, отож і не могла сподіватися, що хтось візьме до себе Владка та догляне дім. Коли небезпека минула, ця нова й виснажлива тривога пройняла все її єство.\n— А як же Владко? Як же дім?\n— Під три чорти дім,— буркнув Славчо, перемотуючи обмотки.\n— Ти, Славчо, господарства не вів, тобі воно не болить… Хіба гайдук про дім дбає?\n— Мені тільки за Владка душа болить… А дім — хай хоч западеться.\nІ Славчо, насупившись, почав пильно вдивлятися в глибину’ букового лісу, мовби хотів там щось розгледіти,\n— Та й я ж про Владка тобі кажу, чоловіче,— знов озвалась Велкана.— Хто ж його тепер догляне, бідолашного?.. Уб’ють вони його… Що нам робити, Славчо?\n— А що робити? Йти далі.\n— Йти далі, йти далі… Боже милий! А як же Владко? — простогнала Велкана й затнулась, зустрівши суворий погляд Славчо.\nПевно, Славчо мав причини бути суворим, а може, якесь лихе передчуття насторожувало його.\nНаближався ранок. На сході займалася зоря. Повіяв ранковий вітерець і стиха загойдав гілля буків. Природа прокидалася; звідусіль долинали шуми пробудження, життя заявляло про себе першим вранішнім трепетом… Заспівали півні у Влашко, розігнавши хриплим кукуріканням сонну тишу. Над головами втікачів зашуміло віття, між ним промайнула пташка і сховалась у листі, ждучи перших променів сонця.\nЯкийсь час Славчо й Велкана мовчали. Смутні думки ятрили душу… Попереду — цілковита невідомість. І в цих горах день застав їх голих, голодних, беззахисних, гнаних… Велкана тужно зітхала. Серце її повнилось тривогою за Владка, очі — сльозами. Болісна, нестерпна була для неї розлука з коханим дитям, але вона не сміла навіть виплакатись перед чоловіком, бо й його чоло спохмурніло: певне, ті самі, а може, ще й тяжчі думки обсіли й серце Славчо. Але хіба він і досі боїться погоні, що такий насторожений? І Велкана запитала його:\n— Славчо, чого це ти все прислухаєшся та придивляєшся?\nІ справді, Славчо прислухався; тривожний вираз не сходив з його обличчя; що ближчав день, то ясніше проступала тривога. Несказанно загострений звичкою завжди бути насторожі, його гайдуцький слух міг здалеку вловити найменший шум; його барабанні перетинки вмить розпізнавали найтихший шелест чи будь-який інший невиразний і незрозумілий звук і визначали, звідки він та від чого… Отож Славчо, певно, і стривожився, зачувши такий звук.\nВін зробив дружині знак мовчати, став навколішки і знову почав прислухатися.\n— То дерева шумлять од вітру,— сказала Велкана, щоб заспокоїти і себе, і чоловіка, бо вона чула тільки цей шум, а може їй лише здавалося, що чує.\n— Ні, це кроки,— прошепотів Славчо.\n— Кроки? Які кроки?\nІ Велкана теж стала навколішки й прислухалась… Новий повів вітру приніс із долини виразніші звуки.\n— Справді, здається, хтось іде.\n— І не один,— додав Славчо.\n— Хто б це міг бути, Славчо? — стривожено запитала Велкана.\n— Та хто ж, як не жандарми… Нас шукають,— відповів Славчо.\nЛітні ранки, як відомо, минають швидко, майже бігом. Через кілька хвилин утікачі раптом завважили, що вже зовсім розвиднілося, і крізь темне віття навколишніх дерев пробивається яскраве світло дня… Стало ясно видно всі предмети довкола… Цей раптовий перехід від сутінок до світла зробив становище втікачів дуже небезпечним, майже безвихідним.\nШум кроків ставав дедалі виразніший, а тому й страшніший. Але голосів не було чути: очевидно, переслідувачі, якщо це були вони, йшли сторожко і намагалися не шуміти, щоб самим краще чути.\nУ ті часи турецьким жандармам не завжди було безпечно з’являтися в цьому глухому гірському краї Болгарії: одне, що звичаї тут були дикі, а друге — що дух свободи й незалежності ще жеврів поміж тутешніх селян. Поява турецьких властей так розбуркувала села, що самим властям недовго було вскочити в халепу. У лісових хащах існували такі неприступні поселення, які ніколи не бачили жандарма, і влада його величності султана поширювалась на них лише формально: ніяких податків вони не платили, бо збирати їх там ніхто не відважувався. Ті дикі, богом забуті місця чимось нагадували країну албанських міридитів. Жандарми — а Славчо таки не помилився, то вони йшли по його сліду,— жандарми повелися вкрай нерозважливо, кинувшись у цей гайдуцький край переслідувати розбійника: все тут було їм йуже, місцевості вони не знали і не могли сподіватися ні на те, що хтось дасть їм правдиві відомості, ні на будь-яку іншу допомогу від селян. Але смерть двох їхніх товаришів цієї ночі, два вбивства, вчинені так несподівано й зухвало, довели їх до нестями, отож вони, зневаживши небезпеку й усякі інші міркування, пустилися в погоню за вбивцями. А може, та зневага до небезпеки пояснювалась тим, що жандарми боялися відповідальності перед начальством за свою бездіяльність після вбивства мусульман.\nТа хай там як, а Славчо і його дружині загрожувала страшна небезпека: здавалося, від смерті їм не врятуватися. Буковий ліс, як ми вже казали, доходив лише до того місця, де вони сиділи, а далі вгору, аж до вершини, простиралася широка полонина, яку хіба що на крилах можна було перелетіти, перш ніж турки вийдуть з лісу. Тому Славчо й думати не міг про те, щоб бігти вперед, а пірнути в буковий ліс на схилі й спробувати сховатися за стовбурами дерев було теж нерозумно: це означало б самому влізти в пастку, вибратися з якої годі й сподіватися.\nСлавчо мав лише кілька хвилин на роздуми. В його уяві постала кривава, страшна й відразлива, як голова медузи, картина нового полону із стусанами, кайданами, мордуванням і шибеницею. Від того жахливого видива Славчо осатанів — це вже не була звичайна рішучість,— його волосся стало дибом, а в очах з’явився вираз, який буває в розлюченого бика, готового трощити лобом стіни. Велетень-розбійник став ніби ще вищий, його руки судорожно стиснули руків’я заткнутого за пояс ятагана. Очевидно, він вирішив перестріти погоню й посікти жандармів на капусту. Та, напевне, це відчайдушне рішення миттю змінилося на інше, бо ятагана він не вихопив, а натомість кинувся до високого бука і з такою неймовірною спритністю поліз по його товстому гладенькому стовбуру, що за хвилину вже сховався в густій зеленій кроні.\nВелкана побігла услід за ним і причаїлася за стовбуром.\nТим часом жандарми мовчки скрадалися узліссям, від якого починалася полонина. І коли Славчо вмостився на одній з нижніх гілок бука, вони опинилися якраз під ним. Жандармів було шестеро, і з ними один селянин — сільський староста.\nСлавчо припав до гілки, що прикривала його, і розрядив обидва пістолі в жандармів.\nОглушливий грім сколихнув тишу й прокотився гірським безлюддям.\nКоли розвіявся дим, Славчо глянув униз. Один жандарм лежав на землі й хрипів у передсмертній агонії. Більше нікого під деревом не було. Крізь листя Славчо побачив, як усі інші втікають, ховаючись за стовбурами від куль невидимих ворогів.\nМинуло кілька місяців. Три вбивства, вчинені Белимельцем, здійняли великий шум і дали привід турецьким властям схопити й погнати в Софію майже половину чоловіків з Белимела, на яких указав чорбаджі Недю як на співучасників чи й прямих винуватців зла. Та поступово ця подія стала забуватися, враження від неї стиралося. Село заспокоїлося. Про Славчо нічого не було чути. Гадали, що він пішов з дружиною в Сербію. Але потім з’явилися туманні чутки, ніби він гасає по навколишніх лісах з новою ватагою, до якої належить і Велкана. Очевидно, ці чутки були правдиві, коли зважити на те, що з Белимела несподівано зникло двоє селян, і то саме тоді, коли турки збиралися відправити і їх до Софії. І ні додому вони не заявлялися, ні звісток про себе не подавали… Владка забрали до себе далекі родичі Велкани, але за її домом не було кому доглянути, тож із нього, кинутого напризволяще, помалу-малу все розтягли і він стояв холодною пусткою.\nА навесні чутки про Славчо стали ще упертішими. Розповідали, що його навіть бачили одного разу: він спускався крутосхилом до села Помеждина, де нібито мав таємне гніздечко, а за тиждень перед тим в одного начальника сільської сторожі стріляли тричі підряд, коли він проходив узліссям неподалік від Ляскова. Усі вірили, що стріляла ватага Славчо. Ім’я Славчо дедалі частіше чулося в селі, його образ знову ожив у душах белимельців. Та разом з потаємною радістю від того, що їхній хлоп’яга живий, здоровий і мститься ворогам народу, почували селяни й мимовільний страх, розуміючи, що якийсь новий подвиг Славчо може накликати нові біди на Белимел.\n— Чкурнув у гори,— казав чорбаджі Недю,— та вже скоро і з нього шкуру злуплять! Чи не передав би хтонебудь тому горлорізові, щоб він забирався звідси геть і дав нам спокій?\nЧерез кілька днів після цього спускається вівчар Найден увечері з гір і приносить чорбаджі Недю кулю з вирізаним на ній хрестом і каже:\n— Дядьку Недю, вітання тобі від Славчо, а щоб ти повірив, що я справді від нього, він передав тобі оцього гостинця.\nНедю розгублено глянув на нього, і, не беручи кулі, запитав:\n— Ну, чого він хоче? Навіщо мені ця куля?\n— А ось навіщо: звелів він переказати, щоб ти завтра вранці прислав для його ватаги двадцять пар опинців, півока пороху і око тютюну. А на Іллю готуй гостину — Славчо до тебе завітає.\n— То це ти з таким ділом прийшов від того розбійника?\n— Я не винен, чорбаджі. Ти ж знаєш, ми там, на полонині, самі. Спробуй не послухати! Що схоче, те й зробить з нами. Що він сказав, те я й передаю. А ти вже як знаєш.\n— Але навіщо ж він кулю послав?\n— Що він цим хотів сказати?\n— Не знаю, чорбаджі…\n— Чи не вбити мене надумав?\nНедю взяв кулю, покрутив її й криво посміхнувся:\n— Ще й хрест на ній видряпав!\n— Так, і хрест є,— підтвердив Найден.\n— Він цілує хрест божий, ніби присягається на ньому, що коли ти не сповниш того, що він тобі звелів…\nЛиховісні вогники спалахнули в очах у Недю.\n— Гаразд, передай йому мою відповідь.\nВін кинув кулю в Огосту, недбало заклав руки в кишені й сказав Найденові:\n— Вітай гайдука Славчо, Найдене.\n— Спасибі, чорбаджі.\n— Вітай,— вів далі Недю, збліднувши,— і скажи, що ні опинців, ні пороху я вдома не маю, але піду в Берковиць і куплю, і тютюну куплю — цілу паку.\n— А мені що, чекати?\n— Ти собі йди, а йому скажи, що порох і опинці я йому не посилатиму, а сам віддам тут на Іллю, коли він прийде в гості… Я йому такий бенкет влаштую, якого він за все життя не бачив.\nПри цьому обличчя чорбаджі Недю з білого стало зеленим.\nАле вівчар слухав лагідні слова Недю, не помічаючи, як страшно змінився той на обличчі, і тому не зрозумів справжнього їх змісту.\n— Дякую тобі, чорбаджі. Бувай здоровий,— сказав Найден і, закинувши палицю з торбою на плече, вже був рушив.\nБідний вівчар, очевидно, таки не відчув погрози, що крилася в словах Недю. Це розсердило чорбаджі, бо йому хотілося, щоб Найден зрозумів його й переказав Славчо справжній зміст відповіді.\nІ Недю роздратовано гукнув вівчареві:\n— Скотино! Ти нічого не зрозумів!\nНайден здивовано мовчав.\n— Скажи тому каторжному зарізяці, хай обов’язково приходить до мене на Іллю. Я пригощу не тільки його самого з усією ватагою. Я й усіх круків з околиці пригощу його м’ясом. А голову його насаджу он там на кілок у тині — птахів лякати.\nНайден злякано витріщився на нього:\n— Не кажи такого, чорбаджі!.. Біду накличеш на свою голову.\n— Може, й ти з ним заодно, собако? — крикнув Недю.\n— Боронь боже!\n— Тоді забирайся геть! — нетямлячись від люті, вигукнув Недю.\n— Прощавай, чорбаджі.\nНайден повернувся до нього спиною і зник у пітьмі.\nНайден проминув дві вулиці, звернув на третю й постукав у чиїсь ворота. Було темно, хоч в око стрель, навколо — ні душі.\nУ дворі загавкали дві вівчарки й кинулись на ворота, ладні їх роздерти. Але відразу затихли. Інстинкт підказав їм, що стукає свій.\nІ справді, Найден стояв перед своїми ворітьми, і собаки були його.\nВідчинило йому дівча.\nНайден пішов до хати — одне з вікон, заліплене папером, світилося.\nУ хаті на нього чекало четверо селян — усі сиділи, прихиливши до плеча рушниці. Один із них вирізнявся велетенським зростом і атлетичною статурою. Його широкі плоскі плечі підкреслювали міць могутніх грудей. Було видно, що природні стихії — лютий холод, вітер і спека — наклали свій відбиток на його засмагле, аж чорне лице. Під тонкими, вигнутими бровами, що зовсім не гармонували з грубо витесаним обличчям і величезним тілом, яскраво, але спокійно горіли очі.\nТроє інших не відзначались такими могутніми поставами, проте обличчя в них були так само обвітрені, і очі їхні теж блищали, тільки жвавіше. Лише один із них відрізнявся від усіх тим, що не мав ні бороди, ні вусів.\nДивно було те, що той безбородий відставив набік рушницю й замість неї пригортав до грудей дитину. Тому він більше скидався на матір, ніж на розбійника.\nЯк читач уже здогадався, мова піде про частину ватаги Славчо, до якої належала й Велкана. Велетень — то сам Славчо, а інші два — белимельці.\nРазом з Найденом розбійників стало п’ятеро, бо вів був їхнім таємним помічником.\nВсі втупилась у нього.\n— Ну що, Найдене? — спитав Славно.\n— Не хоче.\n— Сучий син! — вилаявся Найден, жбурнувши торбу.\n— Ти розкажи все по порядку,— звелів ватаг.\nНайден переповів розмову з Недю.\n— То він погрожував насадити мою голову на кілок свого тину?\n— А де він тепер?\n— Велкано, облиш Владка, всі йдемо! — наказав Славно.\nТа видно, всі здогадалися наперед про рішення Славно і, погодившись із ним, були вже готові йти за ватагом.\nВелкана облишила сина.\n— Почекай тут, дитинко, мама зараз повернеться. Ми тільки сходимо в гості до одного чорбаджі,— сказала Велкана, закидаючи за плече поверх короткої суконної бурки рушницю.\nАле Владко не переставав схлипувати. Тоді вона нахилилась до нього, поцілувала кілька разів у голову й вийшла надвір, де на неї вже чекали товариші. Тут вони коротко порадились.\n— Заскочимо до нього з боку Стаменових, чи як, Найдене? — запитав Славно у вівчаря, який тепер теж був з рушницею.\n— Від Стаменових виліземо на огорожу і по груші спустимось до нього у двір.\n— Ти підеш перший.\n— Так, я піду перший, собаки мене знають, я їх приманю…\n—Жінку його й дітей не чіпати.\n— Тільки його.\n— А що з ним зробимо?\n— Може, прикінчимо?\n— Ні, це не годиться.\n— Залиште його мені,— владно сказав Славно.\nПошептавшись у темряві ще трохи, вони рушили.\nПопереду йшов Славно, поряд з ним — Велкана, решта — за ними.\nУ сонному небі тихо блимали зірки. Вся природа вже поринула в глибокий сон. Темні крони горіхів та інших дерев здіймались довкола, як мовчазні таємничі чудовиська. Вулиця здавалася ще пустельнішою. Тільки кроки п’ятьох порушували тишу.\nЗа десять хвилин ватага зупинилася під огорожею Недю. Найден став на плечі товариша й спритно перескочив у двір.\nУранці все село сколихнула новина, що розбійники повели в ліс чорбаджі Недю. Витягли з постелі й повели!\nНіхто не сумнівався, що це справа рук Славчо.\nЛюди щиро, від усього серця раділи, що Славчо звільнив їх від того сільського глитая.\nТільки що ж тепер буде? Що, коли знову налетять жандарми, знову почнуть допитувати, катувати й перевернуть усе догори дном?\nСум’яття і страх зростали в Белимелі з кожною годиною і стали майже нестерпні, коли селяни остаточно переконалися, що сам Славчо, а не хто інший, був у селі зі своєю ватагою.\nЗа селом, на березі Огости, знайшли зсунутий з місця великий камінь; біля нього виявилася свіжа чималенька яма, а на виритій землі валялися білі меджидії й декілька лір.\nОтже, тут було закопано видинську скарбницю, і минулої ночі Славчо викопав її!\nЗ дому Недю розлягався нестямний лемент його рідних.\nАле тільки там і плакали. А по всьому селу зникнення Недю викликало живу радість.\n— Коли вже він потрапив до рук Славчо — живим не вирветься,— казали селяни.\n—- Ну й нехай, так йому й треба! Давно просився!\n— Дай боже сили таким молодцям, як Славчо! Що задумав — те й зробить. Таки ж і молодчага!\n— Та Недю такий звір, що й туркові далеко! Краще хай Славчо одного його порішить, ніж десятьох турків…\nЦі та інші подібні вияви зловтіхи не віщували нічого доброго для чорбаджі Недю.\nМинуло чимало часу, а про Недю нічого не було чути.\nСільський староста повідомив властям у Берковиці про зникнення Недю; знову прибули жандарми, допитували, робили обшуки, нишпорили по околицях, але ніяких слідів Недю не знайшли.\nНарешті власті махнули рукою й припинили розшуки.\n— Не варто морочитись з-за якогось там шолудивого гяура,— вирішили вони.\nНа Петра в Белимелі, як завжди, влаштували хоро.\nСтроката вервечка дівчат і молодиць, юнаків і холостяків, святково вбраних і заквітчаних, звивалась на просторій площі перед домом Недю. Вигравали дві волинки, і веселощам белимельської молоді не було меж.\nБагато селян зібралося всередині кола і побіля нього — подивитися на розпашілих від танцю радісних дівчат.\nА в синьому небі весело сяяло сонце й заливало природу, як навесні, благодатним промінням, викликаючи радісний трепет у всьому, що здатне відчувати, бачити й розуміти його. Високі вершини Стара-Планини, то занурені в небесну блакить, то увінчані сріблясто-ватяними хмарами, різко вимальовували на небокраї свій величний профіль. По верхів’ях і схилах гір під лагідним промінням цього чудового осіннього сонця ніжились уже вигорілі, оголені полонини. Ближче, біля підніжжя Балкани, виднілися темно-зелені пасма горбів і невисоких хребтів, укритих густими грабовими лісами, що яскраво поблискували на сонці. їх огортала таємнича ефірнопрозора мла, надаючи їм чарівливості якоїсь туманної картини. З півночі на село мовчазно, навіть можна сказати, тужно світили голими схилами горби й пустельні пригірки — ні шуму, ні затінку бодай ріденького лісочка; немов позбавлені спадку, заздрісно дивилися вони на розкішне вбрання інших. Лише якась миршава отара ледь помітно повзла по них, більше схожа на розсип каміння, ніж на овець.\nА велике хоро перед домом чорбаджі Недю рухалося дедалі жвавіше, веселіше і п’янкіше. Волинки примовкли, і танок тривав під ритм пісні. Пісню співали дружно й захоплено всі дівчата, бо була вона нова і всі розуміли її зміст, усім вона припала до серця. Так, пісня була нова. Ось вона:\nОй, на Юра спозарану\nВстала молода Велкана\nДвір широкий підмітала,\nНа гори сині поглядала,\nПідмітала та й співала:\n— Чи хто чув, чи бачив диво:\nЗа нею хлопці-молодці,\nСімдесят дужих звитяжців,\nСімдесят та ще й сім разом!\nПриводить Велкана молодців\nУ ліс густий та зелений,\nПід бук високий, зелений,\nДе б’є джерело студене.\nІ каже до Славчо Велкана:\n— Мій вірний прапороносцю,\nЩось я тебе запитаю,\nТи ж мені правду повідай:\nСердиті на мене хлоп’ята,\nА за що — мені не кажуть,—\nСлавчо до неї промовив:\n— Гей, молодице Велкано!\nЩиру повідаю правду,\nБо нащо неправду казав би?\nОсь що скажу я, послухай.\nХлопці про тебе, Велкано,\nТак поміж себе говорять:\n«Жінка — хіба воєвода?\nДе вже на шаблях їй битись,\nГолови вражі стинати?\nЖінці не бути над нами!» —\nСказала йому Велкана:\n— Мій вірний прапороносцю!\nОн бачиш глибоку яму?\nСидить у тій ямі Недю,\nНедю, глитай скажений,\nОтой душогуб проклятий.\nСім років уже минуло,\nЯк Недю живе в тій ямі,\nЛанцями тяжкими окутий.\nВеди-но, Славчо, до мене\nНехай побачать хлоп’ята,\nЧи вміє твоя Велкана\nГолови вражі стинати,\nЗа воєводу вам бути…\nРаптом пісня урвалася; щось викликало замішання в хоро, і воно збилося з ритму. Всі звернули погляди на середину вервечки, де її щойно розімкнули, стаючи до танцю, сім чи вісім нових танцюристів. Це також були селяни, але серед них виділявся якийсь велетень, а поряд з ним безвусий молодик.\n— Славчо! — сколихнувся натовп.\n— Велкана! — зашепотіли повсюди.\n— І ватага тут! — загукали в різних кінцях.\nХоро відразу спинилось, проте не розпалося. Жоден чоловік, жодна дівчина не відважились першими вийти з нього.\nАле розгубленість тривала лише якусь мить.\nЗненацька хоро знову гойднулось, і знову полилася пісня — полинула до своєї кривавої розв’язки.\nДо дівочих голосів долучився і дзвінкий голос Велкани. Він відрізнявся від усіх інших своєю силою.\nІ хоро знову весело загойдалося, захмеляючи нестримним ритмом.\nТепер погляди селян, мов зачаровані, були прикуті до легендарної ватаги. Усіх неймовірно дивував не пожіночому суворий, ба навіть жорстокий вигляд Велканиного обличчя. У чоловічому одязі, на поясі довгий ятаган з рукояттю слонової кості і дві кобури з пістолями — вона була геть невпізнанна.\n— Ти ба, яка красуня стала в цьому вбранні,— казали селяни.\nА дівчата? А молодиці? У цю хвилину не було серед них такої, яка б не заздрила Велкані й не прагнула в душі опинитися на її місці.\nХоро нарешті скінчилося, бо танцюристи аж із ніг падали від утоми.\nУсі збіглись до Славчо й Велкани. Навколо ватаги утворилась непрохідна стіна — селяни один поперед одного товпились потиснути руку гайдукам і привітати їх. На радощах поприносили казанки з вином, селяни частувалися разом з гайдуками і браталися з ними.\nУсі забули про небезпеку, віддавшись природному торжеству братніх душ, яке виливалось вільно й невимушено.\nЛюди нетямилися з радості. Вони геть захмеліли, захмеліли не стільки від вина — жінки й зовсім не пили його,— скільки від якоїсь незрозумілої, дитячої, самозабутньої радості через цю несподівану й водночас небезпечну зустріч. Ніхто й не думав, що може статися щось таке, як зрада, як донос туркам… Здавалося, разом із зникненням чорбаджі Недю в селі пропав будь-який злий помисел, будь-який нечистий намір. Знищено Недю, то за одним махом знищено й зло… А крім того, турки в’язали, забирали з села й катували людей, хоч ті й ні в чому не були винні, хоч ні сном, ні духом нічого не знали про Славчо… Та й тоді, якби не Недю, хіба знайшовся б хтось такий, хто став би доносити владі чи клепати то на того, то на іншого? Отож селяни мали всі підстави не тремтіти перед привидом зради й веселитися щиро й невимушено.\nЛише рідні Недю були у відчаї.\nТа ось Славчо звернувся до людей:\n— Браття і сестри, гарну пісню ви склали, до душі вона моїм хлопцям, тільки маю щось вам сказати: не все в пісні правда!\n— Коли щось не так, то поправ нас! — закричали дівчата.\n— І справді, коли вже прийшли в гості — кажіть усе як є,— загули чоловіки.\n— Я скажу,— втрутилась Велкана,— воєвода не я, а Славчо!\nДівчата здивовано переглянулись: якщо Велкана не воєвода, то навіщо й пісня!\n— Але ж не пропадати пісні! — нарешті обізвались рішуче дівчата і враз голосно й весело розсміялися.\n— Пісня гарна й така, як є,— докинули й інші.\n— Та я ж і не кажу, щоб ви її переінакшили,— підхопив Славчо,— треба тільки наприкінці підправити.\n— Отам, де ви кажете про Недю, що його зарізали…\n— А що, його повісили? — перебили Славчо.\n— Та й не повісили…\n— Виходить, кинули в яму?\n— І не в ямі він.\n— Ну, досить того, що здох, а як — то вже нас не цікавить,— відгукнулися селяни.\n— Недю живий,— сказав Славчо.\nЦі слова справили на всіх неприємне враження.\n— Невже живий?\n— Виходить, утік?\nЗапитання сипалися градом.\nСлавчо про щось пошепотівся з товаришами, тоді обернувся до людей і сказав:\n— Не бійтеся, Недю в наших руках!\n— То ви його тримаєте? Слава богу!\n— Ми його тримаємо добре. А зараз хочемо запитати у вас, що з ним робити? Ви більше за нас натерпілися від Недю… Кажіть, браття, як його покарати?\nСеляни почали перешіптуватися.\nУ цей час натовп довкола гайдуків під чиїмсь сильним натиском почав розступатися. Багато хто обернувся, щоб побачити, в чому річ.\n— Та не пускайте її! — крикнув хтось.\n— Чого вона тут верещить?\nУ натовпі наростав гнів на ту, що намагалася прорватись наперед.\nСлавчо, чия голова височіла над усіма іншими, побачив, що й до чого.\n— Ця молодиця — дружина Недю? — запитав він.\n— Авжеж! Вона!\n— Гоніть її назад! — знову закричали селяни.\n— Гей, ти, чого тобі тут треба?\n— Славчо! Славчо! Пусти мене! — відчайдушно, кричала дружина Недю, насідаючи на тих, що відштовхували її.\nСлавчо махнув рукою, Велкана теж.\n— Пропустіть молодицю,— сказали вони.\nНа їхні слова натовп розступився й дав жінці дорогу.\nЦе справді була дружина Недю.\n— Ну, молодице, що ти хотіла сказати? — суворо запитав Славчо.\n— Знаємо, чого їй хочеться, та нічого в неї не вийде,— сердито бурчали селяни.\n— Нехай поплаче, як люди поплакали від її чоловіка. Бог усе бачить.\nНарешті селяни вгамувалися.\nДружина Недю, ще молода, але дуже виснажена селянка, підступила ближче, заплакана й простоволоса. Упавши на землю, вона обняла Славчо за коліна.\n— Відпусти його, відпусти його, Славчо! Вік за тебе молитимусь, пожалій мене, молю тебе, Славчо!..\nІ заплакала ще дужче.\nЗапала мертва тиша. Всі прикипіли очима до жінки, що лежала на землі в ногах у воєводи. Хто б міг повірити три місяці тому, що гордовита дружина чорбаджі Недю цілуватиме ноги гайдукові Славно? І диво дивне! Натовп, щойно жорстокий, пом’якшав, гнів його почав спадати. Видовище приниження і такого глибокого відчаю пробудило в душах людей замість недавньої ненависті якесь нове, добріше почуття… Горе жінки, яка, зрештою, нічим не була грішна чи винна перед ними, зворушило їх.\n— Бідолашна молодиця! — загомоніли селяни.\nІ, ніби за якоюсь мовчазною згодою, звідусіль залунали голоси:\n— Воєводо, воєводо, пожалій Недю, просимо тебе!\n— Відпусти його, відпусти його! — підтримали інші.\n— Хай повертається і знає, що з нашої ласки живий залишився!\n— Ми йому прощаємо!\nНезабаром усі вже просили про помилування і прощення. І, що робить честь людяності,— жоден голос не вимагав смерті.\n— Добре! — погодився Славчо.\nЗвертаючись до дружини Недю, він сказав:\n— Ну, молодице, чекай Недю на вечерю… Оце моє слово… А тепер неси сюди трирічного та почастуй нас на дорогу.\nЩаслива молодиця не знала, що й сказати… І кинулась цілувати руки всім, хто просив за Недю.\n— Тільки ж дивися, щоб твій чоловік узявся за розум, щоб був людиною та пам’ятав, що він болгарин,— повчально казали старі селяни.\n— Буде, буде добрий, як голуб, лагідний, як ангел буде тепер Недю… Справді, ось побачите, кажу вам,— майже несвідомо відповідала вона.\n— Ну, ти чула, що воєвода наказав? Неси трирічного та частуй усіх. І в вас сьогодні свято.\nМолодиця чимдуж помчала додому, і невдовзі на площі під веселі тости й розмови полилося з барильця вино чорбаджі Недю. Здавалося, тепер усі були щасливі з того, що разом зробили добре діло.\nПісля цього випадку ватага кудись зникла і більше нічим не давала про себе знати.\nА чутки ходили різні. Дехто казав, що ватага перебралася в інше місце і там робить своє діло, інші запевняли, що її посікли на капусту десь у Врачанських горах, треті доводили, що то неправда.\nА насправді Славно розпустив ватагу і разом з дружиною подався в Сербію, в Неготин, де й оселився.\nЙому припала більша частка з видинської скарбниці, тож він зайнявся торгівлею і завдяки своїй працьовитості та метикованості незабаром розбагатів і став одним з найзначніших людей у Неготині. Коли звільнили Болгарію, неготинський торговець знову переселився на батьківщину і став мировим суддею.\nІ треба сказати — це один з кращих мирових суддів. Він так добре вміє визначити, хто правий, а хто винний, як колись умів садонути ногою в пузо. Чого лишень не навчиться людина?\nІ кілька слів на завершення: останній подвиг Славчо в Белимелі, тобто його поява з ватагою в селі на Петра та його участь у хоро, залишився таємницею, і турки так ніколи й не дізналися про те щире братання белимельців з розбійниками.\nЄдиною недоброю людиною, яка могла б заявити про це властям, був Недю.\nА він і справді ще на Петра під вечір повернувся до своєї дружини. Але відтоді Недю став іншою людиною… Читачі впевняться в цьому, коли ми їм скажемо, що в 1876 році серед багатьох селян, яких запідозрили в сприянні загону Ботева і тому погнали зв’язаних до Софії, першим ішов белимелець Недю!\n Г а й д у к и — учасники збройної антифеодальної боротьби південнослов’янських народів проти турецьких загарбників (XV—XIX ст.ст.).\n Турецький можновладець із Берковиця, який у 1876 р., під час сербської війни, зі зграєю башибузуків спустошив Чипровський монастир. (Прим. автора.)\n Ч о р б а д ж і (болг.) — сільський багатій.\n М і р и д и т и — одне з албанських племен.\n О п и н ц і (болг.) — селянське взуття з сиром’ятної шкіри.\n Меджидія, ліра — турецькі гроші.\n Х о р о — болгарський народний танець.\nПерекладач: Анатолій Чердаклі


ОТП Банк увійшов у ТОП-10 найнадійніших банків\nЗа результатами «Рейтингу банків - 2016», проведеного виданням «Гроші» за підсумками першого кварталу 2016 року, ОТП Банк продемонстрував впевнені лідерські позиції і став шостим серед великих і найбільших українських банків.\nМетодика підрахунку підсумкового бала і відповідно позиції в рейтингу, окрім статистичних даних НБУ за підсумками роботи банків за перший квартал 2016 року, а також результатів докапіталізації і залучення рефінансування або стабілізаційних кредитів НБУ, враховує такі найважливіші ознаки та фактори, як рівень депозитних ставок і репутацію акціонерів, що також свідчить про надійність банку. Картину доповнили якісні оцінки безперебійності платежів.\nТак, підтримка з боку акціонера – найбільшого банку Угорщини OTP Bank Plc. традиційно дозволила ОТП Банку посісти високу позицію в рейтингу, а поміркована політика депозитних ставок і відсутність скарг на виплати закріпили цей результат.\nНагадаємо, в грудні ОТП Банк завершив процес докапіталізації на суму 2,518 млрд грн – як за рахунок конвертації субординованого боргу, отриманого від материнської компанії, так і за рахунок інших кредитів, отриманих від материнської компанії. Цьому передувало збільшення капіталу шляхом конвертації субборгу в капітал банку за рахунок додаткової емісії акцій і премії, авторизованої акціонером, на суму близько 1,2 млрд гривень в першому кварталі і погашення субординованого кредиту міжнародних інститутів на суму 65 млн дол США в другому кварталі.\nЗавдяки послідовній реалізації комплексу заходів з нейтралізації наслідків економічного спаду і загальної соціально-політичної напруги вже за підсумками першого кварталу 2016 року ОТП Банк зафіксував позитивний фінансовий результат у розмірі 327,3 млн грн.\nЗа різними методиками оцінки надійності ОТП Банк займає міцні позиції в групі лідерів. Так, в недавньому часі ОТП Банк увійшов в десятку «Рейтингу життєздатності українських банків» за версією видання «Forbes Україна»; став переможцем 17-го щорічного «Фінансового рейтингу газети «БІЗНЕС» у номінації «Найпрофесійніший банк»; посів 11-е місце в IV комплексному щорічному рейтингу «50 провідних банків України» за версією компанії «Фінансовий клуб», а також інші нагороди.


BlackSeaNews | У РФ заявили про завершення навчань із тисячею десантників неподалік від України\nУ Міноборони РФ оголосили про завершення навчань з понад 1,2 тис. військовослужбовців Повітряно-десантних військ РФ, зокрема, в Краснодарському краї, пише УНН.\n«24 грудня ц.р. на полігоні Раєвський в м. Новоросійськ у межах завершального етапу оперативного збору керівного складу Повітряно-десантних військ пройшло комплексне тактичне навчання з бойовою стрільбою», – йдеться в повідомленні.\n23 грудня навчання десанту, як пишуть ЗМІ, відбулися на полігоні «Опук» в окупованому Криму.\n«Всього в проведенні оперативного збору керівного складу Повітряно-десантних військ було задіяно понад 1,2 тис. військовослужбовців і понад 250 одиниць бойової техніки», – йдеться в повідомленні.\nРосійські ЗМІ сьогодні повідомляють, що ці підрозділи Новоросійської дивізії Повітряно-десантних військ РФ нібито повернулися в пункти постійної дислокації після навчань в окупованому Криму і на Кубані.


Вибір міжкімнатних дверей : Будівництво Котеджу\nФевраль 5, 2020 – 22:00\nВибір міжкімнатних дверей може бути непростим завданням при спробі прийняти так багато рішень в процесі проектування будинку. Міжкімнатні двері не тільки розділяють приміщення і приміщення, вони також забезпечують конфіденційність і є чудовою нагодою додати стиль і індивідуальність в простір. Є багато речей, які слід враховувати при виборі дверей. Вы можете выбрать и купить межкомнатные двери по самой выгодной и не дорогой цене, без накруток и переплат.\nГоловне, що потрібно враховувати, це особистість. Як ви хочете, щоб простір відчувалося? Елегантний? Витончений? Сучасне? Романтичне? Пропонує п'ять координуючих колекцій «Тоді і зараз», кожна з яких натхненна різними архітектурними елементами.\nКолекція відрізняється сучасним дизайном з круглим дизайном в середині двері і красивою окантовкою.\nКолекція французьких кривих демонструє гарний, більш елегантний дизайн і одну з наших улюблених колекцій. Скульптурні вигини здаються трохи більш жіночними і навіть пропонують трохи паризького стилю. Міжкімнатні двері цієї колекції ідеально підійдуть для будинку в вікторіанському стилі. Дивно те, що вам не потрібно володіти будинками епохи вікторіанської епохи, бароко і імперії, щоб відчути їх. Будинки в стилі ремісників - мої улюблені, тому колекція, природно, теж одна з моїх улюблених. Естетика колекції неймовірно універсальна і буде чудово виглядати в стилі середини століття або в більш простому будинку в стилі ремісника. Ця колекція проста і чиста на вигляд і буде працювати практично в будь-якому просторі! Те, що нам подобається в колекціях «Тоді і зараз», - це їх здатність співіснувати в одному будинку. Наприклад, весь ваш будинок може мати двері True Craft, але якщо ви хочете поміняти двері своєї головної спальні на двері Fashion Forward, щоб відчувати себе більш елегантно і романтично! Ви можете пофарбувати їх в один колір, щоб зберегти цілісний вигляд, або пофарбувати їх по-різному, щоб зробити заяву.\nПри виборі міжкімнатних дверей потрібно враховувати ще й те, з якою меблями ви в кінцевому підсумку будете заповнювати простір. Якщо в кімнаті багато чого відбувається, ви можете піти з більш простий дверима. Навпаки, якщо у вас просте простір, розгляньте можливість використання ваших дверей, щоб зробити заяву з більш декоративною внутрішніми дверима, такий як міжкімнатні двері.


«Сховатися не вийде»: Україна звернулася до влади Кабо-Верде і підняла «питання злочинної діяльності» посла Росії Поклонский ⋆ Инсайдер\nМЗС України звернувся до влади африканської держави Кабо-Верде і «підняв питання злочинної діяльності» Наталії Поклонский, яку президент Росії Володимир Путін 13 жовтня призначив послом Росії. Про це пише РБК з посиланням на представника відомства Олега Ніколенко.\nВ Україні проти Поклонский заведено кілька кримінальних справ, пов'язаних з анексією Криму Росією.\n«Колишня прокурор російської окупаційної адміністрації в Криму розшукується за державну зраду проти нашої держави. Вона знаходиться під санкціями України, ЄС, США, Канади та Японії. Сховатися не вийде навіть у Африці », – заявив Ніколенко.\n13 жовтня президент Росії Володимир Путін призначив колишнього прокурора Криму і екс-депутата Держдуми Наталію Поклонский послом в Кабо-Верде. Указ про це розміщено на офіційному-інтернет-порталі правової інформації.\nПоклонська розповіла РІА «Новости», що вже пройшла стажування в МЗС і курси в Дипакадемії, а також зібрала всю інформацію про Кабо-Верде.\nЗ 2014 року Поклонська два роки пропрацювала прокурором Криму. З 2016 вона покинула пост у зв'язку з обранням до Держдуми. Поклонська була заступником голови комітету Держдуми з безпеки та протидії корупції, потім стала заступником голови комітету з міжнародних справ.\nУ травні 2021 року його відмовилася від участі в праймеріз «Єдиної Росії», пояснивши це переходом на нову роботу.\nНа Україні Поклонский звинувачують в зраді. В українській прокуратурі в Криму вона працювала з 2002 року, пост генпрокурора Криму вона отримала після входження півострова до складу Росії.


Рід Спірея налічує близько 90 видів і велике різноманіття сортів. Це листопадні чагарники, що досягають висоти в залежності від сорту від 1 до 3 метрів. Вони відрізняються не тільки своїми розмірами, але і габітусом куща. Крона буває прямостояча, плакуча, пірамідальна, напівсферична і навіть може стелитися. Особливо декоративна спірея під час цвітіння, за термінами якого всі спіреї діляться на такі, що цвітуть навесні і влітку. Перша група зацвітає на пагонах минулого року і, як правило, це білі квіти, друга цвіте на пагонах поточного року, а квіти більш різноманітні у забарвленні - рожеві, червоні, малинові. Квіти найчастіше зібрані в волотисті, щитовидні або пірамідальні суцвіття, але й бувають види з поодиноко розташованими квітками. Спіреї виглядають дуже ошатно в осінній період, коли зазвичай зелене листя набуває багряних, пурпурних та жовтих тонів.\nВ інтернет-магазині GreenMarket Ви можете обрати та купити саджанці спіреї.\nПоказано 1 - 15 позицій (усього позицій 18)\nКод товару: 005142\nНазва українська: Спірея Білларда\nКолір квітки: інтенсивно-рожевий\nКод товару: 005109\nНазва українська: Спірея Вангутта\nКод товару: 005141\nНазва: Spiraea betulifolia\nНазва українська: Спірея березолистна\nВ/Ш куща: 0,5-1 / 0,8-1 м\nКод товару: 008084\nНазва: Spiraea Bumalda\nНазва українська: Спірея Бумальда\nВ/Ш куща: до 0,75 / 0,65 см\nЧас цвітіння: кінець червня-початок вересня\nКод товару: 012026\nНазва: Spiraea douglasii\nНазва українська: Спірея Дугласа\nВ/Ш куща: до 1,45 / 0,65 м\nСпірея крупнолиста Macrophylla\nКод товару: 005139\nНазва українська: Спірея крупнолиста Макрофила\nВ/Ш куща: 1,3 / 1,5 м\nСпірея ніппонська Snowmound\nКод товару: 008391\nНазва українська: Спірея ніппонська Сноумаунд\nСпірея сіра Grefsheim, 50/20-25 см\nКод товару: 005110\nНазва українська: Спірея сіра Грефшейм\nСпірея японська Albiflora, 30-40/30 см\nКод товару: 005108\nНазва українська: Спірея японська Альбіфлора\nВ/Ш куща: 0,6 / 1,5 м\nСпірея японська Antony Vaterer\nКод товару: 008319\nНазва: Antony Vaterer\nНазва українська: Спірея японська Антоні Ватерер\nВ/Ш куща: 0,6-1 / 0,6-0,8 м\nКолір квітки: яскраво-рожевий, малиновий\nНазва українська: Спірея японська Кріспа\nВ/Ш куща: 0,6 / 0,8 м\nСпірея японська Genpei\nКод товару: 005140\nНазва українська: Спірея японська Генпей\nКолір квітки: білий, рожевий, червоний\nКод товару: 005105\nНазва: Golden Princess\nНазва українська: Спірея японська Голден принцес\nВ/Ш куща: 0,5 / 0,6 м\nСпірея японська Goldflame, 40-50/30-35 см\nНазва українська: Спірея японська Голдфлейм\nВ/Ш куща: 0,6-0,8 / 1 м\nКолір квітки: рожево-ліловий\nСпірея японська Goldmound\nКод товару: 008653\nНазва українська: Спірея японська Голдмоунд\nВимоги до агротехніки спіреї\nСпірея - невимоглива і морозостійка культура. На сонячній ділянці саджанці спіреї отримають усе необхідне. Ґрунти підійдуть будь-які, з нейтральним або слабокислим середовищем, але не надмірно зволожені. Так само не останню роль відіграє родючість ґрунту, оскільки, на виснажених вона вкрай слабо цвіте і розвивається. При висадці враховують майбутні габарити куща і часто ущільнені посадки для спіреї не підходять. Вона вимагає простору.\nПосадка саджанців спіреї\nСпіреї, що цвітуть навесні краще садити восени після того, як опаде листя, а спірея, сорти якої цвітуть влітку, може висаджуватись в два класичні терміни - навесні до набрякання бруньок і осінню, коли оголяться гілки. Кореневу шийку при посадці краще заглибити на 2-3 см. Після цього ґрунт рясно поливають і мульчують органічною мульчею. Так, спірея, посадка і догляд за якою не завдасть Вам великого клопоту, чудово впишеться у ландшафтний дизайн вашого саду.\nФормування куща спіреї\nУ живих огорожах вона відмінно піддається до формуючої обрізки. Крім цього вирізують всі недоречні для загального вигляду гілки, що засихають або поламані. Якщо кількість квітів з року в рік починає зменшуватися, а гілки все більше оголюються, це означає, що варто провести омолоджуючу обрізку на пеньок. Проглянувши каталог саджанців спіреї, Ви побачите, що кожен сорт має свої особливості, проте спільним залишається відмінна здатність відновлюватися та піддатливість до формуючої обрізки.\nСпірея у саду\nЯк спірея використовується в саду? Невибагливість і витривалість рослини, велика різноманітність форм і образів, роблять спірею універсальною культурою. Яскравим представником є спірея японська. Її вписують в групові, змішані і одиночні посадки, живоплоти і навіть бордюри. Безліч низькорослих сортів можна використовувати для озеленення рокаріїв і альпійських гірок. Чудовий ансамбль вийде із спіреї та кущів форзиції.\nВ інтернет-магазині GreenMarket можна купити саджанці спіреї вигідно оптом від п’яти штук. Ми слідкуємо за якістю нашої продукції та пропонуємо клієнтам гнучку систему знижок. Доставка здійснюється поштою по всій території України. Також можливий самовивіз безпосередньо зі складу у місті Харків.


Альтернатива – вашим працівникам на цей період можна знайти підробіток. Якщо ж ви просто запропонуєте робітникам безоплатно 10 днів посидіти вдома, будьте певні – ви втратите левову частку колективу. А це для закладу дійсно критично. Адже команда – це його душа. Якби пафосно це не звучало.


→ ТЕАТРАЛЬНА СУБОТА - 2015\nТворчі роботи, представлені на фестивалі, були різноманітними за темами, жанрами, стилістикою. Були великі вистави і мініатюри, життєві драми і побутові комедії, поетичні етюди і казкові новели.\nПрофесійне журі, склад якого залишається майже незмінним з часів першого фестивалю, відмітило, що рівень вистав і виконавська майстерність артистів-аматорів постійно зростає.\nУ номінації «Перспектива» дипломи отримали три творчі роботи: вистава-жарт «Всі хлопці - дурні!» за п'єсою К. Драгунської театрально-естрадної студії «Лицедії» Вишгородського Центру творчості «Дивосвіт», вистава «Фараони» за п'єсою О. Коломійця театрального гуртка «Карусель» центру творчості дітей та юнацтва міста Ірпеня та вистава «Звереныш» за п'єсою Н. Вібе театру-студії «Happyland» Київської школи №98.\nСеред кількох представлених на фестивалі мініатюр: уривків з творів «Бояриня» Л. Українки та «Хозяйка гостиницы» К. Гольдоні зразкового художнього театру мініатюр «Мельпомена» Обухівського міського центру творчості дітей, юнацтва та молоді «Романтик» і мініатюр за жартами Г. Драпака «Ліфт» та «Як ми вуйка з'їли» театральної студії «Мельпомена» Бучанського центру позашкільної роботи - диплом «За кращу мініатюру» отримали останні роботи у виконанні Даніїла Майовського зі студії «Мельпомена» з Бучі.\nДипломи «За кращу сценографію» отримав театр-студія «Острів» з Миколаївського міського палацу культури «Молодіжний»; «За кращі костюми» - творче об'єднання «Різні Люди» Вишгородського Центру творчості «Дивосвіт»; «За краще музичне оформлення» - дитяча театральна студія театру «Чорний квадрат».\nВідмічені були також найкращі акторські роботи та режисура. Диплом «За найкращу режисерську роботу» отримала керівник творчого об'єднання «Різні Люди» Олена Титаренко. У номінації «Найкраща акторська робота» дипломи отримали: Анна Кабанець зі зразкового театру «Мельпомена» (м. Обухів), Олександра Пождема зі студії «Лицедії» (м. Вишгород), Даніїл Сивка зі студії «Драм Арт» (м. Славутич).\nСеред акторів дипломами «Кращий актор» були відзначені Максим Дулгеров з театру «Острів» (м. Миколаїв) та Гліб Крупський зі студії «Драм Арт» (м. Славутич).\nУ номінації «Краща актриса» перемогу здобули Ніна Тараруєва з творчого об'єднання «Різні Люди» (м. Вишгород) та Катерина Гунько з театру «Острів (м. Миколаїв).\nСпеціальну відзнаку журі «За акторський ансамбль та режисерський експеримент» отримала вистава «Похороните меня за плинтусом» за однойменною повістю П. Санаєва дитячої театральної студії Київського театру «Чорний квадрат».\nІІІ місце - літературна вистава «ВыруЧАЙ» за віршами поетів-класиків театральної студії «Драм Арт» палацу дитячої та юнацької творчості міста Славутича;\nІІ місце - вистава за мотивами вибраних казок Є. Клюєва «Різні люди про різні речі» творчого об'єднання «Різні Люди» Вишгородського районного Центру художньої творчості дітей, юнацтва та молоді «Дивосвіт»;\nІ місце - вистава «Сказки эти...» за казками О. С. Пушкіна театру-студії юного глядача «Острів» Миколаївського міського палацу культури «Молодіжний».\nВідшуміла третя «Театральна субота», вона вийшла дійсно гомінкою, цікавою, бурхливою. Юні артисти були дуже задоволені творчим спілкуванням, яке завершилося своєрідним «капусником», під час якого вони і співали, і демонстрували навички сценічного бою, і показували кумедні мініатюри, і читали байки, і танцювали, і трюки демонстрували. А потім під час нагородження щиро раділи перемогам своїх тепер вже друзів, а не суперників. Словом, відтепер усі чекають на нові творчі зустрічі. І вони, звісно, будуть!


Андрій Антонищак: Європейський Союз змінив свою позицію щодо проведення виборів на Донбасі - Centernews\nАндрій Антонищак: Європейський Союз змінив свою позицію щодо проведення виборів на Донбасі\n02.03.2016, 11:38 Leave a comment\nЄвропейські країни змінили свою думку щодо проведення виборів на Сході України та вимагають спочатку закінчення війни.\nПро це заявив народний депутат України від фракції «Блок Петра Порошенка» Андрій Антонищак в ефірі телеканалу «Еспресо».\n«Зараз Європа змінює акценти. Вже не йдеться про те, щоб ми приймали зміни до Конституції. Європейські країни почали вимагати, щоб спочатку закінчилась військова операція, а вже після того повинна включатися політика», – заявив Андрій Антонищак.\nНародний депутат наголошує на тому, що проведення виборів на Донбасі має відбутися тільки за українським законодавством.\n«Вибори на Донбасі можливі після зняття запобіжників – припинення вогню, обміну всіх полонених та звільнення заручників, складення зброї, виводу військових та допущення місії ОБСЄ на кордони з Росією. Але за умов – під українським прапором, за українським законодавством та українськими партіями. Поки ці вимоги не відбудуться жодної розмови не буде», – зауважив Андрій Антонищак.\nВін також додав, що всі Європейські країни шукають шляхи виходів з даної ситуації.


Зупинити свавілля влади харків’яни можуть, проголосувавши на наступних місцевих виборах за гідних кандидатів, – Роман Семенуха : Об'єднання "Самопоміч" – Харківська область\nЗупинити свавілля влади харків’яни можуть, проголосувавши на наступних місцевих виборах за гідних кандидатів, – Роман Семенуха\nРоман Семенуха, народний депутат фракції «Самопоміч» під час ефіру на каналі АТН заявив, що те, як депутати міськради поставились до рішення суду щодо зупинення нових тарифів на проїзд в міському електротранспорті – є правовим нігілізмом.\n«Реакція депутатської більшості на чолі з Геннадієм Кернесом на ухвалу суду — це повне ігнорування українського законодавства, – наголосив Семенуха. – Будемо говорити чесно: в Харкові влада належить криміналу, і чхати вони хотіли на думку його мешканців».\nНардеп зауважив, що сьогодні вирішення ситуації з невиконанням судового рішення багато в чому залежить від позиції обласної прокуратури. На думку Романа Семенухи, правоохоронні органи зобов’язані відреагувати на такий кричущий факт, особливо після оприлюднення висновків Антимонопольного комітету щодо необґрунтованості нових тарифів: «Рішення АМКУ про те, що в новий тариф закладені витрати, які не пов’язані з наданням послуг з перевезення пасажирів, – це свідчення непрозорості та зловживань як з боку комунальних підприємств, так і з боку місцевої влади».\nЗараз позиція окремих депутатів міськради, зокрема, «Самопомочі» та активна підтримка харків’ян можуть дати шанс на те, що міська влада почує людей. Дуже часто Кернес реагує, коли суспільство в Харкові налаштоване проти його рішень. Тому багато чого залежить саме від активності громадян в цьому питанні, – додає нардеп.\nРоман Семенуха впевнений: зупинити свавілля влади та керівників комунальних підприємств харків’яни можуть в правовий спосіб, проголосувавши на наступних місцевих виборах за гідних кандидатів.\n«Мене часто люди запитують, як відкликати нардепа або мера, якщо він грубо порушує права громадян. Думаю, найкраще рішення — не голосувати за тих людей, які приходять до влади на пустих обіцянках, створюють ілюзію управління, а коли доходить до реальних справ — починають ігнорувати волю своїх виборців, – стверджує Семенуха. – Але, з іншого боку, це добрий урок тим харків’янам, які вірили в доброчесні наміри чинного міського голови. Сподіваюсь, вони зроблять правильні висновки».


Росія в ОРДО посилила паспортизацію (сертифікацію) дітей - Патріот Донбасу\nВони мають отримати паспорти незаконних угруповань, після чого ще й паспорт Російської Федерації, щоб зробити ще більше громадян Росії.\nПро це повідомляє Східна правозахисна група у Фейсбуці.\nПравозахисники, з посиланням на власні джерела, повідомляють, що на окупованій території Донбасу представники окупаційних адміністрацій РФ і НВФ «ДНР» посилюють процес сертифікації для дітей, які перебувають в ОРДО.\nЗ цією метою з 21 вересня в так званих громадських приймальнях глави НВФ «ДНР» відкрилися консультаційні центри з підготовки документів для отримання паспорта НВФ «ДНР» та Росії, з акцентом на підвищенні рівня обізнаності щодо механізму отримання громадянства Росії для дітей, народжених в ОРДО.\nВказується, що окупаційні адміністрації РФ розглядатимуть дитину, яка народилася в ОРДО, громадянином Російської Федерації у таких випадках:\n1. Дитина, яка народилася в ОРДО, автоматично (від народження) набуває громадянство Російської Федерації, якщо обоє його батьків є громадянами Російської Федерації.\n2. Мати-одиначка є громадянкою Росії, а батько у свідоцтві про народження НВФ «ДНР» записаний зі слів матері. Для підтвердження цього в РАГСі ORDO потрібне свідоцтво про народження.\n3. Один з батьків є громадянином РФ, а другий помер. Потрібне свідоцтво про смерть другого з батьків.\n4. Один з батьків є громадянином РФ, а другий – особою без громадянства.\n5. Один з батьків є громадянином РФ, а інший визнаний зниклим безвісти або місце його перебування невідоме. Для підтвердження цього потрібно рішення суду «ДНР» про визнання другого з батьків зниклим безвісти.\n6. Коли один із батьків є громадянином РФ а інший – іноземним громадянином (громадянин України вважається іноземним громадянином в ORDO), існує два варіанти отримання дитиною російського громадянства:\n– коли другий з батьків стає громадянином РФ, включіть дитину до своєї заяви;\n– на території РФ пройти процедуру отримання громадянства.\nНа думку правозахисників та джерел, таким чином Росія намагається повністю викорінити українське громадянств, як так, на території ОРДЛО.\n«Мета окупантів полягає в тому, щоб дитину, яка народилася в ОРДЛО, негайно вважали громадянином Російської Федерації», – йдеться у повідомленні.


Як перейти на електронні трудові книжки: рекомендації Держпраці ⋆ РЕГИОНАЛЬНЫЙ НОВОСТНОЙ ПОРТАЛ ПОЛТАВЫ\ncometa\t/ 18. 6. 2021 15:14\t/ Опубликовано в Право\nГоловне управління Держпраці у Львіській області роз’яснило роботодавцям, як перейти на електронні трудові книжки. Традиційні паперові трудові книжки виводяться з обігу Законом щодо обліку трудової діяльності працівника в електронній формі.\nЗагалом правила обліку трудової діяльності змінилися з 10 червня 2021 року, коли закон набув сили.\nПроте, ведення паперових трудових книжок не скасовується, хоча облік трудової діяльності і вестимуть електронно в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов’язкового державного соціального страхування.\nЯкщо працівник, який вперше приймається на роботу, того вимагатиме, роботодавець зобов’язаний оформити трудову книжку протягом п’яти днів. Трудова книжка зберігається у працівника.\nВласник або уповноважений ним орган на вимогу працівника зобов’язаний вносити до трудової книжки записи про:\nприйняття на роботу; переведення та звільнення; заохочення та нагороди за успіхи в роботі.\nЯк і раніше, порядок ведення трудових книжок визначає Кабмін.\nЗ 10 червня при укладенні трудового договору громадянин зобов’язаний подати:\nпаспорт або інший документ, що посвідчує особу; трудову книжку (у разі наявності) або відомості про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов’язкового державного соціального страхування; у випадках, передбачених законодавством, – також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров’я, відповідний військово-обліковий документ та інші документи.\nНемає підстав видавати працівникам трудові книжки, які зберігаються у роботодавця. Проте, роботодавець не може відмовитись віддати працівнику його трудову книжку, якщо він того вимагає.\nТаку вимогу бажано оформити у вигляді заяви.\nЗагальну видачу трудових книжок почнуть через 5 років – коли Пенсійний фонд внесе до реєстру застрахованих осіб відсутні відомості про трудову діяльність працівників.\nПравила щодо дій роботодавця по відношенню до працівника, що звільняється, також змінено.\nНаразі, роботодавець зобов’язаний в день звільнення:\nвидати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення; провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України; на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.


Презентація монографії Ігоря Лиля “Греки Руського воєводства у XV-XVIII ст.” (12 травня 2019 р., Львів) « Василевс. Українська візантиністика\nТра3 by Basileus\nКнига історика, гіда та радіоведучого Ігоря Лиля, це результат його багаторічних досліджень з історії грецької громади – однієї із найзагадковіших етнічних груп нашого міста. За рахунок роботи у львівських та закордонних архівах автору вдалось віднайти цікаві документи котрі нарешті дають відповіді на багато таємниць з минулого Львова.\nЯку родинну таємницю багато років приховував найбагатший городянин міста Константин Корнякт?\nЧому львівська приказка “Приїхали греки — привезли цитрини” неправильна і що насправді привозили до міста греки.\nДізнатись про ці та інші питанння можна під час презентації монографії Ігоря Лиля “Греки Руського воєводства у XV-XVIII ст.” що відбудеться в приміщенні історичного музею у Львові (пл. Ринок, 6) в неділю 12 травня о 14.00.\n← Представиха новата книга на проф. Иван Йорданов „Печати на византийската администрация в България (971-1118)“\nІгор Гошовський: “Україна … – … дитина слов’янізованої форми Візантії” →


Labyrinth Для Android cкачати безкоштовно. Гра Лабіринт на Андроїд.\nГра Labyrinth для Android. Скачати безкоштовно гру Лабіринт на Андроїд планшет або телефон.\nДля того, щоб скачати Labyrinth для Android безкоштовно, ми рекомендуємо вибрати вашу модель пристрою, і наша система підбере для вас найбільш підходящі файли гри. Скачати гру Лабіринт на планшет безкоштовно дуже зручно: виберіть необхідний файл та натисніть "Скачати Labyrinth на Андроїд" після чого виберіть один із способів скачування і гра у вас в телефоні! Скачати Labyrinth для Android ще ніколи не було так просто!\nЛогічні Настільні Головоломки\nОпис гри: Labyrinth (Лабіринт):\nВам належить провести по ігровому полю металева кулька, огинаючи перешкоди і ями в підлозі. У грі дуже легке і зрозуміле управління, вам просто треба нахиляти телефон в потрібну сторону і спостерігати як котиться кулька, регулюючи його швидкість кутом нахилу. Графіка в грі дуже приємна і ненав'язлива.\nСкачати гру Labyrinth безкоштовно\nПопулярність: 17 972\nПопулярність: 38 970\nПопулярність: 18 009\nПопулярність: 9 464\nПопулярність: 28 473\nПопулярність: 26 538\nПопулярність: 15 885\nПопулярність: 5 881\nПопулярність: 23 827\nПопулярність: 104 567\nПопулярність: 38 633\nПопулярність: 9 988\nПопулярність: 28 633\nПопулярність: 4 362\nПопулярність: 46 061\nПопулярність: 47 236\nCкачати Labyrinth безкоштовно. Лабіринт повна версія.\nВи можете скачати гру Labyrinth для Android телефонів абсолютно безкоштовно прямо на цьому сайті. Завдяки цій грі ви більше не будете нудьгувати в транспорті, на навчанні або роботі. Якщо ви встановите Labyrinth, грати ви будете годинами і просто не зможете відірватися від свого телефону. Якщо ж вам потрібна цікава гра на планшет - Labyrinth стане відмінним вибором. Красива графіка і захоплюючий ігровий процес затягнуть вас на довгі години . Ви можете скачати Лабіринт на Андроїд прямо зараз! На нашому сайті ви знайдете безліч інших ігор різних жанрів: від гонок і бійок до логічних настільних ігор. І не забувайте, Labyrinth завантажити на Android планшет можна без реєстрації та смс !


Інформація щодо оснащення будівель вузлами комерційного обліку ! — Вишгородський водоканал\nІнформація щодо оснащення будівель вузлами комерційного обліку !\nНа виконання Закону України “Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання” від 22.06.2017 № 2119-VIII та Порядку оснащення будівель вузлами комерційного обліку та обладнання інженерних систем для забезпечення такого обліку від 09.08.2018 року № 206 затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово- комунального господарства України, оснащення будівель вузлами комерційного обліку та обладнання інженерних систем для забезпечення такого обліку здійснюється відповідно до проектної документації з дотриманням будівельних норм і правил та з урахуванням Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання».\nТакими вузлами обліку обладнуються усі вводи зовнішніх інженерних мереж у будівлі.\nОператор зовнішніх інженерних мереж Вишгородське міське комунальне підприємство «Водоканал» повідомив про намір встановлення вузла комерційного обліку та орієнтовну вартість встановлення вузла комерційного обліку.\nРазом із тим у відповідності до пункту 8 статті 3 Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» органами місцевого самоврядування надано право у відповідності до чинного законодавства приймати рішення про затвердження місцевих програм оснащення вузлами комерційного обліку будівель, які на день набрання чинності Законом були приєднані до зовнішніх інженерних мереж, а також про виділення з місцевого бюджету коштів на реалізацію прийнятої програми.\nЗвертаємо увагу, що оснащення багатоквартирних житлових будинків вузлами комерційного обліку води здійснюється на вимогу Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» й передбачає жорсткі санкції до підприємства, які не виконають його. Закон, зокрема, спрямований не те, щоб зменшити втрати води в Україні, а, відповідно, і в м. Вишгороді.\nНаголошуємо, що в законі не йдеться про те, встановлювати чи не встановлювати вузол комерційного обліку . Споживачі визначаються лише з тим, робитиме це Вишгородське МКП «Водоканал», чи вони самі.\nЗазначаємо,про те що, власники (співвласники) будівлі не повинні створювати перешкоди для встановлення вузла комерційного обліку Вишгородським МКП «Водоканал».


У Держдепі США пояснили розширення санкцій проти РФ: закриваємо "лазівки" - Політичні новини України | Сьогодні\nУ Держдепі США пояснили розширення санкцій проти РФ: закриваємо "лазівки"\n8 вересня 2016 9:11\nЗа словами Тонера, нинішня хвиля зовсім не є ескалацією існуючих санкцій\nНові обмеження, як зазначають у Вашингтоні, пов'язані зі збереженням сили вже існуючих антиросійських санкцій США. Таке офіційне роз'яснення дав у середу заступник офіційного представника Держдепартаменту Сполучених Штатів Марк Тонер, передає ""Укрінформ"".\n"Ми постійно працюємо над тим, щоб закрити "лазівки" і переконатися, що поточні санкції все ще знаходяться на існуючому рівні", – зазначив представник американського зовнішньополітичного відомства.\nЗа його словами, нинішня хвиля зовсім не є ескалацією існуючих санкцій.\n"Це лише заходи, які ми здійснюємо по відношенню до існуючих санкцій, щоб бути впевненими, що вони все ще мають свою силу", – зазначив Тонер.\nРазом з тим представник Держдепартаменту США спростував зв'язок між введенням останнього пакета економічних обмежень проти РФ за результатами зустрічі між президентом США Бараком Обамою і російським лідером Володимиром Путіним на саміті G20 в Пекіні.\n"Немає абсолютно ніякого зв'язку", – підкреслив Тонер.\nЯк повідомлялося, 7 вересня Міністерство торгівлі США ввело додаткові санкції проти 81 компанії з Росії, Індії, Гонконгу і Криму. Серед них виявилися 11 компаній російського оборонпрому, 51 підприємство, підконтрольне "Газпрому", а також 18 у тимчасово окупованому українському Криму. Крім того, до списку обмежень потрапив так званий "Комітет порятунку України", що базується в Росії.\nРосія США санкції тонер


Романтичні прогулянки взимку — це пів години на морозі й швидка втеча у теплий дім, кінотеатр чи кафе. Хочеться зігрітися та знайти цікаве заняття. Що ж інше так сильно зігріє серце в зимовий час та морози, як не любов?\nДоля просто повинна звести їх разом ще раз. В останній сцені фільму, наче забувши про холод та зиму, герої кружляють разом на ковзанах серед Нью-Йорку. Таку романтику прагнуть відчути багато людей!\nДуже смачне желе з червоної смородини: ідеальний рецепт заготовки на зиму\nВідмінна консервація на зиму. Салат з рисом і кабачками, неймовірно смачно!\nКращі мариновані огірки на зиму! Дуже смачні і хрусткі!


КОНТЕНТ-АНАЛІЗ | Довідник з соціології\nКОНТЕНТ – АНАЛІЗ (від англ. content – зміст) – формалізований спосіб (метод) інтерпретації текстів, “дослідницька техніка для об’єктивного, систематичного та кількісного описування явного змісту комунікації” (Б. Берельсон). Використовується для вивчення масивів однорідних документів, найчастіше повідомлень мас-медіа – преси, телебачення, радіо, кіно, а також сукупностей будь-яких текстів, котрі містять однакові смислові одиниці та мають схожу структуру. До них належать відповіді\nна відкриті запитання анкети, особисті документи, платформи політ, і громадських організацій тощо. За допомогою К.-а. соціолог встановлює не тільки характеристики документальних джерел, а й особливості усього комунікаційного процесу, до котрого вони залучені: соціальні стратегії комунікатора (соціальних ін-тів, груп, індивідів, котрі виробляють і розповсюджують знаково-зафіксовану інформацію); цінності, норми, культурні зразки та стереотипи, що тиражуються в текстах; диспозиції та очікування аудиторії.\nМетодологія К.-а. орієнтована на прийнятий позитивізмом еталон дослідження, згідно з яким збір і кількісне\nподання емпіричних фактів підпорядковані меті підтвердити теорію та потребують застосування суворих і надійних методик. Коректна інтерпретація даних К.-а. не повинна виходити за межі можливостей формалізованих способів збагнути суть текстового матеріалу. Методол. обмеження К.-а., зумовлені специфікою пізнавального об’єкта – тексту, пов’язані з: 1) визнанням деякої автономності текстової реальності, котра не переводиться без лишку в соціальну, політ, та ін.., реальності, репрезентацією яких вона є; 2) скерованістю на клас, модель мови, яка припускається порівняно усталеної за значеннями лінгвістичних символів.\nВи зараз читаєте: КОНТЕНТ-АНАЛІЗ\nТеорія “раціональних очікувань” – Теорії “економіки пропозиції” та “раціональних очікувань” »


Як житомиряни можуть звільнитися від плати за полив ділянок біля приватних будинків, якщо виїхали з міста на період війни - Лента новостей Житомира\n«Мешкаю у приватному сектору. З початком війни разом з дитиною виїхала з міста (на підтвердження маємо довідки внутрішньо переміщених осіб), чоловік несе військову службу з перших днів повномасштабного вторгнення (теж є відповідні документи, що підтверджують це). Відповідно, у будинку ніхто не проживає – городу не садили, тож і поливати не було й немає що. Однак, відповідно до розрахунків, за травень доведеться сплатити близько 2 тис. грн за умовний полив 5,5 соток. Спеціальний лічильник обліку води в колодязі не встановлений, оскільки будинок був придбаний нещодавно. Чи передбачений якийсь механізм корегування плати за полив ділянок у подібних ситуаціях?», – цікавиться читачка.\nУ пресслужбі КП «Житомирводоканал» в коментарі Житомир.info пояснили, що єдиним способом, який звільнить абонента від плати за полив ділянки, є повне припинення водопостачання до оселі. Для цього абонент має пред’явити документи, що підтверджують проживання за іншою адресою.\n«Закон України "Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання" передбачає повний облік ведення обсягів водопостачання. Відповідно до вимог цього Закону, громадяни зобов'язані встановлювати прилади обліку води. Починаючи з 2017-го року, наше підприємство проводить активну інформаційну компанію стосовно необхідності встановлення лічильників, бо це – вимога чинного законодавства. Для того, аби нарахування не здійснювалося, особа має звернутися до нас із документами, які засвідчують, що вона проживає за іншою адресою. До її оселі буде призупинено водопостачання – плата за полив не нараховуватиметься», – пояснили у водоканалі.\nНагадаємо, 10 травня пресслужба комунального підприємства «Житомирводоканал» нагадала, що житомирянам, які мешкають у приватному секторі та не мають спеціальних лічильників, у період з 1 травня по 30 вересня, здійснюватимуться нарахування за полив присадибних ділянок. Полив однієї сотки коштуватиме 339,71 грн за 31 день і, відповідно, 328,76 грн за 30 днів. Тобто, за полив 5 соток городу протягом поливного сезону доведеться сплатити 8 383,18 грн.


Купити квитки на автобус в Новопятницкое - ціни, розклад на Tickets.ua\nКвитки на автобус в Новопятницкое\nАвтобусні квитки до Новопятницкое\nЗа вікном 21 століття, більше немає потреби гаяти час у чергах автовокзалів та автостанціях. Купити квиток на автобус до Новопятницкое можна онлайн лише за декілька кліків. Сайт Tickets.ua має зручну систему пошуку, яка дозволяє знайти необхідні рейси, переглянути розклад маршруток та придбати автобусні квитки. Щоб ознайомитися зі всіма доступними пропозиціями, достатньо зазначити дату відправлення, кількість пасажирів та місце призначення. Оплата квитка здійснюється за допомогою банківських карт Visa/MasterCard.\nМаршрутка у Новопятницкое\nЩоб замовити недорогі автобусні квитки в Новопятницкое, варто переглянути розклад автобусів. Чим швидше ви почнете пошук, тим більшим буде вибір пропозицій від перевізників. Це можливість обрати та придбати найдешевші автобусні квитки з запропонованих. Для вашої зручності на сайті Tickets.ua система автоматично проставляє позначки «краща ціна» та «найшвидший». Щоб якомога краще спланувати поїздку, звертайте увагу на час і пункти відправлення та прибуття.\nЯк купити автобусні квитки у Новопятницкое онлайн?\nУнікальний ідентифікатор користувача сесії для повідомлення в Cлужбу турботи про клієнтів: 2605893381


10 простих вправ для зняття напруги в шиї і плечах - Weekend\nДодому Краса і здоровя 10 простих вправ для зняття напруги в шиї і плечах\nЯкщо ви працюєте в офісі і постійно сидите за комп’ютером в позі «горбань із Нотр-Дама» (вона ж – «цар Кощій над златом чахне»), то, на жаль, вам напевно знайомі досить неприємні відчуття в області шиї і плечей: спазми, тягне тупий біль, «кам’яні» м’язи, простріли десь в районі верхніх хребців. Те ж саме поступово починається, якщо ви просто мало рухаєтеся, спите на незручній подушці і т. п. Цілком можливо, що ви, давно звикнувши («Дурниці, справа-то житейська!») до таких речей, вже навіть не звертаєте на них уваги, і вже, тим більше, не збираєтесь розповідати про це лікаря. Адже, насправді, варто почати хвилюватися: в області шиї знаходяться 4 основних артерії і 8 великих нервів, а також спинномозковій канал, які безпосередньо беруть участь в обміні речовин в нашому «верхньому поверсі» і забезпечення мозку киснем. І якщо з ними щось не так, – здрастуйте, постійні головні болі, сколіоз, остеохондроз та інші хронічні і важковиліковні хвороби. Так що давайте не будемо запускати проблему, а спробуємо почати з нею боротися, хоча б, для початку, з допомогою кількох простих вправ (багато з яких, до речі, можна виконувати навіть на робочому місці).\nУвага! Всі вправи робіть повільно і обережно – не перестарайтеся, це теж погано.\nПоза «нитки у голці»\nЯкщо основні м’язові болі, які ви відчуваєте, що припадають на верхню частину спини (десь між лопатками), то спробуйте таку нескладну розтяжку, – вона зніме напругу на цій ділянці. Опустіться на коліна на гімнастичний килимок, витягніть праву руку вперед і вниз, а лівою потягніться максимально далеко вправо в «віконце» між вашими колінами і правою рукою. При цьому поступово «закручуйте» тулуб так, щоб ваша голова в результаті торкнулася килимка. Застыньте в цьому положенні на 30-40 секунд. А тепер зробіть те ж в іншу сторону. Ще раз нагадуємо – рухайтеся дуже м’яко і плавно!\nПроста розтяжка, яка, тим не менш, допоможе вам зняти напругу в шиї і верхньої частини плечей. Візьміть м’який рушник і скрутіть з нього акуратний валик. Приляжте на спину (краще, щоб голова трохи виходила за межі дивани, кушетки і т. д.), покладіть валик під основу черепа. А тепер просто відкиньте голову, закрийте очі і розслабте всі м’язи. Відпочивайте 10-15 хвилин.\nНайпростіше вправа, знайоме багатьом, мабуть, ще з дитячого садка. Воно прекрасно усуває тягнучі болі в плечах. Встаньте або сядьте (це кому як зручніше), випрямивши спину, і починайте одночасно або по черзі піднімати і опускати плечі (дуже плавно, без різких ривків!), – настільки високо і низько, як тільки зможете. А тепер зробіть плечима (знову ж – одночасно або по черзі) кругові обертальні рухи. Голову при цьому щільно притискайте до грудей (нехай вийде «подвійне підборіддя»). А тепер повторіть все те ж саме ще раз, але вже максимально витягнувши шию і задерши підборіддя вгору.\nБічні нахили голови\nА тепер давайте трохи розтягнемо бічні поверхні шиї. Знову ж таки, сидячи або стоячи, ви будете виконувати вправу, – справа ваша. Головне, – спина повинна бути прямою. Просто підніміть вгору праву руку і покладіть собі на маківку (так, щоб вона стосувалася лівого вуха). Максимально розслабляємо праве плече і обережно тягнемо в його бік голову, так, щоб вона зручно «прилягла». Ні в якому разі не тиснемо на неї (голова повинна опуститися на плече сама під вагою руки). Залишаємося в цій позі на хвилину-другу. Дуже плавно повертаємо голову у вихідне положення. А тепер точно так само – в іншу сторону.\nРозтяжка рук через плечі\nЩе одна розтяжка, на цей раз – для рук і плечей. Встаньте прямо, ноги трохи розставте. Протягуємо ліву руку в праву сторону, а правою рукою беремо її за лікоть і акуратно і плавно тягнемо в тому ж напрямку якомога далі, поки ліва рука не пригорнеться щільно до тіла. Замріть на 20-30 секунд. А тепер виконайте вправу в іншу сторону.\nРозтяжка шиї з допомогою рук\nЩоб зняти тягнуть відчуття в шиї і верхньої частини спини, спробуйте ще ось таку розтяжку. Зручно сядьте на стілець (ноги разом) або ж на підлогу (тут ноги можна витягнути або скласти «по-турецьки»), випряміть спину. А тепер покладіть руки (кисті – в «замок») собі на шию і акуратно, повільно і легенько натисніть на голову, щоб ваш підборіддя, зрештою, виявився щільно притиснутим до грудей (намагайтеся при цьому не сгорбиться!). Утримуйте позу на 30-40 секунд. Можна повторити цю вправу кілька разів.\nРозтяжка м’яза-підіймача лопатки\nІ ще трохи попрацюємо над м’язами плечей і бічних поверхонь шиї. Сядьте на стілець (а краще – на табурет, оскільки він без спинки, яка може перешкодити при виконанні вправи) і візьміться за нього ззаду правою рукою. А тепер плавно нахилити голову вліво-вниз (так, щоб ваше вухо стосувалося лівого плеча, а підборіддя майже притулився до грудей). Покладіть ліву долоню на голову, повільно і обережно повертайте шию вліво-назад і вправо-вперед приблизно на 45°, трохи направляючи її рукою. У крайніх точках не затримуйтеся кілька секунд. Тепер повторіть, але – нахиливши голову вправо-вниз і тримаючись за стілець лівою рукою.\nРозтяжка для рук і плечей у стіни\nЗнову вправа для зменшення дискомфорту в районі плечей. Стоячи обличчям до стіни, витягніть ліву руку так, щоб вона (від долоні і до плеча) стикалася зі стіною. Тепер притисніть лівим плечем щільніше і починайте плавно відвертати торс від стіни, дуже м’яко розтягуючи плече і передпліччя. Правою рукою дотримуйтеся за стіну, допомагаючи собі. А тепер те ж виконайте з правим плечем і передпліччям.\nРозтяжка для трапецієподібних м’язів\nЦя розтяжка теж добре розслабляє як м’язи шиї, так і плечей. Виконувати її можна і стоячи, і сидячи (але стоячи все-таки зручніше). Обхоплюємо за спиною зап’ясті своєї лівої руки правою рукою і обережно тягнемо його вправо-вниз або вправо-назад) так далеко, як тільки вийде. При цьому голову повільно, але досить сильно нахиляємо до правого плеча (так, щоб бокова поверхня шиї зліва розтягнулася досить відчутно). Завмираємо в цій позі на 20-30 секунд. Тепер повторюємо вправу в іншу сторону. До речі, можна спробувати виконувати його, тримаючи руки не ззаду, а перед собою. Так ви розтягнеться, по суті, ті ж м’язи, тільки під іншим кутом.\nПоза «коров’ячої голови»\nПри виконанні цієї вправи задіюються відразу багато м’язів, але в першу чергу – м’язи плечей. Підніміть зігнуту в лікті праву руку вгору, тримаючи її собі за спину. Ліву руку простягніть за спиною їй назустріч. Сцепите пальці, зафіксуйте це положення на 10 секунд. А тепер зробіть те ж саме, але навпаки – ліва рука вгорі, права внизу. Якщо ж ви не настільки гнучкі, і вам ніяк не вдається зчепити руки за спиною, – спростіть собі завдання, тримаючи у верхній руці в рушнику і злегка (м’яко) натягуючи його нижній рукою.\nпопередня стаття10 зарубіжних знаменитостей, які сиділи у вязниці\nнаступна стаття10 найвідоміших у світі проклять


Скільки разів можна любити? - Salfetki\nдодому Психологія Скільки разів можна любити?\nТема кохання, це нескінченна тема і кожен під «любов’ю» розуміє щось своє, часом настільки різне…\n«Мадам, не говоріть про любов,\nадже ви трьох чоловіків поховали».\nПерш ніж почати розмову, хочеться все ж якось визначитися з формулюваннями в самому початку. Під любов’ю автор цієї статті розуміє теперішнє і щиро почуття, «коли одне дихання на двох», «коли за чоловіком хоч на край світу», «коли немає зрад» і коли для коханої людини готовий перевернути гори і розділити з ним будь-яку його доля. Під любов’ю автор даної статті не розуміє спільного проживання під одним дахом як засіб накопичення спільного майна, як засіб для зручного побутового проживання, як засіб від самотності. Насилу автор даної статті розуміє «любов» з домішкою постійних зрад, скандалів і мордобою. Хоча, кажуть, буває і таке. З усього перерахованого вище випливає, що під любов’ю я розумію саме любов. Хто вже не пам’ятає, що це таке, згадайте свою першу або останню) любов, ці дві грані і є справжнє почуття, без домішки «соціального дарвінізму» і без руйнівного впливу «зомобящика», де під любов’ю вже давно прийнято розуміти зворотно-поступальні рухи організму.\n1. Що думає з цього приводу церква?\nКажуть, що всі відповіді на всі питання є в Біблії, і для істинно віруючих, напевно, саме там і є всі відповіді і одкровення. Для людей, що «сумніваються», до яких я відношу і себе, не всі відповіді мені зрозумілі, але все-таки вони є і тому можна аналізувати дану тему, виходячи з них. Отже, в православ’ї дозволено вінчатися три рази, після чого дорога в храм в якості нареченої вам буде закрита. Виходячи з цього факту, можна зробити висновок: церква вважає, що любити в життю можна три рази, після чого ліміт любові і божого терпіння можна вважати вичерпаним повністю.\n2. Що думають з цього приводу жінки?\nЖінка жінці ворожнечу, однак, якщо відштовхуватися від середньостатистичних даних, наші жінки люблять все життя і всіх без розбору. Під любов’ю дуже часто розуміється хвороблива залежність від партнера, коли жінка хвостом волочиться за змінює їй чоловіком, ображає її чоловіком, не поважає її чоловіком, називаючи свою залежність любов’ю. Як тільки завершується одна «любов», жінки кидаються з головою в нову любов, вишукуючи її на сайтах знайомств, серед одружених романтиків (які самотні і не зрозумілі будинку), в місцях позбавлення волі, коротше, скрізь. Всі ці конвульсії в страху залишитися одній, називаються любов’ю. При такому розкладі можна любити до останнього подиху, енну кількість разів, поки є сили, нерви і поки не відбиті останні мізки черговим коханим чоловіком.\n3. Що думають з цього приводу чоловіки?\nЧоловіки в цьому плані більш чесні і відверті, вони кажуть сухо і точно: любити можна один, максимум два рази в житті. Всі інші жінки – це засіб для підвищення потенції, або засіб від нудьги, або просто «щоб було». До речі, чоловіки дуже прямолінійні і завжди розуміють, що таке любов, а що таке ні до чого не зобов’язують відносини або відносини для вигоди. Зауважте, навіть наші бабусі казали, що закоханий чоловік – найкращий чоловік. Що на улюблених одружуються. Що для коханої жінки чоловік готовий піти на все.\nА всі інші стосунки чоловіка вибудовують за принципом «щоб було», і вони мають сміливість не називати все це «любов’ю». Респект.\n4. Що думають з цього приводу психологи?\nПсихологи порівнюють кохання з озером, що знаходиться в душі людини і, до речі, за гендерною ознакою це озеро не розрізняється. Уявіть собі, що у кожного з нас є всередині озеро кохання, з якого ми черпаємо це почуття і віддаємо його предмету свого обожнювання. Можна «заливати» коханої людини тоннами води, черпаючи з душі всі свої запаси і резерви. І якщо ці відносини закінчаться сумно , озеро просто пересихає і всередині залишається порожнеча. Тоді про таких людей кажуть, що він однолюб і це абсолютно точно і чітко підмічено.\nМожна черпати з озера любові ложками, наперстками, і тоді його запас залишається практично незмінним, таких «любовей» може бути десятки, звичайно якщо це почуття можна назвати коханням.\nПсихологи прийшли до висновку, що все-таки людина здатна на справжнє почуття всього лише два рази в житті: це перша любов, коли ми віддаємо своєму партнеру майже все озеро. І остання любов, яка приходить, як правило, неждано-негадано і забирає у нас останні, навіть невідомі нам ресурси. Остання любов спустошує озеро, і у людини більше не залишається ресурсів. У народі кажуть, що це вік, життєвий досвід , розчарування, образа , а насправді просто кохання більше не залишилося.\nПісля цього відносин може бути багато, а може і не бути зовсім, але почуття кохання, коли від одного погляду улюблених очей захоплює подих, коли від одного дотику рук пробігає тремтіння по тілу, коли від коханих губ не відірватися, такого вже не буде ніколи.\nХоча… психологи можуть і помилятися. Напевно.\nпопередня статтяЯкі салати можна їсти мамі, що годує?\nнаступна статтяЙога в найдовшу ніч