Ця риба водиться в річках і озерах Сибіру і Уралу. Чебак – це підвид плотви, тому «полювання» на чебака схожа на лов плотви. Незважаючи на це, в подібній риболовлі можна знайти і відмінності, які впливають на результативність риболовлі в цілому. У даній статті будуть підняті основні питання, пов'язані з ловом чебака.\nЦей підвид плотви може досягати ваги до 3 кг при довжині близько 50 див. Зростає чебак досить швидко, що робить його об'єктом промислового лову.\nЧебак годиться для приготування тарані, а також для смаження. Багатьох рибалок приваблює сам процес лову цієї риби. При цьому, в їжу його не вживають. Хоча на гачок потрапляють особини, вагою не більше 500 г, інтерес до лову цієї риби не слабшає.\n1 На що ловити чебака – снасті і наживки\n2 Де ловити чебака\n3 Коли ловлять чебака\n4 Відео «Секрети лову Чебака»\nНа що ловити чебака – снасті і наживки\nЧебак риба всеїдна і може ловитися на приманки різного походження. Якщо взяти правильні приманки, то його можна зловити і на спінінг, незважаючи на те, що чебак більше мирна риба. При цьому, не всі знають, що це можливо і намагаються ловити чебака класичними снастями – поплавочными вудками.\nЧебак не має сильного опору рибалці, тому можна застосовувати тонкі волосіні, що сприяє нормальному клюванню цієї риби. Тонкі жилки не насторожують рибу.\nДля риболовлі можна підібрати звичайне вудилище, але досить легке. Якщо чебак почне клювати, то темп ловлі настільки високий, що більш важка вудка запам'ятається надовго. Що стосується волосіні, то діаметр його може бути не більше 0,2 мм. Досить легкого грузила і чутливого поплавця. Котушка не обов'язкова, але вона робить снасть більш практичною і сучасної. Для лову чебака можна використовувати такі наживки:\nтісто та ін.\nЧебак, як і будь-яка інша риба, непередбачуваний, тому може клювати на будь-яку з перерахованих насадок. Якщо не брати з собою кілька приманок одночасно, то можна залишитися без покльовок. Тільки в результаті експериментальних закидів можна визначити, яку наживку на сьогодні вибрав чебак.\nЯкщо взяти в руки ультралайтовый спінінг і підібрати правильні приманки, то рибалка може виявитися вельми результативною. Для його лову годяться вертушки і колебалки найменших розмірів. Якщо зупинитися на більш великих приманках, з надією зловити великого чебака, то поклевок можна і не побачити.\nНезважаючи на те, що він ловиться на спінінг, на живця він не клює, тому ловлю чебака на живця ніхто не практикує. Якщо це станеться і чи вдасться зловити цю рибу на живця, то це швидше випадковість, а не закономірність.\nДе ловити чебака\nОскільки ареал проживання чебака поширений на Сибір, то тільки тут, у сибірських річках і можна зловити цю рибу. Практично це та ж сама плітка, хоча від широко розповсюдженої плотви вона відрізняється зовнішністю, розмірами і темпами зростання. Воліє жити в річках, хоча його можна зустріти і в озерах зі стоячою водою. Якщо в якійсь водоймі водиться чебак, то його в ньому більше будь-якої іншої риби. Тому, пошук перспективного водойми – це справа часу.\nЧебак переміщається по водоймі великими зграями. Якщо ця риба почала клювати, значить підійшла зграя і улов гарантований. Клювання відбуваються одна за одною, так що приплив адреналіну так само гарантований. Темп риболовлі може виявитися досить високим і потрібно бути готовим до того, що на наступний день відчується серйозна втому у всьому тілі.\nЯкщо знати характер поведінки риби, то можна швидко визначитися з уловистим місцем. Чебак любить триматися на глибоких ділянках водойми, на яких є водна рослинність. Його улюбленими місцями вважаються завали повалених дерев та інші, можливо навіть штучні перешкоди. Чебак може перебувати на дні, всипаному камінням, де він живиться водоростями, налипшими на цих каменях.\nКрім цього, чебака можна приманити в точку лову за допомогою прикормки. Тоді не доведеться шукати перспективне місце. Для цього годиться як покупна, так і саморобна підгодовування. Чебака може принадити звичайнісінька перлова каша або варений горох. Така підгодовування здатна зібрати в одному місці величезну зграю. Тоді лише встигай закидати вудку.\nКоли ловлять чебака\nЛовиться сибірська плотва круглий рік, але ловля цієї риби в зимовий час – це тема для окремої розмови. Ловля чебака по відкритій воді починається ранньою весною. Причому, навесні він ловиться набагато активніше, ніж в інші періоди. Це пов'язано з тим, що у нього починається переднерестовий жор і він вистачає будь-яку приманку, запропоновану рибалкою. Тому, найбільший улов очікується саме в цей період. Що найцікавіше, що чебак приваблює до себе рибалок не з-за особливої харчової цінності, а через інтенсивність клювання, що приносить масу задоволення.\nУ літній період чебак так само ловиться, але не так активно, як навесні. «Дрібниця» ловиться протягом усього дня, а ось більш великі особини виявляють свою активність рано вранці або пізно ввечері. Великий чебак відмінно ловиться на личинку міноги або на пучок гнойових хробаків. Що стосується дрібних особин, то вони клюють на всі вище перераховані наживки, а також на насадки рослинного походження.\nЗ приходом осені чебак починає підготовку до зими, яка виражається набором жирової маси. Без додаткового підживлення поживними речовинами, запастися енергією не вдасться, тому чебак починає активно полювати на різну живність. Як і для будь-якої іншої риби, для чебака особливий інтерес представляють наживки тваринного походження. Без такої їжі йому важко буде пережити зиму. Тому, в хід можуть піти гнойові черв'яки, опариш, мотиль, а також різні жучки, якщо їх ще можна відшукати.\nЧебак може ловитися цілу добу, але вдень переважає дрібний чебак, який на ніч йде на відпочинок в різні укриття. На зміну йому, на нічне полювання виходить великий чебак. Такий спосіб життя характерний для всього виду коропових риб.\nПрактично для всіх риб, великий вплив на клювання чинять погодні умови. Тому, при нестабільності погоди спостерігається нестабільність клювання чебака. Це може бути нестабільність атмосферного тиску, а також стрибки температури повітря, які впливають на прогрівання верхніх шарів води. Це вітер, дощі, тумани і грози, які завжди вносять корективи в процес риболовлі. Тому, вирушаючи на риболовлю, слід звернути увагу на стабільність погоди. Якщо протягом кількох днів на вулиці встановилася стабільна погода, значить можна сміливо вирушати на риболовлю. Якщо спостерігаються стрибки тиску і температури, то розраховувати на активний кльов чебака не варто.\nДеякі рибалки відзначають не стабільність клювання цієї риби вечорами. Одним ввечері він клює на будь-які наживки, а наступного вечора він відмовляється практично від всіх наживок. Досвідчені рибалки помітили, що вечірній кльов дуже сильно залежить від погодних умов. Якщо похмурий вечір, то можна розраховувати на активний кльов, якщо вечір характеризується яскравим заходом сонця, то на клювання чебака можна не розраховувати.\nВідео «Секрети лову Чебака»


Загальнонаціональне дослідження Фонду "Демократичні ініціативи" імені Ілька Кучеріва й соціологічної служби Центру Разумкова показало, що встановлення миру на Донбасі силовим шляхом підтримують 18% населення, водночас миру "за будь-яку ціну" також хочуть 18%. Більшість населення – 49% – вважає, що "заради миру варто погоджуватися на компроміси, проте не на всі".\nЗазначається, що опитування проведено з 15 по 19 грудня 2017 року в усіх регіонах України за винятком анексованого Криму та непідконтрольних територій Донецької та Луганської областей. Всього опитано 2004 респондентів віком від 18 років.\n"Готовність до компромісів знижується зі зростанням віддаленості від військових дій. Так, готовність йти на будь-які компроміси задля миру висловили 30,5% жителів півдня, 23% - сходу, 25,5% - Донбасу, тоді як на заході України таких лише 8%", - йдеться в оприлюднених результатах на сайті фонду.\nНаголошується, що найбільш неприйнятними виявилися пропозиції проведення місцевих виборів на умовах, що їх вимагають бойовики на Донбасі (63% вважають такий компроміс неприйнятним і тільки 12% – прийнятним) та повна амністія всіх учасників бойових дій проти українських військ (58% вважають це неприйнятним і 16% згодні на такий компроміс).\nКрім цього, присутнє негативне ставлення до надання Президенту всієї повноти повноважень щодо управління Збройними силами, Нацгвардією та іншими військовими формуваннями (підтримують 19,5%, не підтримують – 39% і 41% визначеного ставлення не мають).\nНагадаємо, 10 січня опитування Левада-центру показало, що третина росіян вважає, що головним ворогом Російської Федерації на сьогодні є Україна. Також головними ворогами Росії респонденти назвали США (68%) і Євросоюз (14%). Далі йдуть колишні республіки СРСР (10%), Польща (8%), Німеччина, НАТО і Англія (по 6%), прихильники "Ісламської держави" (5%), держави Близького Сходу (4%).\nопитування, війна на Донбасі, перемир'я, окуповані території


PressReader - Den (Ukrainian): 2016-04-22 - Питання генпрокурора «підвісили»\nПитання генпрокурора «підвісили»\nПрезидент має ще мінімум два тижні, щоб підібрати кандидатуру та знайти голоси за нового очільника ГПУ\nDen (Ukrainian) - 2016-04-22 - Подробиці - Дмитро КРИВЦУН, «День»\nНапередодні були припущення, що в четвер у Верховній Раді мало відбутися голосування за нового генерального прокурора. Одним з основних кандидатів називали голову фракціїБПП Юрія Луценка. Для цього, щоб уникнути проблеми із законом « Про прокура- ту ру » , на род ні де пу та ти Сер - гій Алєксєєв та Руслан Князевич навіть подали відповідний за ко но про ект, який до зво ляє лю ди ні без юри дич ної осві ти обій ня ти да ну по са ду. Ана - логіч ний до ку мент « під Луценка» подали Микола Пала мар чук та Вік тор Раз ва - довський, проте він, за слова - ми авторів, не включає «небезпечну» норму про заочне досудове розслідування і заочне засудження.\nАле всі плани парламентарів і Банкової зранку в четвер зі рва ла за ява єв ро ко мі са ра Йо га нес са Га на, який за кли - кав при зна чи ти ген п ро ку ро - ром про фе сі о на ла із юри дич - ною освітою. З одного боку, це по ро ди ло не ви зна че ність в рядах « активістів » призна - чення Луценка: вра ху ва ти думку єврокомісара чи ігнорувати її і призначати «свого»? З іншого боку, у Верховній Раді так і не змог ли знай ти не об - хід ні 226 го ло сів за кан ди да - туру генпрокурора (це засвідчило й те, що депутати відмовились ставити у порядок денний за ко но про ект Алек сє є - ва—Князевича). Тож питання при зна чен ня ге не раль но го прокурора вирішили «підвісити » на два тиж ні і вирі ши ти вже після великодніх свят.\nОлександр БАНЧУК, експерт Центру політико-правових реформ:\n— Найперший аргумент «проти» Юрія Луценка на посаді генерального прокурора у тому, що цього не дозволяє закон. Фактично народні депутати хочуть змінити і таким чином деформувати законодавство, щоб призначити одну конкретну людину. Якщо депутати вже хочуть вносити ці зміни до закону «Про прокуратуру», тоді норму про юридично освіту та стаж слід вводити на перехідний період. А оскільки законопроекти пропонують взагалі скасувати ці норми, це неправильно, бо ми не знаємо, який політик у майбутньому може прийти до влади і як він використає цю норму.\nПо-друге, генеральний прокурор — не політична посада. Призначення Юрія Луценка — порушення цієї норми, бо він не є рівновіддаленою від політиків фігурою. З цього приводу також є заява ЄС та Ради Європи, про це йдеться в документі Венеційської комісії від 2010 року про незалежність служб обвинувачення, оскільки є відповідні стандарти, згідно з якими прокуратуру має очолювати кваліфікована людина, яка повинна забезпечувати незалежність органів обвинувачення від будьяких політичних органів влади.\nПо-третє, закон вимагає 10 років прокурорського або будьякого іншого юридичного стажу, якого у Луценка немає.\nПо-четверте, після головування Юрія Луценка у МВС ми не побачили яскравих результатів його діяльності. Якби то- ді він провів необхідні реформи, вочевидь, ми б не мали таких трагічних наслідків під час Євромайдану. Реформована міліція так би не чинила — вона б функціонувала незалежно від політичного керівництва у ній і ті дії правоохоронців, які ми побачили під час Революції Гідності, не були б вчинені. Тож якщо дати йому другий шанс і спробувати себе у іншому правоохоронному органі — які є гарантії позитивних наслідків?\nСША, ЄС і Рада Європи від початку заявляли про те, що потрібно обговорювати кандидатів на посаду генпрокурора аж до того, щоб проводити конкурс. Тоді суспільство розумітиме, чому той чи інший кандидат був призначений керувати ГПУ, а не лише тому, що так хоче Президент. Якщо ми є державою-членом Ради Європи, то є чіткі стандарти, які визначають: щоб служба обвинувачення була незалежною, потрібно забезпечити експертну участь у процесі обговорення кандидатів на посаду генпрокурора. Наші сусіди-поляки внесли в свій закон «Про прокуратуру» норму: перед внесенням президентом Республіки Польської до парламенту кандидатури генерального прокурора відбувається конкурс Крайової ради прокуратури, яка відбирає трьох кандидатів для президента. Тож якщо ми хочемо виконувати європейські стандарти, то маємо дотримуватися цієї норми. Якщо ні, тоді ГПУ залишатиметься політично вмотивованим органом. Зрозуміло, що Президент не дослуховується до цих позицій, тому будь-які форми обговорення означають обмеження його влади. Він цього не хоче, а скоріше бажає жити за азіатськими правилами.


Як вилікувати себорею голови |ЯкПросто\nСеборея голови — це порушення функцій сальних залоз, яка буває трьох типів: суха, жирна та змішана. Себорея може бути викликана перенесеної нейроинфекцией або спадковістю. Під час захворювання починає дуже сильно свербіти голова і з’являється густа лупа, відмерлі частинки шкіри голови. Позбавтеся від себореї голови простими народними способами в домашніх умовах.\n1) Дігтярне мило, порошок очищеної сірки, морська сіль.\n2) Винний оцет, коріння лопуха, коріння кропиви, чебрець запашний, календула, листя олеандра, листя плюща звичайного.\n3) Мед або рідка глюкоза, кісточки мигдалю, листя герані болотної або лісової, лимони, настоянка глоду, порошок камфори, настоянка валеріани.\n4) Гліцерин, харчова сода.\nПо суботах та середах мийте голову теплою водою з милом або дігтярним білою глиною. Витріть голову рушником. Візьміть порошок очищеної сірки і змішайте з 1 / 4 чайної ложки подрібненої морської солі. Опустіть голову вниз, закрийте очі і втирайте цю суміш в коріння волосся кінчиками пальців, при цьому волосся повинне залишатися трохи вологими. Потім обв’яжіть щільно голову сухим рушником і залиште на одну годину, не довше. Після цього сполосніть голову теплим розчином соди харчової, в пропорції одна столова ложка соди на літр води. Витріть сухим рушником.\nЗмішайте 1,5 літра винного оцту, 50 г коренів лопуха, 100 г коріння кропиви, 3 столових ложки чебрецю запашного, 3 столових ложки календули, 5 листків олеандра та 5 листя плюща звичайного. Поставте на вогонь і кип’ятіть протягом 30 хвилин, відразу ж процідіть через сито. Щоранку масажуйте шкіру голови кінчиками пальців із застосуванням цього відвару по 5 хвилин. Цей рецепт допоможе вам не тільки вилікувати себорею голови, але і позбавитися від випадання волосся.\nВізьміть 500 г меду або рідкої глюкози, додайте 20 кісточок мигдалю (попередньо стовчених в кашку), 20 листя герані болотної або лісовий, 3 великих лимона (перемолоти на м’ясорубці разом зі шкіркою без кісточок), 10 мл настоянки глоду, 10 мл настоянки валеріани і 1 г камфори у вигляді порошку. Все ретельно перемішайте і приймайте цю суміш по одній столовій ложці 3 рази на день за півгодини до прийому їжі.\nЗмішайте одну столову ложку гліцерину з такою ж кількістю харчової соди, залийте склянкою окропу. Постійно помішуючи, почекайте, поки розчин охолоне. Після цього попросіть кого-небудь з домочадців, щоб вам полили на голову тоненькою цівкою содово-гліцериновий склад, в цей час втирайте його в шкіру голови кінчиками пальців. Відіжміть воду і підсушіть волосся м’яким рушником. Повторіть цю процедуру через три дні. Після трьох-чотирьох разів себорея повинна пройти.


Новини – Page 29\nВ дитинстві ми придумували власну мову, підросли – і ось вам нове: ніхто з дорослих не розуміє половини слів чи висловлювань молодих людей. Наче ми з різних країн, або й планет. Але не варто впадати в паніку, якщо ви почали відставати від сленгу нового часу. Варто лише познайомитись з основними виразами і словами цієї молодіжної…\n04.09.2020 ПрокоментуватиГоловна, НовиниBy irina\n0,6 кг курячого філе 3 цибулини 0,5 кг помідорів 2 зубчики часнику По ½ пучка кінзи, базиліку і петрушки Мелені приправи: зіро, хмелі-сунелі Аджика – за смаком Сіль – за потребою По ½ шт. моркви і болгарського перцю М’ясо нарізати і обсмажити на гарячій сковороді на олії, закрити кришкою і трохи протушкувати (за потреби долити…\n04.09.2020 ПрокоментуватиВипічка, Новини, СмачноBy irina\nВ останню суботу серпня для жителів та гостей Троєщини ТРЦ «РайON» щороку проводить свято, яке присвячене Дню народженню торгово-розважального центру. Про створення авторських BTL-брендів Цьогоріч ТРЦ «РайON» виповнилося 8 років, святкування відбулося у новому форматі «РайDay» із урахуванням дистанції гостей, новим підходом емоційного наповнення та у партнерстві із відомим FMCG брендом «Ласка». «РайDay» – це…\n03.09.2020 ПрокоментуватиГоловна, НовиниBy irina\nХінкалі від Сергія Денисова\nДля тіста: 3 склянки борошна 150 мл води 1 щіпка солі Для начинки: 0,5 кг баранини 2 цибулини Сіль та перець за смаком Зелень – за бажанням ¼ склянки води 0,5 кг асорті свинини та яловичини М’ясо порубати мілко, або прокрутити в м’ясорубці. Посолити і поперчити за власним смаком. Додати улюблену посічену зелень (можна аджику)…\n03.09.2020 ПрокоментуватиВипічка, Новини, СмачноBy irina\nБатьківські чати – за і проти\nСучасне суспільство створило потребу у виникнення такого явища, як батьківський чат. Пані Уляна Супрун спробувала розібратися, наскільки він потрібен батькам наших школяриків. Спочатку кожному з батьків варто визначитись, чи потрібен такий чат саме йому. Що дасть участь у спільних обговореннях справ своїх дітей-школярів у віртуальному контакті. Звичайно, батьківська спільнота повинна існувати для того, аби вирішувати…\n02.09.2020 ПрокоментуватиГоловна, НовиниBy irina\nДля тіста: 200 мл. молока 60 г цукру 80 г вершкового масла 2 яйця 700-800 г борошна 10 г сухих дріжджів 1 г солі Для крему: 300 мл. молока 50 г цукру 3 жовтки Щіпка солі 1 пакетик ванільного цукру 200 г тертого пармезану У злегка підігрітому молоці з ложкою цукру розвести дріжджі, вистояти 20…\n02.09.2020 ПрокоментуватиВипічка, Новини, СмачноBy irina


1) Як називається (називався) населений пункт? Звідки походить його назва? Чи існувала інша його назва, яке її походження? Легенди та перекази про заснування населеного пункту. Вихідцями з яких історико-етнографічних районів України були перші поселенці? Періоди заселення.\n2) Тип забудови населеного пункту (вуличний, радіально-квартальний, рядовий, безсистемний).\n3) Етнічний склад населення.\n4) Наявність представників субетносів українського народу.\n5) Подати старі топонімічні назви околиць, кутків.\n6) Наявність решток давніх будівель, оборонних земляних валів (замалювати, вказати на карті).\n7) Чи є старі могили, штучні пагорби, кам’яні фігури? Хто і коли їх розкопував? Чи знаходив хтось старожитні гроші, зброю, предмети побуту, скарби? Записати легенди про сховані скарби.\n8) Коли і чиїм коштом побудовані громадські споруди (церква, школа, музей тощо)?\n9) Чи провадив хтось із місцевих жителів краєзнавчі дослідження? Чи збереглися ці записи? Якщо так, то де вони перебувають? Чи існує музей народної культури та побуту?\n10) Запишіть легенди доби Київської Русі, Великого Князівства Литовського, Речі Посполитої, козаччини та перекази про події, пов’язані з Першою світовою війною, революцією, громадянською війною, колективізацією, Голодомором 1932-33 років, репресіями, Другою світовою війною й окупацією, голодом 1947 року тощо.\n11) Наявність родинних традицій, ремісничих династій. Чи проживають у селі нащадки козаків, чумаків, гончарів? Чи відомі місцеві козацькі роди?\n12) Як називають себе мешканці даного населеного пункту, регіону? Як називають їх сусіди? Як вони називають сусідів? Жартівливі пісні, приповідки з цього приводу.\n13) Як відносяться жителі до сусідів, представників інших етнічних груп?\n14) Які прізвища переважали колись? Які тепер? Яких прізвищ найбільше?\n15) Чи є родичі в інших областях України, в інших країнах?\n16) Психологічні особливості мешканців населеного пункту за схемою:\n- етнічна і національна ідентичність;\n- національні цінності і орієнтації, потреби і мотиви;\n- етнічна картина світу;\n- ментальні особливості;\n- традиції, звичаї, звички;\n- упередження і забобони;\n- для представників етнічних меншин і корінного етносу: взаємні етнічна симпатія – етнічна антипатія;\n- етнічна маргіналізація.\nдля фіксації усних свідчень про події Другої світової війни в Україні\nУ зв’язку з підготовкою до відзначення 65-ої річниці з Дня Перемоги у Другій світовій війні Українським інститутом національної пам’яті започатковано розробку програми «Усна історія України в роки Другої світової війни». Зокрема, передбачено зафіксувати та зберегти усні свідчення осіб, які безпосередньо пережили нацистську окупацію України, були вивезені з території України на примусові роботи в Німеччину, які були в’язнями таборів військовополонених і концентраційних таборів, які брали участь у підпільному та партизанському русі на території України, які після звільнення окупованих областей України були мобілізовані до лав Червоної Армії та брали участь у бойових діях на радянсько-німецькому фронті (або свідчення осіб, які знають про події війни безпосередньо з розповідей рідних і близьких).\nДо реалізації програми передбачено залучити в тому числі студентів вищих навчальних закладів.\nУ рамках реалізації зазначеної програми доцільно організувати фіксацію усних спогадів мешканців населених пунктів Кіровоградської області про перебіг подій Другої світової війни на території регіону.\nякщо в даному населеному пункті багато приїжджих, то зазначити, коли і звідки вони прибули;\nпро чисельність осіб, які мають статус ветеранів війни (інваліди війни, учасники бойових дій, учасники війни та прирівняні до них особи);\nпро чисельність мешканців села, які були призвані до Червоної Армії в роки війни; скільки з їх числа загинули, пропали без вісти внаслідок бойових дій;\nпро наявність братських могил бійців і командирів Червоної Армії, які загинули, визволяючи даний населений пункт;\nпро можливу наявність німецьких військових поховань на території даного населеного пункту.\nВідвідати меморіал мешканцям села, які загинули під час війни, провести його фото- та відеозйомку.\nОпитати 5-10 осіб похилого віку (бажано з числа постійних мешканців даного населеного пункту), які були безпосередніми свідками окупації області військами нацистської Німеччини та її союзників у період із серпня 1941 р. по березень 1944 р.\nДоповнити зібраний матеріал фотографіями тих часів, предметів домашнього вжитку, одягу тощо, які, можливо, збереглися.\n1. Прізвище, ім’я, по-батькові, рік народження респондента.\n2. Дозвольте зробити Ваше фото.\n3. Місце запису (повна назва населеного пункту із зазначенням сільської ради, району, області; бажано подати стару й нову назви сіл, хуторів та до яких районів вони на той час відносилися).\n4. Дата запису (число, місяць, рік, коли записана інформація).\n5. Ким записано (ім’я, по-батькові (повністю) та прізвище, навчальна група, факультет, навчальний заклад).\n6. Скільки років Вам виповнилося на початку війни?\n7. Як Ви та Ваші рідні зустріли звістку про початок війни?\n8. Чи був хтось із членів Вашої родини (батько, старші брати, дядьки) мобілізовані до лав Червоної Армії на початку війни?\n9. Де був збірний пункт? З якої залізничної станції відправлялися ешелони з мобілізованими? Як проводжали мобілізованих до армії?\n10. Як мешканці Вашого населеного пункту отримували інформацію про перебіг бойових дій на початку війни (по радіо, з газет, з інших джерел)? Які висновки з почутого (прочитаного) робили? Які чутки ходили серед населення?\n11. Чи представники влади (члени сільради, правління колгоспу, представники районних властей) попереджали населення про наближення ворога та необхідність евакуації людей, техніки, худоби, майна колгоспу (радгоспу, МТС)? Чи були вказівки про знищення майна, худоби, хліба нового врожаю на полях? Якщо були, то чи їх виконували?\n12. Якщо евакуація проводилася, то хто нею керував, куди треба було евакуюватися? Чи вдалося виїхати за Дніпро? Якщо ні, то коли евакуйовані повернулися?\n13. Чи відомо Вам про те, що хтось із Ваших родичів, односельців з числа постраждалих від Радянської влади (розкуркулених, репресованих) чекав на прихід окупантів? Чи вели вони про це розмови в своєму оточенні? Як на ці розмови реагували інші люди?\n14. Чи проходили через Ваш населений пункт відступаючі частини Червоної Армії? Як виглядали військові, що вони говорили про причини відступу, про ворога? Як ставилися до населення? Чи залишився хтось із червоноармійців (уродженці села, поранені, відсталі, дезертири) у Вашому населеному пункті до приходу окупантів?\n15. Чи були на підступах до Вашого населеного пункту бої відступаючих частин Червоної Армії з противником? Якщо були, то скільки червоноармійців загинуло? Де вони поховані (чи збереглися могили)? Чи відомі прізвища загиблих? Чи були при загиблих «смертні медальйони»? Хто ховав загиблих? Чи перешкоджали окупанти ховати загиблих червоноармійців?\n16. Чи наносив противник повітряні удари (бомбардування, обстріли) по Вашому населеному пункту? Якщо так, то чи були загиблі, поранені з числа Ваших односельців?\n17. Коли окупанти зайняли Ваш населений пункт? Якими були Ваші перші враження від зустрічі з ними?\n18. Чи залишилися в населеному пункті на момент окупації представники влади, члени партії, євреї, цигани?\n19. Чи були у Вашому населеному пункті постійно розквартировані військові підрозділи окупантів? Якщо так, то де вони розміщувалися – по дворах чи десь в одному місці (клуб, школа тощо)?\n20. Якщо німецькі солдати розміщувалися в приватних будинках, то яким був їхній побут? Чи були це лише німці, чи також представники інших національностей (австрійці, поляки, словаки)? Як відрізнялося їх ставлення до українців?\n21. Чи змінювалося ставлення окупантів до населення в залежності від успіхів чи невдач німецької армії на Східному фронті?\n22. Чи відомі Вам факти безчинств окупантів (грабунків, убивств, зґвалтувань) відносно населення Вашого чи сусідніх населених пунктів на початку окупації?\n23. Що відомо Вам про долю єврейського населення Вашого чи сусідніх населених пунктів? Як ставилися люди до масового винищення єврейського населення окупантами? Чи відомі Вам факти переховування євреїв мешканцями Вашого чи сусідніх населених пунктів? Як склалася доля цих людей?\n24. Як була організована окупаційна влада? Чи були у Вашому населеному пункті сільська управа, поліція? Хто був призначений старостою? Чи поліцаї були місцевими, чи уродженцями інших населених пунктів (місцевостей)? Хто з ваших односельців пішов у поліцію добровільно і з яких причин? Як поліцаї ставилися до населення?\n25. Чи залучали окупанти до роботи в органів місцевої влади тих осіб, які раніше займали якісь адміністративні посади (голів сільрад, голів колгоспів, бригадирів, рахівників, директорів шкіл, вчителів тощо)?\n26. Чи були на території Вашого населеного пункту, району табори для полонених червоноармійців? Як до них ставилися окупанти? Чи відомі вам факти повернення додому односельців, які були захоплені в полон на початковому етапі війни і згодом відпущені окупантами з таборів військовополонених?\n27. Якою була доля колгоспного майна (техніки, худоби, будівель, запасів збіжжя) з приходом окупантів? Воно було конфісковане окупаційними властями чи роздане селянам?\n28. Як доводилися до населення розпорядження окупаційної влади (розвішувалися оголошення, проводилися збори мешканців, іншим способом)? Якою мовою друкувалися оголошення, розпорядження?\n29. Чи розповсюджувалися у Вашому населеному пункті окупаційні газети? Як люди ставилися до їх публікацій про події на радянсько-німецькому фронті, про життя на окупованих територіях та в Німеччині (довіряли, ставилися скептично, не вірили, засуджували)?\n30. Чи отримувало населення хоч якусь інформацію про реальний стан справ на фронті? З яких джерел (листівки, розповсюджувані партизанами та підпільниками; листівки, скинуті з радянських літаків; розмови з німецькими солдатами; чутки)? Як до неї ставилося?\n31. Чи можна було вільно виїхати за межі Вашого населеного пункту, чи для цього потрібен був дозвіл властей? Чи відвідували родичів, знайомих, які жили в районному (обласному) центрі? Чи переселялися люди з міст у села, де легше було вижити? Що вони розповідали про життя в окупованих містах?\n32. Чи відомо Вам про факти саботажу, непокори розпорядженням окупаційної влади? У чому вони виражалися? Якими були покарання за порушення розпоряджень окупаційної влади? Чи відомо Вам про факти застосування покарань (тілесних покарань, ув’язнення, страти) відносно мешканців Вашого населеного пункту (членів Вашої родини)?\n33. Чи відомо Вам було у той час про діяльність радянських підпільників, партизанів, членів Організації українських націоналістів (ОУН) у Вашому чи сусідніх населених пунктах, районі, області? Якщо так, то в чому вона виражалася? Як ставилося населення до цієї діяльності?\n34. Чи залучала окупаційна влада мешканців Вашого населеного пункту до робіт в інтересах німецької армії (ремонт доріг, мостів, будівництво оборонних споруд, підвіз боєприпасів та майна до фронту тощо)? Яким чином ці роботи були організовані? Чи платили за роботу?\n35. Чи працювала у Вашому населеному пункті в період окупації школа? Якщо так, то хто в ній викладав? Якою мовою велося викладання у школі? За якими підручниками?\n36. Чи можна було отримати медичну допомогу? Чи діяв фельдшерський пункт? Де була найближча лікарня? До кого зверталися у разі тяжкого захворювання? Чи можна було купити (обміняти) медикаменти у німецьких військових? Якою була смертність серед мешканців Вашого населеного пункту в період окупації, від яких причин?\n37. Чи було в період окупації у Вашому або в сусідніх населених пунктах відкрито церкву? Чи люди відвідували церковні служби, чи вінчалися молодята?\n38. Коли розпочався вивіз молоді на примусові роботи до Німеччини? Скільки осіб було вивезено з Вашого населеного пункту? Скільки їх повернулося після війни? Скільки померло (загинуло) на чужині? Чи хтось із членів Вашої родини був вивезений до Німеччини? Чи надходили від вивезених листи з Німеччини, що вони повідомляли про себе? Чи відомо Вам про осіб, які добровільно зголосилися виїхати до Німеччини? Якою була їх подальша доля?\n39. Чи вдавалося комусь ухилитися від вивезення до Німеччини? Яким чином? Яким було покарання за ухиляння від вивозу?\n40. Як у період окупації селяни здійснювали обробіток землі? Які культури сіяли, що вирощували на городі? Як зберігали врожай, де переховували? Як утримували худобу?\n41. Чи окупаційною владою здійснювалися реквізиції коней, худоби, продовольства, фуражу, теплих речей для потреб армії? Якщо так, то як вони були організовані (встановлювалися норми здачі для кожного двору, для 5 чи 10 дворів, для населеного пункту в цілому)? Чи виплачували компенсацію за реквізовані худобу, продукти, майно і в якому розмірі?\n42. Яким було повсякденне життя Вашої родини в період окупації:\nякий носили одяг, взуття, з чого шили;\nчим опалювали та освітлювали житло;\nчи була можливість купити (виміняти) сіль, цукор, мило, гас;\nяким був курс окупаційної марки;\nякі продукти (речі) були найбільш популярними для обміну;\nчи працювали базари, що на них можна було купити (обміняти);\nчи можна було щось купити (обміняти) у німецьких військових;\nчи гнали самогон;\nчи були якісь розваги для молоді (танці, вечорниці тощо);\nчи гралися весілля.\n43. Чи відомі Вам факти близьких стосунків дівчат, молодих жінок з німецькими військовими, народження від них дітей? Як до цього ставилися люди? Якою була подальша доля цих жінок та дітей?\n44. Яким чином змінювалося ставлення окупантів до населення в зв’язку з наближенням Червоної Армії (ставало жорстокішим, суворішим чи певною мірою м’якшим)?\n45. Чи залучали окупанти мешканців Вашого населеного пункту до будівництва оборонних споруд на підступах до нього?\n46. Чи були на підступах до Вашого населеного пункту бої між німецькими військами та наступаючими частинами Червоної Армії? Коли і як вони почалися, скільки тривали? Як люди рятувалися від обстрілів, де переховувалися? Чи гинули Ваші односельці від бомбардувань, артилерійських обстрілів?\n47. Чи відомі вам факти відступу разом з німецькими військами осіб з числа мешканців Вашого населеного пункту, які тим чи іншим чином співробітничали з окупантами? Що відомо про їх подальшу долю?\n48. Якими були Ваші враження від зустрічі з передовими частинами Червоної Армії? Як радянські військові ставилися до людей, які пережили окупацію?\n49. Скільки червоноармійців загинули під час боїв за визволення вашого населеного пункту? Де вони поховані? Скільки з них залишилися невідомими? Хто і як ховав загиблих?\n50. Скільки німецьких солдатів загинули під час боїв за визволення Вашого населеного пункту? Де вони поховані? Хто і як ховав убитих? Чи не було фактів знущання над тілами вбитих німецьких солдатів?\n51. Коли у Вашому населеному пункті розпочалася мобілізація юнаків і чоловіків до лав Червоної Армії? Скількох осіб і якого року народження було мобілізовано? Де був військкомат, збірний пункт, запасний полк? Як проводжали мобілізованих?\n52. Що Вам відомо про ставлення радянського командування до осіб, мобілізованих до Червоної Армії з визволених територій України?\n53. Коли до Вашого населеного пункту надійшли перші «похоронки» на юнаків, чоловіків, мобілізованих у березні 1944 року? Де вони загинули, де поховані? Чи хтось із тих, хто залишився живий, розповідав про обставини їхньої загибелі?\n54. Скільки чоловіків з числа Ваших односельців, які були мобілізовані до Червоної Армії у березні 1944 – березні 1945 рр., особливо юнаків 1927-28 років народження, загинули на фронті? Скільки їх померло внаслідок поранень у перші роки після війни? Скільки стало інвалідами?\n55. Коли до Вашого населеного пункту почали повертатися люди, які перебували в німецькому полоні, в концентраційних таборах, були вивезені на примусові роботи до Німеччини? Що вони розповідали про себе? Яким було ставлення до них з боку односельців, радянських властей?\n56. Чи відомо Вам про факти загибелі, каліцтва мешканців Вашого населеного пункту (особливо дітей) у перші роки після війни через підривання на мінах, інших боєприпасах, які залишилися на місцях боїв?\nдля записування усних свідчень\nУ зв’язку з відзначенням 75-их роковин Голодомору 1932-1933 років в Україні Український інститут національної пам’яті запропонував навчальним закладам України взяти участь у реалізації програми «Усна історія про Голодомор 1932-1933 років», якою передбачалися запис і збереження усних свідчень осіб, які пережили Голодомор або знають про нього з розповідей рідних і близьких.\nОпитати 5-10 осіб похилого віку, які були безпосередніми свідками Голодомору 1932-1933 років або знають про нього від своїх близьких та рідних.\nБажано робити записи в одному населеному пункті.\nЯкщо записуються свідчення осіб, які змінили місце проживання, обов’язково це зазначити.\nУ сільській раді отримати відомості про кількість дворів у даному населеному пункті і кількість населення на даний час. Надати відомості про етнічний склад населення. Якщо в даному населеному пункті багато приїжджих, то зазначити, коли і звідки вони прибули.\nЗа можливості записати розмову на диктофон, зробити відеозапис. Розшифрований текст здати разом з аудіо- (відео-) касетою.\nДоповнити зібраний матеріал фотографіями тих часів, предметів домашнього вжитку, одягу тощо.\n1. Прізвище, ім’я, по-батькові, рік народження оповідача.\n3. Місце запису (повна назва населеного пункту із зазначенням району, області; бажано подати стару й нову назви сіл, хуторів).\n5. Ким записано (ім’я, по-батькові та прізвище (повністю), навчальний заклад).\n6. Скільки років Вам виповнилося під час Голодомору 1932-33 років?\n7. Які, на Вашу думку, могли бути причини голоду (насильницька колективізація, неврожай, посуха, податки, урожай забирала влада)?\n8. Чи відбирали у людей вирощене в полі, на городі?\n9. Хто це робив? Чи відомі Вам були ці люди?\n10. В який час і як це відбувалося?\n11. Чи ті люди мали якісь документи на відбирання продуктів? Чи мали при собі зброю?\n12. Чи застосовували до людей насильство (побиття, арешти, висилання )?\n13. Чи були спроби спротиву насильству?\n14. Забирали лише продукти харчування чи й домашні речі (прикраси, одяг, рушники тощо)?\n15. Чи забирали худобу, сільськогосподарський реманент?\n16. Чи можна було приховати якусь частину зерна, овочів, інших продуктів?\n17. Де люди переховували продукти харчування, худобу?\n18. Чи були винагороди від влади за донос на сусіда про приховання зерна?\n19. Чи люди хотіли добровільно йти в колгосп?\n20. Чи примушували людей іти до колгоспу? Як саме?\n21. Коли почався голод?\n21. Хто не голодував у селі і чому?\n22. Чи допомагали люди одне одному виживати, чи ділилися продуктами?\n23. Чи отримували якусь допомогу від родичів, які менше голодували?\n24. Хто опікувався дітьми, які осиротіли внаслідок голоду (родичі, держава)?\n25. Чи давали їжу тим, хто працював у колгоспі?\n26. Чи дозволяли збирати у полі колоски, залишки городини?\n27. Чи охоронялися поля, колгоспні комори, якщо так, то ким?\n28. Чи чули Ви про закон «про п’ять колосків»? Що він означав?\n29.Чи можна було щось купити у місті, чи виміняти?\n30. Чи був голод у містах?\n31. Чи ви знаєте, що таке «Торгсін»?\n32. Чи виїздили Ваші батьки або родичі до інших місцевостей України та СРСР, щоб врятуватися від голоду і роздобути продуктів?\n33. Які засоби вживали до виживання?\n34. Які рослини, ягоди, корені вживали в їжу?\n35. Листя, плоди та кору яких дерев, рослин вживали в їжу?\n36. Яких диких тварин, птахів, плазунів вживали в їжу?\n37. Коли люди почали помирати від голоду?\n38. Чи відомі випадки людоїдства у Вашому селі?\n39. Чи є відомості про те, скільки людей померло у селі? Де і хто ховав померлих від голоду?\n40. Чи платили людям, які займалися похованням померлих?\n41. Чи відомі у Вашому населеному пункті місця поховання людей, померлих від голоду? Чи вони якось позначені? Хто їх доглядає?\n42. Чи поминають померлих від голоду на «Проводи», «Гробки», Зелені свята?\n43. Чи є у селі церква? Чи згадують і поминають у церкві померлих від голоду? Тепер і за часів радянської влади?\n44. Чи встановлені в селі хрести, пам’ятні знаки жертвам Голодомору, політичних репресій?\n45. Чи знає сучасна молодь про Голодомор 1932-1933 років, зокрема, чи розповідали Ви про це своїм дітям, онукам, сусідам?\n46. Кого Ви вважаєте винуватцями Голодомору, внаслідок якого загинули мільйони людей?\n47. Як, за рахунок чого людям все ж таки вдавалося виживати?\nАгресія – поведінка, орієнтована на нанесення шкоди об’єктам, в якості яких можуть виступати живі істоти або неживі предмети. Агресивна поведінка є формою реагування на фізичний і психічний дискомфорт, стрес, фрустрацію. Крім того, вона може виступати в якості засобу досягнення якої-небудь значущої мети, в тому числі підвищення власного статусу за рахунок самоствердження.\nВиділяються наступні види агресії:\nВербальної агресія – агресивна поведінка з використанням реагування власних негативних емоцій як за допомогою інтонацій та інших невербальних компонентів мовлення, так і за допомогою змісту висловлювань.\nВорожа агресія – агресивна поведінка, що має за мету завдати шкоди об’єкту агресії.\nІнструментальна агресія – агресивна поведінка, в якій агресивні дії не є вираженням емоційних станів, а служать якимось позитивним цілям.\nНепряма агресія – агресивна поведінка, спрямованість якого проти будь-то особи або предмета ховається або не усвідомлюється самим суб’єктом агресії.\nПряма агресія – агресивна поведінка, яка має навмисний характер і мета якої не приховується.\nФізична агресія – агресивна поведінка з використанням фізичної сили, спрямованої проти іншої особи або об’єкта.\nАномія– відсутність у суспільстві ціннісно-нормативної бази етнічної (соціокультурної) консолідації (загальних уявлень про те, що у суспільстві заохочується, що засуджується і що карається), деморалізованість (за результатами досліджень аномічно деморалізованими є 80% українців). Попередня ціннісно-нормативна система, яка консолідувала тоталітарне суспільство, зруйнована, а нової, побудованої на демократичних цінностях, так і не сформували. Пошуки морально-консолідуючої основи у суспільстві тривають. Звернення масової свідомості до традиціоналістської ціннісної бази регулювання соціальних взаємин, що знайшло вияв у моді на архаїчне вбрання, зачіски, спробах впровадити релігійні догмати в національну систему освіти, непотизм (кумівщина) як принцип підбору кадрів, не відповідає курсу на інтеграцію в сучасне демократичне співтовариство.\nВалідність – надійність інформації.\nВідносини міжетнічні – відносини між етносуб’єктами – народами, етнічними групами, особами як індивідуальними етносуб'єктами, а також всередині даного етносу, що відображають конкретно-історичні умови життя даного етносу, його етнічний статус, норми, традиції, пріоритети та цінності, що історично склалися. Такі відносини мають характер співробітництва або конфлікту. На це впливають не тільки загальносоціальні умови, але й конкретна соціальна ситуація, що визначає положення етносуб’єкта та його соціальні орієнтири. Відносини етнічні — важлива характеристика способу життя етносуб’єкта. Вони, з одного боку, зазнають впливу, а з другого — самі впливають на всі структурні елементи способу життя етносуб’єкта. Найбільш радикально відносини етнічні змінюються в процесі докорінних соціально-економічних перетворень у суспільстві та змін у соціальному статусі етносуб’єкта. Зміст цих перетворень визначається спрямованістю та мірою тих перетворень, що відбуваються у суспільстві.\nЕмпатія – розуміння, співчуття.\nЕтнізація – це становлення, розвиток і закріплення в особистісних структурах якостей, що відбивають особливості культури етносу, членом якого є особа. Етнізація на практиці розгортається як аспект соціалізації, елемент виховання, зріз формування типу життєдіяльності особи, перш за все становлення її емоційних, когнітивних, вольових процесів, як набуття особливостей оціночних, моральних суджень, естетичних уявлень, як формування композиції умінь, як засвоєння типових виробничих навичок, прийомів, стилю спілкування і поведінки, специфічного сприйняття світу, притаманної культурі етносу картини світу.\nУ процесі етнізації можна виділити щонайменше два етапи. На першому — особа засвоює величезне багатство етнокультури, спресований досвід попередніх поколінь. У процесі етнізації масив етнічної культури, що протистоїть особі, яка формується, і має вигляд матеріалізованого, речового світу і живої, реально функціонуючої етнічної свідомості і психології спільності, має бути засвоєним, втіленим у свідомість особи. Багатство етнічної культури перетворюється в її духовний світ.\nУ процесі етнізації люди однієї культури засвоюють одну й ту ж саму заданість бачення світу, один і той же спосіб його категорізацїї, систематизації, типізації. На цьому ґрунтується переконаність у природності, нормальності, правильності “нашого” способу життя в широкому розумінні цього слова. Завдяки цьому, у людей однієї культури існує взаємозамінність точок зору, збіг уявлень у головному, тотожність засобів інтерпретації природного і соціального світу, завдяки чому його предмети постають перед нами одними і тими ж.\nЕтнічна картина світу – це світобачення, характерне для того чи іншого народу, уявлення його представників про себе, свою активність у світі, етнічна інтерпретація культури, природи, суспільства; уявлення про буття, притаманне тому чи іншому народу, яке знаходить свій вираз у філософії, літературі, міфології. Етнічна картина світу визначає і пояснює вчинки, наміри етнофорів, проте не завжди усвідомлюється ними. В кожній національній культурі існує кілька “картин світу”.\nЕтнічна ідентифікація (від лат. identificare – ототожнення) – психологічний процес ототожнення індивідом себе з іншою особою, групою. Цей процес допомагає індивіду оволодівати різними видами соціальної діяльності, засвоювати і втілювати соціальні норми і моральні цінності. Етнічна ідентифікація може проявлятися в будь-яких формах, що включають в себе різні психологічні механізми та види діяльності, відмінні ступені засвоєння індивідом будь-яких ролей, норм та цінностей. Існує три форми ідентифікації: звичайне емоційне ототожнення себе з реальною чи вигаданою особою; включення себе до окремої номінальної соціальної групи (вікової, національної і т. ін.); зарахування індивідом себе до реальної соціальної групи чи колективу із відчуттям приналежності до них. Головним чинником включення індивідом себе до тієї чи іншої групи виступає емоційність, що сприяє активному засвоєнню соціальної поведінки, прийняттю тих групових норм та моральних цінностей, які виробили члени даної групи чи колективу. Але таке засвоєння чи копіювання психологічних процесів не завжди буває загальноприйнятим і раціональним. Тому найбільш ефективною і корисною формою ідентифікації виступає така ідентифікація, що включає в себе колективістські моральні принципи та цінності, вироблені в колективах та засновані на спільній реальній діяльності.\nЕтнічний конфлікт – форма міжгрупових конфліктів, коли групи з суперечливими інтересами поляризуються за етнічною ознакою. Джерелом етнічних конфліктів, як правило, є позаетнічні соціально-політичні і економічні протиріччя. Наростання етнічного конфлікту супроводжується зростанням етноцентризму, властивого в тій чи іншій мірі етнічній самосвідомості будь-якого рівня розвитку, посиленням інтенсивності циркуляції в суспільстві негативних етнічних стереотипів, кристалізації націоналістичної ідеології. Внутрішнім, власне етнічним, джерелом етнічного конфлікту може бути зіткнення національних інтересів, тобто тих самих соціально-політичних та економічних інтересів, але визнаних на рівні національної самосвідомості фундаментальними життєвими потребами цієї етнічної спільності. Усвідомлення цих інтересів все більшою кількістю членів цієї етнічної групи в ситуації зіткнення призводить до появи загрози цим інтересам (дійсної або уявної) і, відповідно, потреби захищати їх. Іншим джерелом етнічного конфлікту може служити політизація етнічної приналежності, тобто процес, при якому соціальні шари і групи, які протистоять, поляризуються за етнічною ознакою. Особливу гостроту і розмах етнічний конфлікт може набувати завдяки великому емоційному потенціалу етнічної самосвідомості людей, можливості швидкої консолідації всіх соціальних груп даної спільності за етнічною ознакою.\nЕтнічні архетипи – це сукупність душевно-культурних символів та образів етнічного буття, образи “колективного підсвідомого”.\nАрхетип – спосіб організації психіки за допомогою форм, що переходять з покоління в покоління. Згідно К. Юнгу, архетип являє собою структурні елементи людської психіки, які приховані в колективному несвідомому, спільному для всього людства. Вони успадковуються подібно до того, як успадковується будова тіла.\nЕтнічні стереотипи – відносно стійкі уявлення про моральні, розумові, фізичні якості, притаманні представникам різних етнічних спільнот. В змісті етнічних стереотипів закладені вартісні судження про дані якості.\nЕтнічні стереотипи поділяють на автостереотипи и гетеростереотипи.\nАвтостереотипи – думки, судження, оцінки, що стосуються даної етнічної спільності і її представників. Як правило, автостереотипи містять комплекс позитивних оцінок. Гетеростереотипи, тобто сукупність вартісних суджень про інші народи, можуть бути як позитивними, так и негативними, в залежності від історичного досвіду взаємодії даних народів.\nВ змісті етнічних стереотипів слід розрізняти відносно стійке ядро – комплекс уявлень про зовнішній вигляд представників даної спільноти, про його історичне минуле, особливостях способу життя і трудових навичок – і ряд мінливих суджень відносно комунікативних і моральних якостей даного народу. Мінливість оцінок цих якостей тісно пов’язана зі станом міжнаціональних взаємин. Адекватність змісту етнічних стереотипів досить проблематична.\nЕтнічні установки – готовність особи сприймати ті або інші явища національного життя і міжетнічних відносин і відповідно до цього сприйняттям діяти певним чином у конкретній ситуації. Етнічні установки фокусують в собі переконання, погляди, думки людей щодо історії і сучасного життя їх етнічної спільності і взаємозв’язків з іншими народами, людьми інших національностей. У сучасних умовах зусилля вчених спрямовані на виявлення механізмів, здатних гармонізувати міжетнічні відносини, оптимізувати етнічні установки.\nЕтнокультурна дистанція – різниця у рівні розвитку і відмінностей між культурами людських спільнот, в основі якої лежать такі чинники, як етнічне походження, етнічні звичаї, традиції. Етнокультурна дистанція виявляється передовсім у процесі міжетнічного спілкування й особливо вона акцентується (свідомо чи несвідомо) за умов етнічного ренесансу, коли представники тих чи тих спільнот надають великої ваги своєму етнічному походженню, активно виокремлюють себе у системі міжетнічних стосунків.\nЕтнопсихологічна дистанція – відмінності у сприйнятті довкілля й реагування на нього індивідів, які значною мірою визначаються етнічними чинниками. Вона, з одного боку значно менше між представниками слов’янських етносів (українського, російського, білоруського), ніж, скажімо, між росіянами і татарами. Урбанізація, технічний, передовсім комп’ютерний, прогрес, космополітизація сучасного світу певною мірою зменшують вплив етнічного фактора на сприйняття навколишнього середовища, а, отже, і етнопсихологічну дистанцію між вихідцями з різних етнічних спільнот.\nЕтнотип – представник етнічної спільноти, який уособлює в собі суттєві, найбільш характерні (“нормальні”) риси одного або декількох етносів у їхньому зіставленні одного з іншим. Термін “етнотип” поширений серед науковців (етнологів, етносоціологів, етнопсихологів, етнолінгвістів, істориків, культурологів, політологів тощо), а також широко використовується на побутовому рівні. Вживається переважно у трьох значеннях: 1) індивідуальність, що наділена яскравими специфічними для певного етносу рисами-якостями (“гарячий грузин”, “педантичний німець”, “практичний американець”); 2) узагальнена різноманітність індивідуальних представників споріднених етносів до одного “середньонормального”, умовно взятого за взірець (“скандинавська красуня”, “дагестанський горець” тощо); 3) груповий представник споріднених та неспоріднених етносів у всій сукупності його соціальних та історичних особливостей буття (“європеєць”, “латиноамериканець”, “африканець”). В історичному контексті етнотип змінює свої характерні риси-якості. Це обумовлюється загалом як зовнішніми факторами буття етносу (природньо-географічними, економічними та іншими умовами його існування), так і внутрішньо-духовним життям. Яскравим прикладом таких змін можуть стати чимало етносів колишнього СРСР. Так, за висновками дослідників канадської української діаспори та Інституту соціології НАН України сучасному українському етносу притаманні переважно жіночі риси характеру.\nКількісна пропорція “жіночого” і “чоловічого” за даними Інституту соціології складає сьогодні відповідно 62% і 38%. Отже не дивно, що й в суспільній оцінці щодо розподілу соціальних ролей у сучасній Україні переважає в цілому роль жінки. Хоча історичне минуле та майбутнє існування України її суспільна думка пов’язує із перевагою чоловічої ролі в соціумі.\nЕтос культури – зміст та співвідношення елементів етнічної культури, об’єднаних одною культурною темою.\nІдентичність етнічна – відчуття належності до певної етнічної спільноти, однаковості з іншими її членами внаслідок спільності історичної пам'яті, спогадів про єдиних предків та емоціональних зв'язків з батьківщиною, а також спільності основних компонентів культури, що звичайно виявляється у солідарності з членами цієї спільноти.\nМіж цими двома крайнощами існують погляди, що наголошують на історичних та символіко-культурних атрибутах етнічної ідентичності. Головними такими атрибутами є: групова самоназва, спільна історична пам'ять, відчуття батьківщини, один або декілька основних компонентів спільної культури, спогади про предків та чуття солідарності у значної частини спільноти. Один з основних атрибутів етнічної ідентичності — історична пам’ять — може бути значною мірою міфологізованою, проте її наявність є необхідною умовою формування й подальшого існування етнічної спільноти. Посилення або ослаблення суб’єктивного значення кожного з названих атрибутів для членів спільноти прямо пов'язане із ступенем їх етнічної самосвідомості та рівнем етнічної консолідації всієї спільноти.\nПрирода етнічної ідентифікації має багаторівневий характер. Індивіди можуть на різних рівнях ідентифікації відчувати свою належність водночас до кількох етнічних спільнот. Можна навести приклад, коли одна людина одночасно ідентифікує себе з кількома етнічними спільнотами різного рівня: українець (основний етнічний підрозділ, етнос), гуцул (етнографічна група, субетнос), слов’янин (метаетнічна спільність).\nІнтерв’ю глибинне– опитування інформанта, що триває протягом 1,5-2 годин і має на меті отримання інформації, яка викликає дослідницький інтерес. Має різновиди: наративне, напівструктуроване, лейтмотивне, фокусоване інтерв’ю.\nІнтерв’ю напівструктуроване– опитування за тематичними блоками.\nІнтерв’ю наративне– (наратив – розповідь, оповідання) – мінімальне втручання інтерв’юера у розповідь інформанта.\nІнтерв’ю фокусоване– виявлення інформації про якусь окрему життєву ситуацію, яка становить предмет дослідження.\nІсторична пам’ять – це певним чином сфокусована свідомість, що відображає особливу значимість і актуальність інформації про минуле в тісному зв'язку з сьогоденням і майбутнім. Історична пам’ять по суті є виразом процесу організації, збереження та відтворення минулого досвіду народу, країни, держави для можливого його використання в діяльності людей або для повернення його впливу в сферу суспільної свідомості.\nІсторична пам’ять не тільки актуалізована, але й вибіркова – вона нерідко робить акцент на окремі історичні події, ігноруючи інші. Спроба з’ясувати, чому це відбувається, дозволяє стверджувати, що актуалізація та вибірковість у першу чергу пов’язані зі значущістю історичного знання та історичного досвіду для сучасності, для відбуваються в даний час подій і процесів та їх можливого впливу на майбутнє. У цій ситуації історична пам’ять нерідко персоніфікована, і через оцінку діяльності конкретних історичних особистостей формуються враження, думки про те, що ж являє особливу цінність для свідомості і поведінки людини в даний період часу.\nІсторична пам’ять, незважаючи на певну неповноту, має все ж таки дивовижну особливістю утримувати в свідомості людей основні історичні події минулого аж до перетворення історичного знання в різні форми світоглядного сприйняття минулого досвіду, його фіксації в легендах, казках, переказах.\nСлід відзначити таку особливість історичної пам’яті, коли у свідомості людей відбувається гіперболізація, перебільшення окремих моментів історичного минулого, бо вона практично не може претендувати на пряме, системне відображення – вона скоріше висловлює непряме сприйняття і таку ж оцінку минулих подій.\nКейс-стаді (case study) – дослідження випадку, вивчення унікального об’єкта (групи людей, об’єднаних спільною темою).\nКолективне несвідоме – поняття аналітичної психології К. Юнга, що означає сукупність успадкованих людьми універсальних неусвідомлених психічних структур, механізмів, архетипів, інстинктів, імпульсів, образів і т. д., які передаються від покоління до покоління як субстрат психічного буття, що включає в себе психічний досвід попередніх поколінь. Згідно з К. Юнгом, основний зміст колективного несвідомого складають інстинкти і архетипи.\nКомпетентність етнокультурна – особистісна якість, що формується в результаті цілеспрямованого і спонтанного, організованого і стихійного засвоєння людиною (у процесі соціалізації) культури свого народу в усіх її виявах: традиційно-побутових, фольклорних, професійних, в наукових і емпіричних знаннях, на емоційному і раціональному рівнях. Етнокультурна компетентність особи охоплює передовсім знання величезного прошарку елементів етнічної культури, починаючи з елементарних невербальних комунікацій (жести, ритми, пози, міміка, вираз очей) до узагальнюючих моральних і правових норм, звичаїв, що організовують життя колективів і спільність в цілому. Етнічні знання складаються із прямої інформації про людей, природу, суспільство та їхні відносини, а також із уявлень про смисли і значення, що закодовані у “шифрах”, знаках, символах, точках соціального простору. Етнокультурно компетентною є особа, яка вільно орієнтується у світі значень культури даного народу, яка вільно розуміє мову цієї культури й вільно творить цією мовою. Вона свідомо взаємодіє з культурно багатозначущими предметами, створює складний, насичений різноманітними за змістом зв’язками, соціально-культурний простір. Чим компетентніша щодо цього особа, тим об’ємнішим та ємким постає цей простір, тим більший “прошарок” часу (сучасного та минулого) актуалізований в ньому.\nЕтнокультурна компетентність особи є наслідком і умовою розречевлення етнокультурного середовища, невід'ємним елементом реального існування, побутування культури етносу. Вона полягає не тільки у вмінні спілкування у світі предметів, правильній їхній розшифровці і декодуванні. Вона включає і комунікативну компетентність, що полягає в умінні оперувати предметами, а також в актах вибору та надання преференцій у світі цінностей культури. У системі комунікативних зв'язків людина сама може бути розглянута як знак. Вміння, навички, здатність автоматично “читати” інших людей як представників даного народу — один із інтегративних показників етнокультурної компетентності особи.\nОтже, етнокультурна компетентність особи дозволяє їй вільно орієнтуватися у суспільстві, свідомо будувати поведінку всередині відповідної культури і одночасно відчувати її межі, край, закінчення і початок світу іншої культури. Залежно від умов виховання люди набувають різного ступеня етнокультурної компетентності.\nКонформність (від лат. Conformis – подібний, відповідно) – податливість людини реальному або уявного тиску групи, що виявляється в зміні його поведінки й установок у відповідності з позицією більшості.\nКсенофобія (від грец. xenos - чужий і phobos - фобія, страх) – у широкому значенні – нав’язливий страх перед незнайомцями; одна із форм національних забобонів, що проявляються у неприязні до будь-яких іноземців. З гносеологічної точки зору ксенофобія є наслідком неповного або викривленого знання про людей іншого етнічного походження. Виникаючи на основі асоціації, уявлення чи припущення й вкорінюючись в масову свідомість, ксенофобія може суттєво впливати як на формування громадської думки з питань міжетнічних стосунків, так і на державну практику їх регулювання, а зрештою — служити цілям расової і національної нетерпимості та дискримінації.\nСкладність подолання явища ксенофобії зумовлюється тим, що його породжують не тільки соціально-економічні причини (наприклад, конкурентна боротьба між представниками різних етносів на ринку робочої сили), але й певні стійкі психологічні установки (скажімо, хибне переконання тих чи інших соціальних груп даного етносу в існуванні “нижчої” та “вищої” раси і в своїй належності до останньої). Ксенофобія не являє собою серйозної загрози для тих суспільств, які характеризуються стабільністю, високим рівнем розвитку економіки, демократії, загальної і політичної культури його громадян, зокрема культури міжетнічного спілкування.\nКультура міжетнічного спілкування — система історично обумовлених розвитком суспільства норм і цінностей міжетнічного спілкування (як міжособового так і міжгрупового, на індивідуальному і на інституціональному рівнях). У відносинах між державами, а також у стосунках між представниками різних етнічних спільнот у поліетнічному суспільстві культура міжетнічного спілкування служить важливим засобом контролю за саморегуляцією соціуму і гармонізацією суспільних відносин.\nКультура міжетнічного спілкування є органічним проявом суспільної свідомості і духовної культури нації. Рівень її розвитку обумовлюється системою об’єктивних та суб’єктивних обставин: подоланням протиріч в економічній, політичній, духовній сферах, ступенем розвитку інститутів громадян, суспільства, його відкритості, демократизації, а з другого боку — рівнем виховання світоглядної, етичної культури, освіченості, духовності, етнічної толерантності учасників міжетнічного спілкування.\nІсторичні традиції філософського осмислення шляхів формування культури міжнаціонального спілкування завжди спиралися на ідеї загальнолюдської єдності — чи то перед лицем єдиного Бога, чи то єдиної людської субстанції. За своєю суттю, вони протистоять ідеям етнічної обмеженості, замкнутості, відчуженості. У період переходу від тоталітарного до демократичного суспільства формуванню культури міжетнічного спілкування притаманні певні суперечливі тенденції: зростання водночас відкритості суспільства і етнічної самосвідомості. У процесі повноцінного розкриття обох тенденцій, за умов державного і громадського піклування про загальнонаціональну злагоду, це протиріччя знімається, не набуваючи конфліктних форм.\nКультурний шок – дезорієнтація індивіда при входженні в іншокультурне середовище. Термін був уведений К. Обергом в 1960 р. Процес міжкультурної адаптації супроводжується: 1) почуттям втрати друзів і статусу через відірваність від звичного оточення; 2) почуттям відігнаного; 3) подивом і дискомфортом при усвідомленні відмінностей між культурами; 4) плутаниною в рольових очікуваннях, ціннісних орієнтаціях і у власній особистісної ідентичності; 5) почуттям безсилля через неможливість ефективно взаємодіяти зі своїм новим оточенням. Симптомами культурного шоку можуть виявитися брак впевненості у собі, тривожність, дратівливість, безсоння, психосоматичні розлади, депресія та ін\nМентальність–неусвідомлений повністю шар людської свідомості, результат несвідомого опосередкування, вбирання в себе соціальним природного. Втілюється в характерні особливості світосприйняття, моральні вимоги, норми та цінності, переважаючі життєві настрої, типи характеру, форми взаємин тощо.\nМентальність етнічна – духовно-культурний самопрояв етнічної спільності, її об'єднує із етнічними архетипами неусвідомлений або напівусвідомлений характер. Але якщо етнічні архетипи існують як приховані від зовнішнього зору феномени внутрішнього душевно-духовного життя етнофорів, то етнічна ментальність, навпаки, уявляє собою комплекс таких зовнішньодіяльнісних феноменів, що сприймається сторонньою свідомістю як дух етносу, як те що робить даний етнос “помітним”, специфічно відмінним серед розмаїття інших етносів. Це, так би мовити, “обличчя”, яким даний етнос повернутий до всіх інших. Тому етнічні архетипи, щоб їх сприйняла стороння свідомість, мають бути вербалізованими. Що ж до ментальності етнічної, то вона, навпаки, може найадекватніше “побачити себе” та “збагнути себе” саме завдяки сторонній свідомості.\nМетод емпатії – дослідження етносу “зсередини”, шляхом співпереживання, вживання в його культуру.\nНеформальний коментар (мемос) – опис місця проведення опитування, особливості поведінки інформанта (манери, жести), зовнішнього вигляду, реакція на інтерв’ю (відкрита, ворожа, замкнута, зневажлива), зазначення людей, присутніх при інтерв’ю, наявність фотоальбомів, документів), наявність суперечливої інформації тощо).\n«Поле»– конкретне місце (обстановка, об’єкт) дослідження.\nСамоідентифікація етнічна — процес ототожнення, уподібнення себе особою з певною етнічною групою. Він відбувається як переживання особою укоріненості в цю спільність, як відчуття себе її частиною, переживання своєї відданості їй. Самоідентифікація етнічна має зовнішню і внутрішню спрямованість. Перший напрямок пов'язаний з відповіддю на запитання “Хто я є?”, із з’ясуванням, фіксацією свого місця в системі суспільних, соціально-психологічних, моральних відносин, ставлення до минулого, сучасного і майбутнього. Другий змістовний аспект цього явища має внутрішню спрямованість. Він відбиває почуття послідовності, тяглості, належить до єдиної психологічної цілісності.\nРаціонально-пізнавальний аспект ідентифікації представляє усвідомлення себе членом етнічної спільності, з’ясування свого місця серед етнічних груп, позиції в системі міжетнічних відносин. У цьому когнітивному процесі особою усвідомлюються деякі її власні риси, властивості, та якості, які повторюються в людях відповідної групи. Це може бути мова, особливості поведінки, риси способу життя, традиції та звичаї, антропологічний тип, іноді релігійні вірування та інше. Крім того, детермінантою етнічної самоідентифікації може бути спільність позицій у ставленні до подій минулого, території.\nПроблема самоідентифікації етнічної постає перед особою не тільки і не стільки як пізнавальна, скільки як життєво-практична. Тому і процес етнічної самоідентифікації на особистісному рівні протікає не в “чистому” вигляді, не як самостійний, автономний процес, а вкупі з іншими процесами: трудової, громадської, політичної діяльності, спілкування, побутової поведінки тощо. Особа постійно співвідносить свою поведінку, дії з нормами, зразками відповідної етнічної спільності. Ці норми служать певними еталонами, критеріями поведінки, саморефлексії.\nПочуття етнічної належності в сучасних індустріальних суспільствах виконує компенсаторну функцію. Воно відшкодовує ті втрати у сфері особистісно-психологічного комфорту, які створюються в результаті виконання анонімно-казенних, формальних соціальних ролей, доповнює нестачу позитивних людських почуттів. Завдяки цьому почуттю особа знаходиться у стані соціального комфорту.\nСамосвідомість етнічна — розрізняється за своїми носіями як етнічна самосвідомість окремого представника етносу, тобто етнофора, і як етнічна самосвідомість етносу в цілому. Індивідуальна етнічна самосвідомість як духовне породження являє собою здатність ідентифікувати себе з певним етносом, відокремлюючись водночас від всіх інших етносів, усвідомлювати своє етнічне “я” як неповторне, унікальне явище. Етнічна самосвідомість вважається у сучасній етнології найвагомішою серед ознак етнічної належності (до яких належать також знання етнічної мови, фольклору, звичаїв, символіки, історії етносу, його літературних, мистецьких пам’яток тощо). Етнічна самосвідомість може давати досить високий рівень (тверда. непохитна самоідентифікація людини зі своїм етносом); може бути перехідного типу невпевненість, коливання індивіда у питанні прихильності до свого етносу; звичайно у такому стані опиняються етномаргінали; нарешті вона може стати “нульовою” внаслідок повної асиміляції (за походженням індивід належить до певного етносу, але не вважає себе його представником). Етнічна самосвідомість може бути подвійною, або навіть потрійною (коли, скажімо, індивід походить від різноетнічного шлюбу, а живе, як і його батьки, у третьому етнічному середовищі).\nКолективна самосвідомість етнічна, або сукупне “я” етносу, найадекватніше віддзеркалюється і найповніше охоплюється у своїх суттєвих рисах терміном “етнічна ментальність”, який, однак, не поглинає розмаїття проявів колективної самосвідомості етнічної.\nСоціалізація етнічна — процес опанування індивідом системи етнокультурних цінностей та норм, які дозволяють йому функціонувати у тому чи іншому етнічному середовищі.\nБудучи елементами загальної культури етносу, механізми етнічної соціалізації виступають найважливішими психологічними умовами збереження етнічної спільноти як цілісного організму. У якому б ракурсі не розглядалась етнічна соціалізація завжди чітко окреслюються дві її сторони: опанування етнокультурних цінностей та “перерозподіл” їх у систему особистісних установок і орієнтацій. Причому останнє здійснюється не пасивно, а шляхом відтворення попереднього досвіду і надання йому нової визначеності. За такої мови водночас відбувається розвиток особи, прояв її активної позиції, зумовлений поширенням та ускладненням інформаційних зв’язків.\nСлід зауважити, що поняття “соціалізація” аж ніяк не протистоїть таким конкуруючим з ним поняттям, як “виховання”, “розвиток особи”, а має з останніми багато спільного. Якщо, скажімо, виховання припускає направлені дії, то соціалізація разом з усвідомленим, контрольованим впливом включає стихійні, спонтанні процеси у формуванні особи.\nПроцес етнічної соціалізації можна розглядати в контексті міжпоколіннєвої трансмісії культури етносу і в контексті етнокультурного розвитку особи. Щоправда, це певним чином змінює розміщення акцентів і змістовну логіку аналізу, висуваючи на перший план співвідношення агентів соціалізації, або власну активність суб’єкта.\nЕтнічна соціалізація охоплює практично всі етапи життєвого шляху людини, протягом якого вона опановує етнокультурні цінності, набуваючи нових якісних характеристик. А оскільки в процесі даної соціалізації відбувається включення індивіда у те чи інше етнокультурне середовище, завжди існує й міра цього включення. Врахування даного моменту має важливе значення, оскільки це пов’язане із ступенем культурної укоріненості людини.\nЕтнокультурна інформація, що передається в процесі соціалізації, потребує певного упорядкування. На виконання цієї функції зорієнтований механізм стереотипізації, за допомогою якого досвід може передаватися у часі. Втім, і етнічна своєрідність культури найвиразніше проступає саме в стереотипізованій поведінці. Тим більше, що набір стереотипних форм поведінки, притаманний даному етносу, не обмежується лише сферою обрядів та звичаїв. Стандарти поведінки властиві також спілкуванню, соціалізації. І, в першу чергу, це стосується традиційних способів виховання й навчання дітей. Причому, як правило, фіксуються два основних типи прояву етнічної специфіки в стереотипах поведінки: коли одним і тим самим діям надається неоднаковий зміст у різних етнічних культурах, і коли один і той самий зміст знаходить неоднаковий вираз у тих чи інших вчинках. По суті, йдеться про співвідношення конкретно-етнічного і загальнокультурного моментів в процесі соціалізації.\nНайважливішим інститутом первинної етнічної соціалізації є сім’я. Причому установки й стиль сімейного виховання тісно пов’язані з наявністю в етнічній культурі тих чи інших мотиваційних синдромів (скажімо, потреби у досягненні, орієнтації на інших та ін.), що має певні етносоціальні та етнопсихологічні джерела й наслідки. Кожній культурі, як правило, притаманні кілька альтернативних або взаємодоповнюючих образів дитинства.\nВивчення стилю етнічної соціалізації у різних етносів передбачає диференційований аналіз 1) мети й завдань виховання; 2) засобів і методів; 3) агентів та інститутів соціалізації; 4) її наслідків та ефективності. Втім, його специфіка може бути зрозумілою лише в контексті загальніших міжкультурних відмінностей, причому не стільки кількісних, скільки якісних.\nСпільність етнічна — культурне утворення, яке склалося історично і усвідомлює себе як окреме ціле. Термін “спільність етнічна” походить від слова “етнос” і вживається для позначення етнічних одиниць (підрозділів) різного таксономічного рівня, які складають етнічну структуру людства: основних одиниць етнічної класифікації — етносів, або народів, що характеризуються найбільшою інтенсивністю етнічних властивостей і виступають самостійними одиницями суспільного розвитку; метаетнічних спільностей, або етнічних одиниць “вищого” таксономічного рівня — утворень, що охоплюють кілька основних етнічних одиниць і характеризуються етнічними властивостями меншої інтенсивності ніж кожна з таких складових одиниць (метаетнолінгвістичні, метаетноконфесійні, метаетногосподарські спільності тощо); спільностей “нижчого” таксономічного рівня — субетносів, які є складовими частинами основних етнічних одиниць і в яких етнічні властивості виражені з меншою інтенсивністю, ніж в етносів. Кожна людина може входити до кількох спільностей етнічних різного рівня ієрархії. Наприклад, можна одночасно бути гуцулом (субетнос), українцем (етнос) і східним слов'янином (метаетнолінгвістична спільність). Перетинаючись з соціальними спільностями, спільності етнічні постають як “синтетичні” етносоціальні утворення — племена, народності, нації, а також метаетнополітичні спільності. етнічні спільності відрізняються від етнографічних (етнографічних груп, історично-етнографічних областей тощо) наявністю самосвідомості. Так, історично-етнографічна область є, як і етнос, культурною спільністю, але на відміну від етносу вона не усвідомлюється людьми, що її складають. Спільності етнічні характеризуються значною стійкістю. Так, деякі з етносів існують вже протягом кількох тисячоліть. Разом з тим, етнічні спільності є динамічними явищами, що постійно еволюціонують, пристосовуючись до нових соціальних обставин. Зміни параметрів етнічних спільностей — етнічні та етнокультурні процеси — являють специфічну реакцію на зміну соціального середовища і є необхідною умовою їх виживання.\nСтиль життя етносу – одна з характеристик способу життя етносуб’єкта (етнічної групи або особи), яка фіксує стійко відтворювані риси, манери, звички, смаки, схильності в його соціальній поведінці та системі життєустрою. В ньому відбито певну міру свободи етносуб’єкта у виборі змісту і форм поведінки. Стиль життя знаходить прояв в особливостях організації прийомів і навичок трудової поведінки, у виборі кола спілкування, в характерних способах самовираження як в громадянському так і приватному житті, у специфіці споживання товарів та послуг, в організації безпосереднього соціального та культурного середовища та ін. Наявність у етносуб’єкта свого особливого стилю життя обумовлена тим, що він має певну автономію в системі суспільних відносин, а також йому притаманні особливості психічного складу, культури, історичного шляху. В стилі життя етносу відбиваються загальнолюдські цінності та норми того суспільства, частиною якого є даний етносуб’єкт.\nТолерантність етнічна – терпимість до будь-яких проявів іноетнічного менталітету (у поведінці, способі життя, характері, висловлюваннях тощо). Етнічна толерантність є предметом вивчення етносоціології і етнопсихології. Відповідно iснує два взаємодоповнюючі підходи до вивчення толерантності у міжетнічних стосунках: соціологічний і психологічний. При соціологічному вона досліджується як соціальне явище, обумовлене певними соціально-економічними і політичними відносинами, традиціями міжетнічного спілкування, рівнем політичної і гуманітарної культури суспільства. При психологічному — вивчають структуру сприйняття, соціальну дистанцію, етнічну упередженість та інші психологічні фактори у міжособовому та мiжгруповому спілкуванні представників різних етносів та етнічних груп.\nТранскрипт – текст мовленнєвої інформації, який зберігає всі відтінки мовлення.\nУпередження етнічне – соціально-психологічна установка негативного характеру щодо інших етносів і конкретних представників цих етносів. Має характер стереотипу і перешкоджає адекватному сприйняттю певних етнічних спільнот і осіб.


(Продовження. Поч. у №№ 56).\nНемає сумніву, що така публікація сьогодні не могла б появитися в УРСР. Наскільки нам відомо, Матвій Яворський не був реабілітований. За свою концепцію української історії він заплатив своїм життям…"\nОсь так, Микола Цюрак з Аделаїди, нині покійний, своєю працею намагався зберегти для України ім'я видатного вченого, історика Матвія Яворського. Адже в УРЕ, том 12, за 1985 рік, про вченого написано зовсім мало і ось в якому світлі: "…Узагальнюючі праці Яворського з історії України (переважно доба капіталізму), в тому числі вузівські та шкільні підручники, написані з позицій вульгарного соціологізму. Разом з тим на працях Яворського позначився вплив хибних націоналістичних концепцій дожовтневої буржуазної історіографії. За серйозні ідеологічні помилки (перебільшення місця національного питання в революційній боротьбі, ідеалізацію дрібнобуржуазних націоналістичних партій, недооцінку авангардної ролі пролетаріату, більшовицьких організацій), праці Яворського 1929-30 року зазнали критики з боку радянських істориків-марксистів".\nДля комуністичних науковців Яворський був "запеклим буржуазним націоналістом, який зумів приховати своє контрреволюційне минуле і, прикриваючись марксизмом, пропагував націоналістичні ідеї". "Большая Советская Энциклопедия" ще в лютому 1930 року називала Яворського "псевдомарксистом", який "проліз в партію", ідеалізував українських націоналістів і куркульство, не визнавав ролі російського пролетаріату… Така інформація про вченого виняткової мужності містилася в більшості енциклопедичних видань до останнього часу. Звичайно ж, такі ярлики і така офіційна оцінка доробку і постаті вченого наклали багаторічне табу на його ім'я в радянській історичній науці. Але час ставить все на свої місця. Вже в нашу, українську добу дослідникам життєпису і творчої спадщини Матвія Яворського воднораз відкрилася велич і трагедія людини, покликаної своїм жорстоким часом і знищеної тією системою, яку породив цей час.\nМатвій Яворський був уродженцем Галичини. Народився 28 листопада 1884 року в селі Корчин Сколівського району на Львівщині, в бідній сім'ї. Спершу Матвій навчався у Львівській гімназії за добродійницький кошт. Згодом вивчав право у Львівському та Віденському університетах. У 25-літньому віці закінчив юридичний факультет. Мав глибокі знання з історії, вільно володів дев'ятьма мовами. Ще в молоді роки почав цікавитися явищами соціальноекономічного життя та історією правових систем на Україні. У 1912 році захищає дисертацію на тему "Соціяльні основи підліткової злочинности" й одержує вчене звання доктора правничих наук. Продовжує наукову працю, знайомиться з визначними на той час культурними та політичними діячами: Іваном Франком, Михайлом Драгомановим, Михайлом Грушевським. Павликом та іншими.\nЯкі ж то були страшні та жахливі часи для українського люду, його інтелігенції, коли доводилося вести братовбивчу війну. Які то були страшні часи в Україні! Нарешті в Росії лютнева революція, а у Києві утворюється Центральна Рада. Але похід на Київ муравйовців взимку вісімнадцятого року протверезив багатьох (згадаймо Крутянську трагедію). А як сприйняв ці події вже немолодий, як на той час, вчений Матвій Яворський?\nПро цей період його життя мало відомостей, навіть в Енциклопедії Українознавства Кубійовича. З розвідки заслуженого вчителя України Віктора Лупейка "Шляхи істини", (1977 рік) дізнаємося, що Матвій Яворський прибуває до Києва з австрійською армією! Служить при штабі. І звісно, має можливість спостерігати за діяльністю Центральної Ради, а згодом адміністрації гетьмана Павла Скоропадського. Все це дає, як кажуть, інформацію для роздумів. Потім Яворський служить в Українській Галицькій Армії сотником.\nУГА це назва регулярної армії ЗУНР після договору з армією генерала Денікіна (листопад 1919 року), перед цим відома була як Галицька Армія. Зародком УГА були Легіон УСС (українські січові стрільці) і відділи австро-угорської армії, сформовані з українців, що у Львові й на провінції підпорядковувалися Українській Національній Раді.\nАле знову події почали калейдоскопічно змінюватися, і коли почалася польсько-радянська війна у травні 1920 року, частина бригад УГА перейшла на бік червоних. Перейшов на бік більшовиків і Матвій Яворський, навіть очолив школу червоних старшин. У ту неймовірно складну епоху світогляд української інтелігенції зазнавав разючих змін під впливом більшовицьких програм та дій. Згадаймо Павла Тичину, Володимира Сосюру, Олександра Довженка, Петра Панча, Остапа Вишню і багатьох інших, які, надто після обіцянок ленінського уряду щодо широкої автономії України, повірили в цю ідею. Повірили цим обіцянкам Михайло Грушевський, Володимир Винниченко і багатобагато інших вчених, які заходилися створювати Українську Академію наук… Дивовижно складний був час.\nНе уникнув цього і Матвій Яворський. 1920 року він вступає до КП(б)У, бере участь в організації Всеукраїнського інституту марксизму-ленінізму. Коротко перебуває в Москві та Казані, і вже наприкінці 1920 року прибуває до Харкова, де викладає історію в Інституті народної освіти. Деякий час завідує Управлінням Укрнауки, очолює Товариство істориків-марксистів. З 1925 року він дійсний член Київської марксистсько-ленінської кафедри при ВУАН, входить до Колегії комісаріату народної освіти. Він стає першим в Україні, хто запровадив більшовицькі політичні дисципліни до наукових закладів і стає лідером у більшовизації гуманітарних наук. Одним з перших Яворський запровадив курс лекцій "Ленін і національне питання". Він активно співпрацює з Миколою Скрипником.\nНагадаємо, що Микола Скрипник один з керівних більшовицьких партійних і державних діячів в Україні 1917-1933 років. В 1917 році член головного штабу Жовтневої революції Петроградського військово-революційного комітету. Скрипник відіграв велику роль у партійному керівництві, бувши з 1920 року членом ЦК КП(б)У і кандидатом у члени (з 1923), а з 1925 року членом його політбюро, брав активну участь в організації Комінтерну, був директором Інституту марксизму-ленінізму, а з 1929 року дійсний член ВУАН. Ще й в сучасній Україні Скрипника величають як національного героя, який нібито прагнув до створення Української держави на принципах марксизму-ленінізму і, на протест проти порушення цих принципів Сталіним, покінчив життя самогубством.\nАле на його совісті смерть сотень тисяч людей, засуджених за його вказівками до розстрілу чи на страждання в таборах Сибіру. Він брав особисту участь у слідстві Сергія Єфремова та інших підсудних у справі СВУ. Суперечлива постать у нашій історії.


24 ЛЮТОГО ЗМІНИЛО ЖИТТЯ КОЖНОГО… | ЯМПІЛЬСЬКА МІСЬКА РАДА\n» Новини » 24 ЛЮТОГО ЗМІНИЛО ЖИТТЯ КОЖНОГО…\n24 ЛЮТОГО ЗМІНИЛО ЖИТТЯ КОЖНОГО…\nДата: 21.04.2022 12:50\nВійна страшне слово. Вона зруйнувала життя безлічі українців. Багато з них втікаючи від бомбардувань, розрухи і неспокою зупинились у нас на Ямпільщині.\nНаразі маємо більше 3800 осіб, що вже отримали статус ВПО у Ямпільській громаді. Всі ці люди знайшли прихисток на нашій землі.\nБільшість з них винаймає житло, хтось проживає у родичів, але є й такі, що зупинились у комунальних закладах Ямпільської громади – готелі для переселенців «Дністер», дитячих садочках №1 та №4, хостелі у с.Оксанівці, дитячому садочку у с.Дорошівці та школі у с.Клембівка. Ямпільська міська рада – опікується кожним з них.\nЗазначимо, що щоденно в цих закладах перебуває 150-160 осіб. Нагадаємо, що люди прибували у громаду практично з перших днів війни - сьогодні вже 57й день війни.\nТут для переселених українців створені всі умови – тепло, триразове безкоштовне харчування, душ та можливість попрати. І щоденно працівники кожного із перерахованих закладів працюють над тим, щоб люди, які в них перебувають відчували турботу і теплоту людської душі.\nПривідкриємо завісу та подякуємо їм за смачний обід, чисту постіль, прибрані кімнати, чуйність та доброту.\nВи – провідники добра і затишку!\nДякуємо колективам: готелю для переселенців «Дністер», хостелу у с.Оксанівці, дитячого садочку №1 - керівник Оксана Римарчук, дитячого садочку №4 – керівник Ганна Копачевська, дитячого садочку у с.Дорошівці - керівник Наталя Хібовська, школі у с.Клембівка – директор Лариса Горобець.\nНа фото працівниці готелю "Дністер".


Крутість укосу котлованів\n⇐ ПредыдущаяСтр 233 из 297Следующая ⇒\nРозробка котлованів і траншей у мерзлому грунті.\nПримітка. У разі напластування різних видів грунтів крутість укосів для всіх пластів треба вибирати за найслабкішим грунтом.\nКрутість укосу повинна бути такою, щоб запобігти обвалюванню грунту. На рис. 5 показано, як визначити крутість укосу К, що є відношенням його глибини Н до закладання а, причому глибина завжди дорівнює одиниці:\nДані табл.З стосуються виїмок завглибшки не більш як 5 м і грунтів звичайної вологості. Крутість похилів виїмок завглибшки як 5 м встановлюють проектом. Виконувати роботи у зволожених грунтах можна тільки після вжиття застережних заходів проти обвалення, зокрема:\n- майстер повинен старанно оглядати стан грунту перед початком кожної зміни і робити штучне обвалення його в місцях нависання або тріщин біля бровок та\n- тимчасово припиняти роботи у виїмці до осушення грунту, коли очевидна небезпека обвалення;\n- зменшувати крутість похилів на ділянках виїмки, де проводяться роботи;\n- забороняти рух транспорту і механізмів поблизу верхніх бровок виїмок.\nПро всі заходи вжиті проти обвалення грунту виконроб повинен скласти акт і зробити записи в журналі.\nРобітникам, які працюють на укосах виїмок і насипів завглибшки понад 3 м і крутістю понад 1:1, а при вологій поверхні — на укосах крутістю понад 1:2, видають запобіжні пояси. У разі виявлення тріщин на укосах вживають заходів проти довільного обвалювання грунту і виводять робітників з небезпечних місць\nЩоб прискорити розробку грунту, іноді роблять підкопи. Що дуже небезпечно. Способи кріплення стінок виїмок обов'язково зазначають у проектах робіт. Якщо немає інвентарних і типових деталей для кріплення виїмок, то застосовують кріплення, виготовлені за індивідуальними проектами. Верхні дошки кріплень випускають над бровками не менш як на 15 см.\nПід час розбирання кріплень обов'язково повинен бути присутній виконроб чи майстер. У місцях, де розбирання кріплень може спричинити пошкодження або обвалення суміжних споруд, а також у сипких і насичених водою грунтах кріплення можна частково або зовсім не розбирати.\nЗа станом кріплень потрібно стежити систематично, а результати нагляду заносити в журнал робіт.\nКріплення поділяють на такі види:\n- інвентарне металеве (рис.6а), яке застосовують під час риття виїмок уздовж вертикальних укосів; виконують його встановленням готових інвентарних металевих або дерев'яних щитів, що розкріплюються різними інвентарними пристроями; інвентарні кріплення бувають різні і залежать від характеру роботи;\n- анкерне кріплення (рис.бб) — надійне і дає змог у вільно, без перешкод, вести будівельні роботи у виїмках ;\n- підкісне кріплення (рис.бв), де замість анкерів і затяжок для розкріплення щитів застосовують відкоси, які вгорі впираються в стояки, а знизу - в забиті в грунт клини;\n- розпірне кріплення (рис. 6г,д) менш зручне, бо заважає працювати в розкріплених траншеях; воно полягає в тому,, що разом із щитами або окремими дошками для їх розкріплення і щільного притискання до вертикальних стінок траншей встановлюють брущасті або круглі розпірки на відстані 1 м одна від одної по вертикалі і 1,5 м — по горизонталі; розпірки\nзакріплюють спеціальними деталями, які прибивають\nдо стояків цвяхами;\n- дерев'яну шпунтову огорожу (рис.бе) застосовують в водонасичених грунтах.\nУздовж траншей по верху незалежно від способів кріплення вертикальних стінок залишають очищену смугу завширшки 0,5 м для руху робітників, а також для тимчасового зсипання грунту, що викидається, і укладання матеріалу для кріплення. При частковому видаленні кріплень розпірки переставляють так, щоб вони були закріплені в кінці стояків, що залишаються. Це треба робити до видалення дощок, які лежать нижче від ряду, що його розбирають. Засипають грунт шарами завтовшки не більш ніж 20...ЗО см, ущільнюючи кожний шар.\nТехніка безпеки під час ручної і механізованої розробки грунту.Земляні роботи переважно механізовані, а якщо їх треба провести вручну, то вертикальні стінки необхідно кріпити у такому порядку: вийнявши грунт на глибину, встановлену правилами безпеки для виїмок без кріплень, встановлюють перший ярус кріплень; потім розробляють грунт; у піщаних і гравійних грунтах—до 0,4 м; у супісках—до 0,6 м; у суглинках, глинах і сухих лісоподібних грунтах — не більш як до 0,8 м; в особливо щільних — до 1 м.\nВийнявши грунт нижче від першого ярусу встановлених кріплень, треба відразу встановити кріплення другого ярусу. Розробляти грунт нижче треба в такому самому порядку. Починаючи з другого ярусу, розпірки у виїмках встановлюють вручну. Якщо грунт викидають з глибини понад 1,8 м, то влаштовують спеціальні настили, полиці з бортовою дошкою заввишки 15 см. У глибоких виїмках роблять кілька таких полиць у розбіг. Полиці повинні бути вільними. З робітниками проводять інструктаж, ознайомлюють з правилами техніки безпеки та сигналами, що можуть подаватися. При механізованому копанні стінки кріплять готовими щитами, не допускаючи пошкоджень кріплень, а також забезпечуючи машини звуковою сигналізацією.\nНайчастіше ці роботи виконують однокошовим екскаватором, під час руху якого стрілу встановлюють чітко в заданому напрямі, а спорожнений ківш піднімають на 0,5...0,7 м від землі. Для роботи екскаватора роблять надійний майданчик, а при переміщенні через міст, естакаду беруть дозвіл від організацій, яким ці споруди належать перевіряють стійкість цих споруд.\nКожний екскаватор повинен мати паспорт, де зазначено найбільший кут похилу, при якому можна провадити його спускання і піднімання. Якщо кут буде більший за паспортний екскаватор переміщують за допомогою трактора або лебідки в присутності керуючого роботами. Грунти розробляють відповідно до ПВР і технологічних карт на земляні роботи.\nПід час роботи екскаватора не повинно бути людей під ковшем або стрілою, а інші роботи можна виконувати лише на відстані, більшій за радіус дій екскаватора, плюс 5 м. Будь-які роботи з боку вибою заборонені, не допускається створення «козирків» з грунту. У радіусі дій екскаватора не повинно бути електропроводів, не можна відривати ковшем примерзле до землі каміння, колоди, балки та інші предмети, бо екскаватор може перекинутися. Навантажувати грунт екскаватором на автомашини можна лише збоку або ззаду при відсутності у зоні робіт людей.\nПо закінченні робіт і під час перерви стрілу потрібно відвести від забою, а ківш опустити на землю. Під час тривалих перерв екскаватор відводять на 2 м від виїмки, а під гусениці з обох боків кладуть - підкладки.\nЯкщо роботи ведуть скреперами, ними не можна наближатись менш як на 0,5 м до бровки виїмки і ближче як на 1 м до бровки укосу насипу.\nКоли працює бульдозер, відвал його не повинен висуватися на бровку укосу виїмки, щоб бульдозер не перекинувся, а великі камені та пеньки слід прибрати.\nРобота скреперів і бульдозерів при похилах, більших, ніж зазначені в паспорті, заборонена, а відстань між скреперами при одночасній роботі має бути не менша ніж 10 м.\nПри ущільненні грунту котками товщина шару має бути не менша ніж ЗО см, а відстань між котками — понад 20 м.\nВибираючи грунт за допомогою бадей, треба робити захисні навіси-козирки для оберігання робітників. Одностороннє засипання пазух у свіжовикладених підпірних стін і фундаментів допускається після здійснення заходів, що забезпечують надійність конструкцій при даних роботах.


Facebook ВКонтакте Twitter Google+ Однокласники Pocket Мой Мир Surfingbird telegram WhatsApp Viber Копіювати посилання ← підтримай нас репоста Щороку тисячі туристів вирушають до французького регіон Лангедок-Руссільйон, щоб потрапити в знамениту Мекку винних аперитивів - Caves De Byrrh in Thuir. У льохах-підвалах містечка Тюір можна побачити найбільші в світі дубові чани (близько 600 барелів) і побувати у вестибюлі залізничної станції, побудованої за проектом самого Гюстава Ейфеля .\nВперше цей напій був придуманий і виготовлений в 1949 році в готелі Метрополь в Брюсселі бельгійським барменом Гюставом Топом. Саме він вважається першим коктейлів на основі кавового лікеру. Інгредієнти: Горілка - 70 мл Лікер - 30 мл Лід колотий Чорний росіянин коктейль з горілки та кавового лікеру Коктейль чорний російський з горілки і кавового лікеру дуже просто приготувати в домашніх умовах.\nМедова брага - традиційний слов`янський напій, який служив одним з основних атрибутів будь-обрядової церемонії. Молодятам урочисто вручали бочонок меду, який потрібно було з`їсти разом протягом одного місяця. Крім цього з меду готували спеціальний напій для новоспечених чоловіка і дружини, які пили його на святковому бенкеті і протягом наступних 30 днів.\nКожна господиня з прикрістю ставиться до того, що приготоване варення з яких-небудь причин заграло. Таке варення вживати в їжу вже не можна, тому доводиться викидати велику кількість домашніх заготовок, на які було витрачено чимало сил і коштів. Щоб праця не пропадав даром, можна приготувати брагу з заграв варення.\nДуже часто багато хто вважає, що брага з соку - це вихідний продукт для приготування самогону. Однак мало хто знає, що брага - один з найдавніших напоїв, які готували на Русі нарівні з квасом і пивом. Слабоалкогольний напій користувався величезною популярністю, і без нього не проходило жодне урочиста подія.\nДовгий час в Росії полугар був найпопулярнішим і якісним алкогольним напоєм. Хлібне вино має приємних житній смак, при цьому воно досить міцне - 38, 5%. До 1895 року полугар був символом якості алкоголю, за яким дуже вимогливо стежили. Ще в 1842 році Микола I підписав указ, згідно з яким полугарное вино повинно бути перевірено спеціальним способом - відпалом.\nГречане пиво - ароматний пінний напій, який чудово втамовує спрагу в літню спеку. Приготувати його в домашніх умовах зовсім не складно навіть початківцю пивоварові. Живе пиво можна приготувати практично з будь-якої крупи, але з гречки воно виходить особливо смачним. Інгредієнти: Житнє борошно - 2 кг Солод зерновий - 2 кг Гречана мука - 700 гр Дріжджі сухіе- 100 гр Вода - 30 л Рецепт пива з гречки Гречану муку можна купити вже готової, але для приготування домашнього пива її найкраще зробити само\nЛюбителі міцних спиртних напоїв дуже добре знають про такий продукт, як гірка медовуха. Цей вид напою відрізняється оригінальним, не зовсім звичайним, смаком гречки і меду. Гречана медовуха з ароматом меду досить міцна - зазвичай вона має 40 градусів і вважається чоловічим напоєм. Приготувати незвичайну медовуху вдома не складно, але будуть потрібні не зовсім звичайні продукти.\nFacebook ВКонтакте Twitter Google+ Однокласники Pocket Мой Мир Surfingbird telegram WhatsApp Viber Копіювати посилання ← підтримай нас репоста Так, так. У неї рідної теж є калорійність, причому по ГОСТу її вказувати повинні всі виробники без виключення. Вивчаючи цю інформацію, я натрапив на дуже сильні домагання, прям наукові суперечки.\nГрузинський міцний алкогольний напій з винограду користується величезною популярністю у виноробів. Виноградний напій має міцність 55-65% і за смаковими якостями не поступається справжньому бренді. Готується чача з мезги винограду - часто вона залишається після приготування домашнього вина. Так як для приготування напою потрібно свіжий виноград, то приготувати її не складе труднощів практично в будь-якому місці, де росте ця ягода.\nFacebook ВКонтакте Twitter Google+ Однокласники Pocket Мой Мир Surfingbird telegram WhatsApp Viber Копіювати посилання ← підтримай нас репоста доброго, доброго всім, хто зайшов до мене на вогник =). Завантажений по самі вуха, ще й свята всякі на носі, тому часу на писанину немає, але я намагаюся з усіх сил не закинути блоговеденія.\n«Пі цзяо» - так називається пиво по-китайськи. Цей термін прекрасно описує і все місцеве пивоваріння: незважаючи на те, що за основу взято європейський шаблон, східні особливості змінили технологію виробництва до невпізнання. Історична довідка. Самі китайці запевняють, що історія пивоваріння їх країни налічує мінімум 9000 років, хоча археологічні дослідження доводять тільки 7000-річний термін.


До 100-річчя з дня народження Павла Ключини | Національний культурний центр України у м. Москві\n« До 200-річчя з дня народження Тараса Шевченка. Презентація шевченкознавчих видань, присвячених славному ювілею Кобзаря\nНовини Опубліковано 26.09.14\nДо 100-річчя з дня народження Павла Ключини\n25 вересня у Національному культурному центрі України в Москві відбувся вечір, присвячений 100-річчю з дня народження Павла Юхимовича Ключини — українського поета, байкаря, журналіста, педагога.\nУ розмові взяли участь члени молодіжної літературної студії “Когорта” і Товариства української культури “Славутич”.\nПавло Ключина народився 8 вересня 1914 року в селі Великий Самбір Конотопського району на Сумщині. У 1931 році закінчив учительські курси, а в 1951 — Глухівський учительський інститут. Працював учителем у сільських школах Сумщини, кореспондентом обласної газети, науковим співробітником Роменського краєзнавчого музею. Ключина — псевдонім байкаря справжнє його прізвище — Павло Юхимович Ключник.\nПерша книжка “Байки” вийшла в 1955 році, того ж року став членом Спілки письменників України. Його твори високо оцінив Остап Вишня: “От і маємо ми з вами ще одного талановитого байкаря! Велика це, товариші, радість”. У творчому доробку Павла Ключини — 11 збірок гумору та сатири.\nПрацював у багатьох жанрах, зокрема частівки, приповідки, епіграми. Автор нарисів про перебування на Роменщині Тараса Шевченка, Михайла Щепкіна, Марка Кропивницького, Марії Заньковецької. Окремі його тексти перекладено білоруською, болгарською, вірменською, польською, російською мовами. Крім оригінальних творів, випустив книжку поетичних переспівів вірменських байок XII−XX ст. “Сила земна” (1971).\nПисав і лірику, що була видана лише після його смерті збіркою “Краплини барв земних”. За спостереженнями Василя Мисика, автора передмови до лірики Павла Ключини, “серцевина її — в сільських мотивах, у картинах рідної природи, у малюнках народного життя”.\nПомер 2 червня 1972 року, похований у м. Ромни на Сумщині. Його ім’ям названо одну з вулиць цього міста. На могилі споруджено пам’ятник роботи скульптора Івана Штанова. У Роменському краєзнавчому музеї постійно діє експозиція про життя і творчість літератора, наукового працівника цього закладу. Ім’я письменника увічнено також на меморіальній дошці, виготовленій для Роменського краєзнавчого музею скульптором Олегом Прокопчуком. У цьому ж музеї зібрані речі письменника, фото, книги. Меморіальна дошка встановлена і на будинку в Ромнах, де минули останні роки життя байкаря.\nПрикметно, що серед студійців “Когорти” є свій байкар, теж уродженець Сумщини — Костянтин Радченя. Залюбленість у цей жанр Костя вже не одноразово демонстрував досконалим знанням історії байки, принципів побудови тексту. Езоп, Федр, Лафонтен, Глібов, Крилов, Глазовий — твори цих авторів він може цитувати годинам напам’ять. Мріє і про власну збірочку, постійно удосконалює вправність у написанні байки. Цього вечора Костя теж із задоволенням долучився до розмови, зачитав свої нові твори українською, російською мовами, а також зазначив, що вже є низка перекладів його байок вірменською.\nНаступне засідання “Когорти” відбудеться 22 жовтня. Йтиметься про українську поезію 1941-1945 років.\nДата: 26.09.14 Розділ: Новини