Стенограма першої сесії: «Духовно-гуманітарний аспект» | Ініціативна група «Першого грудня»\nВ ім’я Боже починаємо. Ваше Блаженство, пані і панове, колеги. Ми зібралися на круглий стіл, який називається «Україна — на шляху до самоусвідомлення». Перш, ніж почати, я хотів би висловити подяку нашим медіа-партнерам, медіа-супроводу, бо подію у прямому ефірі висвітлюють… ось цілий список. У прямому ефірі, точніше в Інтернеті, за нами стежать: «Українська правда», Gazeta.ua, «Кореспондент», сайт радіо «Свобода», сайт газети «День», «Лівий берег», платформа «Політ.UA», громадянська служба «Свідомо», «Главком», «Майдан», «Високий вал» (Чернігів), Zaxid.net (Львів), ZIK (Львів так само), «Остров» (Донецьк), «Погляд» (Тернопіль). Ввечері телевізійний звіт буде транслюватися на каналі ТВі. Щодо порядку денного: група «Першого грудня», як легко зрозуміти, існує більше року, за цей час і особливо за останні дні, в переддень сьогоднішнього круглого столу, я в приватному порядку чув репліки, що група як моральний авторитет (чи один з небагатьох в сучасній Україні), мали би запропонувати якийсь більш актуальний, більш вжитковий, більш приземлений порядок денний для того, щоби українське суспільство, яке опинилося за межами істеблішменту, знайшло би якісь зрозумілі і розумні сценарії для своєї дії. Натомість група «Першого грудня» запропонувала зовсім інший порядок денний, а саме — інституціонувати моральні засади, дефіцит яких відчувається і ще певний час відчуватиметься в українському суспільстві. Я цитую преамбулу з сьогоднішньої Української хартії вільної людини: «Висловити те, як бачимо життєві орієнтири для нашого суспільства, і водночас дати поштовх до об’єднання всіх людей, які хочуть доброго і гідного життя в Україні і навколо неї». І ми спробуємо сьогодні переконатися, що саме цей нібито абстрактний порядок денний з моральних засад разом з тим є тим необхідним кроком, без якого Україна не може рухатися далі. Я надаю слово черговому головуючому ініціативної групи «Першого грудня» панові Євгену Сверстюку для, так би мовити, преамбули.\nПредставлення Української Хартії вільної людини\nХартії з’являються як вісники нових часів і — вісники розриву з минулим. Ми маємо з чим розривати. ХХ сторіччя було запереченням любови і милосердя. Воно явило принцип насильства в теорії і в практиці. І той принцип зазнав краху.\nВожді були особливо жорстокими до українців, що боролися за незалежність. Вожді надималися гординею світового панування. Вони були окрилені перемогами. Кремлівський вождь після перемоги над своїми соратниками, і після перемоги над народом проголосив себе батьком і вчителем всього прогресивного людства. Хіба не було підстав надиматися?\nВождь IІІ Райху покорив Европу. Йому здавалися в полон мільйонні армії, маршали і загони інтелектуалів. Вождь надимався…\nЗневагу до українського народу успадкували також ті кримінальні сили, що нікого не перемагали, а тільки успадкували гасло: »Кто был ничем, тот станет всем». Кримінальні завжди воювали проти українців. Сьогодні вони називають Україну «эта страна» і підписують закон проти української мови. Такий гріх переступу проти Духу не може бути прощеним ні на небі, ні на землі.\nОтже нам є від чого відвертатися. Відвертаємось від імперії, побудованої на утилітарних вартостях. Відвертаємось від методів насильства і лжі. І відвертаємось від карликуватих кремлівських ідей відновлення «імперії зла».\nА отже, повертаємось обличчям до свого народу, до його споконвічних духовних вартостей, заснованих на заповідях любови і служіння задля спільного добра.\nМи свідомі того, що творити може тільки позитивна сила добра, що утвердилася у світі як принцип демократії. В основі її лежить право людини, повага до людини, а також обов’язок людини.\nФактично джерелом того обов’язку залишається давнє нагадування апостола Павла: «Поки маємо час, усім робімо добро». Бо тільки з джерел любови йде енерґія і охота до діяльности —некорисливої і щирої.\n«Вічний революціонер» у І.Франка є тим досвітнім будителем.\nАле, на жаль, дух діє з перервами. Є цілі історичні смуги, антракти в історії, позначені браком творчого духу.\nЗате ми були свідками його спалахів.\nТисячі людей з корогвами по всій Україні на початку 90 -х років.\nПідняття українського прапора біля Київської міськради.\nЛанцюг єднання Сходу і Заходу України.\nАкт проголошення Незалежности України.\nРеферендум за Незалежність 1 грудня 1991 року.\nМайдан 2004 року…\nУ всіх цих акціях кожна людина була більшою, ніж вона є завжди.\nВона була окрилена Духом.\nІ кожен з нас повинен пригадати, коли він ставав вищим за себе і підіймав інших на святу справу.\nУкраїнська Хартія вільної людини, проголошена сьогодні, засвідчує нову сторінку нашої історії — сторінку активних пошуків твердого фундаменту. Потрібна велика сила духу, щоб піднятися над пустелями зневіри і байдужости. Потрібні молоді сили, що сміють і не бояться.\nУкраїна була, є й буде, поки в нас живе енерґія любови. Але нам потрібна докорінна переорієнтація: замість апеляції до влади — запитувати себе, що повинен зробити я? Як маю змінитися, щоб змінювати навколишнє життя? Як можу активно творити і примножувати сили добра?\nВ Україні підіймається широкий рух знизу. Українці здатні до самоорганізації. Зрештою, наш народ завжди стояв морально вище за ту владу, яка ним керувала.\nПеред нами є перспективи відродження — потрібні духовні зусилля. від яких совковій еліті стане ясно, що в Україні є український народ, здатний за себе постояти і виставити рахунок, народ, здатний навести лад.\nВажке те наше повернення до «пережитків минулого», затоптаних в минулому сторіччі.\nНайшвидше повертаються до власности. Повертаються жадібно, як до корита, часто одразу — чотирма ногами.\nПовернення до «релігійних пережитків» повільне, часто соромливе. Від ідолів до Бога — як драбина до Неба. А Церква, яка тримається старих зв’язків з владою лукавого, відштовхує людей замість рятувати їх..\nНайважчим виявилося позірно легке повернення до національної гідности, до національної ідентичности. Примітивний совок ходить в прокладеній борозні, боїться національних обов’язків і сахається гордого самообмеження.\nСовок важко погоджується на найменування вулиці іменем головного командуючого військами УНР Симона Петлюри і залишає на тій же вулиці стару назву Комінтерн — як мішок з брухтом соцбуду. Так йому наче комфортніше.\nСовок бачить портрет гетьмана Мазепи на 10-гривневій купюрі, але називає іменем Мазепи тільки половину вулиці — з остраху перед анатемою, яка безбожно виголошується в Лаврі Гетьманові Мазепі —поряд з молитвою за нього ж як храмостроїтеля.\nСовку легше вдатись до ксенофобії. ніж підійматися до національної гідности і відповідальности. Він не розуміє, що держава без національного обличчя не викликає поваги і довіри. Вона не може бути рівною серед рівних.\nАле природа потроху бере своє, і Бог оберігає первісні форми свого творіння.\nВласне, Українська Хартія і орієнтується на вільну, неспотворену людину.\nВ ХХІ ст. світ для себе несподівано відкрив, що в зоні жорстокої світової війни і голодомору живе добрий і мирний народ — українці, існування яких російська імперія якось замовчує. Навіть Президент Кучма написав роз’яснення «Україна — не Росія». І то правда, яка вселяє надію. Український народ швидко розкріпачується і переймає демократичні принципи. Швидше, ніж його постколоніяльна політична еліта, обтяжена звичками лукавого слуги.\nДля нас важливо не так те, щоб світ нас побачив, як те, щоб ми себе пізнали і повірили в себе. Щоб кожен відчув, що зміни починаються від нього самого. І головне, ті зміни відбуваються передусім у сфері духовній, тобто не в «масовій свідомості», а у моральному визріванні людини до господаря, що колись було зазначено навіть у звертанні: «Пане господарю», «Пане добродію».\nУ нашому світі холодного відчуження і порізнености людей ці старі форми звертання звучать трохи дивно. Але вони творять атмосферу довіри і приязні, що нагадує дух Майдану. То і є природна форма спілкування, яку люди забули в зоні страху, підозри і доносів. Люди відкриті і вільні звертаються один до одного з повагою і доброзичливою усмішкою, що і єднає людську спільноту.\nЛюдині завжди бракує не так інформації, як доброго слова і приязні.\nВласне, в такій атмосфері і пробуджується творча енергія людини та її громадська активність.\nІ Вам дякую, пане Євгене. Я розумію, що в усіх присутніх є текст Української хартії вільної людини, так само як і порядок денний на сьогодні. Отже, функція модерування, так би мовити, суто формальна. Тим не менше, роблячи виклад, я фіксую, що у нас сьогодні три сесії. Перший з них — духовно-гуманітарний аспект, і першим доповідачем є, природно, кардинал Любомир Гузар. Ваше Блаженство, прошу Вас.\nЯ цими днями читаю, а радше мені читають, бо я незрячий, книжечку, яку написала вчителька, що народжена і виховувана на Полтавщині. Книжечка складається з цілого ряду коротеньких оповідань. Але це не видумані оповідання, а радше спогади. Спогади, побудовані на власному пережитті, а воно — в розповідях батьків чи дідусів. І так ці коротенькі оповідання, спогади сягають доволі далеко, аж до часів Голодомору, різного роду окупацій і ближчих уже часів. Я згадую цей факт з дуже простої причини: розповідь, спогади, як я згадав, охоплюють багато-багато десятиліть, але що мене, як читача цієї книжки, дуже-дуже захопило — який ми добрий народ, ми, українці, то треба справді подивляти, які ми добрі. У тих спогадах, які описують дуже-дуже різнородні життєві ситуації, пробивається ота доброта — в такий спосіб, що можна просто подивляти, захоплюватися і Богові за неї дякувати. Одначе в тому всьому є і певна трудність: перечитуючи ці різні оповідання з різних часів, відчувається дуже поважний брак поняття «вільної людини», брак поняття властивої свободи. Безумовно, є свобода в тому всьому внутрі серця, але вона не променює на суспільне життя, громадське життя, навіть і особисте життя. Брак відчуття, що людина, щоби бути собою, вповні стовідсотково мусить також розуміти, що вона є сотворінням вільним. Творець вложив у природу людини поняття свободи, i без цього практичного здійснення… перш усього зрозуміння, а тоді здійснення тої свободи людина в якийсь спосіб, навіть незважаючи на цю дуже-дуже справжню доброту, не є так цілковито досконала. Цього елементу бракує. Тепер же дуже поважне питання, яке перед нами стоїть, — що таке свобода, бо кажемо, людина повинна відчувати і розуміти свою свободу. Але що це є — ця свобода? Можна і треба, властиво, широко розглянути цю проблему і відповісти на це питання. Дозвольте, що я дуже обмежено скажу про це, глянувши в історію України останніх п’яти століть.\nМи в XVI—XVII століттях боролись, здобували свободу, але цікавий момент — козаччина. Оце поняття, не тільки, скажімо, таке літературно недійсне, зв’язане з іншим поняттям — кріпаччина. Козаччина щонайменше в своїх початках була відповіддю на кріпаччину — люди втікали від неволі, гуртувалися, творили свобідні громади, які, в свою чергу, боролися за свободу для себе і для других. Але це була відповідь на переслідування і, можна сказати, що нам треба було довшого часу, щоби підійти до більш досконалого розуміння свободи. Навіть Богдан Хмельницький у своєму особистому житті мав той елемент переслідування, який його штовхнув до дії. Але хіба вже аж Іван Мазепа був би уособленням разом із своїми прибічниками Орликом та іншими, зрозуміння, що таке свобода. На жаль, не вдалося втримати цю свободу. Але маємо другий момент, бо перша третина минулого століття, коли західні області України були під окупацією, і там створилася організація, перше Українська військова організація (УВО), пізніше Організація українських націоналістів (ОУН), яке пізніше ще й завершилося в інших, таких більш, скажімо, військових формаціях, як Українська повстанська армія (УПА). Знову ж — боротьба за свободу. Що мені здається дуже цікавим, що ці приміри, які мені здаються дуже репрезентативними в нашому шуканні свободи, сталися у відповідь на переслідування. Сьогодні ми є в дуже іншому ситуації, коли ми є незалежною державою 20 років, але чи ми вже не збагнули, що таке свобода? – ми ще не осмислили того. Я не знаю, треба було би питати людей, різних людей, чи вони справді розуміють, що це — свобода, чи вони прагнуть свободи, що вони готові пожертвувати задля свободи. Або, можна сказати, ще й таке: чи нам потрібне аж переслідування, щоби ми були свобідними, шукали свободи. Мені здається, що ні. Були ті історичні обставини, так, але сьогодні, мені здається, наш підхід повинен бути абсолютно далеко більш позитивний, а все ж таки — дуже конкретний. Бо ми хочемо бути людьми, ми хочемо бути собою, а не можемо бути собою, як довго ми не є вповні свобідними. Нам же сьогодні ж бракує, мені здається, двох речей: бракує відважного осмислення, що таке свобода. Я думаю, що одним із великих завдань нашого часу, до якого ми хочемо включитися, яке ми хочемо зреалізувати, навіть хоч би й тою ініціативою, якої частиною ми всі є, хочемо осмислити, в глибині зрозуміти, що значить бути свобідним, яке це для нас важливе і що ми повинні робити, щоби оцю свободу духа здобути вповні, тою свободою жити. Отак, нам Господь Творець дав її на те, щоб ми могли при помочі тої свободи бути собою. А пізніше зараз за тим іде друге питання: чи не повинні би ми це робити спільними силами і організувати цю нашу працю, це наше зусилля в такий спосіб, щоби ми спільними силами — всіми — здійснювали оце поняття свободи у нашому власному житті, в усіх аспектах нашого людського життя. Свободa — це не є якийсь люксус, свобода — це є необхідна, конечна частина для здійснення нашої людської природи. А якщо природа кожної одиниці — то значить також і природи спільноти. І ми повинні вважати це нашим справжнім пріоритетом особисто, але також і суспільно. Спільними силами осмислювати і здійснювати оте, до чого ми маємо право, чого ми маємо справжню потребу, щоби бути собою, людьми, щоби бути народом, який живе в державі, яка справді є вільною. Моя пропозиція, якщо так дозволите, скажу, бо не бачу іншої — кращої, так мені здається, я не впираюся, що я маю монополь на мудрість і інакше бути не може, я тільки пропоную, що дальший розв’язок у напрямі справжнього освободження нашого суспільства, розвитку, створення такого середовища, в якому кожний з нас буде вповні задоволений у своїх людських правах і в своїх можливостях розвитку поодиноко і суспільно, є потреба якоїсь програми, добре продуманої, добре осмисленої програми виховання, освіти. Навіть ми, старші, а старших нелегко щось навчити, a все ж таки навіть і ми повинні доложити всіх наших зусиль у тому напрямі, щоби ми і всі покоління, і середнє, і молодше, краще зрозуміли, куди нам іти. А вже хочу особливо підчеркнути потребу такого виховання для наших наймолодших. Бо ж для них ми хочемо будувати оцю державу, розвивати і утверджувати її, робити її справді незалежною, такою, в якій кожна людина буде незалежна не тільки під оглядом політичним чи міжнародним, а під оглядом особистим, людським. Така моя скромна пропозиція, і буду дуже вдячний за ваші реакції. Як Ви вважаєте, чи це є, на Вашу думку, також шлях, яким ми повинні йти? Дуже дякую.\nДякую, Ваше Блаженство. Я розумію, що після Блаженнішого виступати дуже важко, але я закликаю до мужності наступної доповідачки. Пані Оксана Забужко.\nДякую. Шановний пане голово, Ваше Блаженство, шановна громадо.\nМені справді дуже важко виступати. Я наперед перепрошую вас усіх за те, що своїм виступом вимушена буду дещо збити рівень розмови з того високого і шляхетного тону, який тут було задано, і, можливо, дещо спробую увійти в контраверсію з тим, що тут уже прозвучало. Я також почну з сюжету, пов’язаного з учительками, тільки мій сюжет виглядає далеко песимістичнішим.\nУ соціальних мережах за останні кілька тижнів поширювалися фотографії із прекрасної акції — благочинного бенкету Українського католицького університету, з радісними відомостями про те, як відбувався збір коштів на університет, як відбувалася його розбудова і так далі. І ось, повторюю, у Фейсбуку під однією з цих фотографій з’явився коментар, що це класно, як це здорово, як це суперово, – а тимчасом в інших школах відбувається, наприклад, ось таке. І лінк на фотографію, яка мене глибоко потрясла. Фотографію, зроблену в одному з сіл Одеської області, де десь на якесь, невідомо яке, але, очевидно, якесь державне свято, бо на сцені висів жовто-блакитний прапор, учителі вирішили порадувати дітей,- якомога красивіше і врочистіше відзначити цю подію, запросивши на сцену для діток професійну стриптизерку.\nІ на цьому фото під жовто-блакитним прапором – професійна стриптизерка увічу 12-літніх діток, які з величезним інтересом споглядають оцей тріумф гламуру життєвого успіху і соціального престижу, – під наглядом їхніх вчительок, очевидно, дуже гордих з того, що їм вдалося зорганізувати таку прекрасну акцію. І не поспішаймо їх засуджувати. Тому що це те, що впродовж багатьох років демонструється їм з єдинодоступного їм джерела інформації — екрана телевізора – як зразок соціального успіху, престижу і того, до чого треба прагнути. Альтернативи у них немає, іншого вибору у цих людей, у більшості наших співвітчизників, немає.\nУкраїна не володіє своїм інформаційним полем.\nУкраїна не є суб’єктом власного інформаційного поля. І тому я дуже перепрошую, Ваше Блаженство, але я ніяким чином не можу погодитись з тим, що Україна вже 20 років є незалежною. Україна не є незалежною, бо не можна вважати незалежною державу, яка інформаційно собою не володіє, – яка є не «при власній тямі».\nУкраїна тут не виняток. Масова таблоїдизація українських ЗМІ є цілком програмовою політичною і соціальною інженерією, яка в країнах Європейської Унії, де цей процес помітили раніше, отримала цілком уже прийнятий і в академічному середовищі, так би мовити, вживаний «за згодою», за консенсусом, термін — «путінізація ЗМІ». Першими цей термін ввели італійські інтелектуали. Нещодавно і в українському Iнтернеті було опубліковано інтерв’ю з болгарським філософом Ангелом Ґранчаровим, в якому він дуже докладно проаналізував процес путінізації Болгарії засобом ЗМІ, яка відбувалася за останні 12 років, тобто починаючи з 2000 року.\nВ Україні процес відбувався абсолютно аналогічно, і схожим чином він відбувався і в ряді інших країн Східної, а також і Західної Європи, – всюди, де російська енергетична імперія, яка саме з 2000 року почала, як ми знаємо, «вставати з колін», розгорнула дуже енергійну, масовану політику свого впливу, яка полягала і продовжує полягати на двох факторах: контроль за фінансами і контроль за інформацією. Це те, що вміють робити спецслужби, це єдине, власне кажучи, що вони вміють і розуміють під державним управлінням. І цей самий контроль за інформацією є тим інструментом поневолення України, який упродовж 12 років дуже активно діє на наших теренах. Станом на сьогодні процес нашої інформаційної окупації – підкорення, забирання собі основних українських телевізійних і радіоресурсів, основного українського ефіру, – у принципі, можна вважати завершеним.\nЩо таке «путінізація» інформпростору? Насамперед – це його таблоїдизація: «жовті» новини, низькопробний шоу-біз, який останнім часом у нас також майже виключно північносусідського виробництва, передачі з розряду – хто наростив силіконовий бюст, хто зробив пластичну операцію, де кого зарізали, вбили і т. д. Тобто суцільний таблоїд, на тлі якого легко відбувається маніпуляція громадською думкою вже в політичній сфері – шляхом вкидання штучно створених політичних проектів, які імітують політичне життя за тією самою логікою таблоїда – і непомітно здійснюють маніпуляцію думкою українського виборця в тому напрямку, і який вигідний замовникам.\nПовторюю ще раз: на захід од нас, із Болгарією включно, ці процеси аналізуються, про них говориться вголос. У нас чомусь про це мовчиться, тема, з якою більшість фахівців прекрасно знайомі, не виноситься на суспільні дебати. А тимчасом, без розуміння того, що, як казав Хвильовий свого часу, «Темна наша батьківщина», і що її свідомо роблять «темною», без розуміння того, що ми живемо в умовах інформаційної окупації, всі наші дискусії не мають сенсу. Без власного інформполя в країні реально лишаються всього два ресурси, в яких можна публічно говорити про те, про що ми сьогодні говоримо, — це церква і Інтернет.\nЦе два ресурси, які теоретично можуть апелювати сьогодні до людського духа, до свободи, до всіх тих високих цінностей, розтління яких регулярно і системно відбувається в українському інформаційному полі, котре Україні не належить. Без розуміння цих речей, без розуміння тогo, що ми, по суті, станом на сьогодні — Середньовіччя з Інтернетом, тобто без постановки українському суспільству діагнозуйого головної і фундаментальної несвободи – розумової, інформаційної, говорити про свободу індивідуальну – то, безперечно, прекрасно, і важливо, і насущно, бо це завжди насущно, але все-таки попереджати людей про те, що вони живуть в умовах інформаційної окупації і про те, що їм треба навчитися боронитися, виробити, так би мовити, техніку інформаційної безпеки та інформаційного самозахисту для мобілізації своїх духовних ресурсів, без чого не стати по-справжньому вільними людьми, – це,як на мене, таки абсолютно доконечно.\nЯ вже не раз говорила за останні роки, що Україна програла інформаційну війну «за неявкою», тобто до того, як зрозуміла, що вона проти неї ведеться. І що це ситуація, великою мірою аналогічна до, до війни уряду США з індіанами в XIX столітті.: коли з одного боку – важка артилерія і вогнепальна зброя, з другого боку — дротики. Але в тій війні був один дуже зворушливий епізод: у 1862 році в Дакоті, коли плем’я Сіу-Сіу, яке дуже активно оборонялося, усвідомило свою поразку, вожді племені зробили одну потрясаючу річ: зібрали і вивели з обстрілюваних територій дітей, – у супроводі дорослих, на яких покладалося завдання передати цим дітям перекази племені.\nІ в цьому сенсі мені дуже імпонує заклик, який тут уже прозвучав, — звернути увагу насамперед на дітей. Підкреслю: на інформаційний захист дітей, тому що сьогодні ці діти виростають під постійним аудіобомбардуванням «Владімірського централу», і, вирісши, вони вже до кінця своїх днів сприйматимуть ці мелодії як мелодії свого дитинства, які їм асоціюватимуться з теплим, ніжним, щемним і святим, – а так буде, бо та музика, яку ви слухаєте в дошкільному віці, назавжди залишається для вас аналогом вашої чуттєвої, емоційної ідентичності. Пора усвідомити: не може вирости вільною людина, яка в оцьому самому ніжному, трепетному віці слухає шансон, а на шкільному вечорі дивиться стриптизерок.\nВідповідно, моя скромна рекомендація — можу тільки повторити те, що я завжди говорю на зустрічах із читачами, коли хтось з аудиторії, а такі раз у раз знаходяться, питає навпростець: скажіть, як жити?. В мене вже склався повний «список рекомендацій», і я їх повторюю: вимкніть телевізор, побільше читайте хороших книжок, слухайте хорошу музику, побільше гуляйте на природі, побільше дивіться на небо і останнє, найголовніше, — побільше спілкуйтеся з дітьми.\nВочевидь, про інформаційну безпеку говоритиме і наступний доповідач, Лариса Івшина.\nЗадача все ускладнюється. Я хочу подякувати Вам, пане голово і Ваше Блаженство, і всім тим, хто працював над документом, який сьогодні є представлений.\nМені здається, що ці настанови кожен може прочитати і взяти для себе те, над чим би він хотів особливо подумати або до чого більше готовий. З різних причин можна було б говорити про кілька тут важливих думок. Я хочу зосередитися на одній.\nОдне з найважливіших завдань вільної людини — самостійно мислити. І вже сьогодні прозвучала думка про надзвичайну універсальну цінність такого поняття, як свобода. І я би хотіла просто запитати і запросити подумати над тим, чому в нашій історії було немало випадків, коли на шляху до свободи ми потрапляли до більшої несвободи. І якщо навіть недавній приклад, не буду зараз його детально аналізувати, але до 2004 року, до самого Майдану, настрої здебільшого були зосереджені на уявленні про здобуття значно більшої свободи.\nТак само немало питань в публіцистиці і журналістиці були зосереджені на тому, чому на тому етапі, який був паралельний з нами, Грузії вдалося. Бачимо, що цей успіх був нетривалий, але все-таки порівнювали і питали, чому вдалося. Знову-таки, є дуже багато відповідей, і там непроста історія для того, щоб пояснити, чому, і, тим не менше, я хочу наголосити на одному важливому моменті — освіченість лідерів. І в народній пам’яті, що стосується історії, це було добре закріплено в прислів’ї «Від Богдана до Івана не було гетьмана». І мова йшла не тільки про те, коли ми їх описуємо чи читаємо про них як про воїнів. Це були на той час дуже освічені люди.\nНасправді, коли Україна відтворювала свою незалежність, то сама ця цінність великої освіти не була на першому плані. Я можу теж, як і всі ми, добре зрозуміти, чому. Але тепер ця цінність повертається, бо ми живемо в конкурентному світі. Мені здається, що навіть ось недавні меморіальні дні, які пройшли, а наступний рік взагалі буде роком 80-ліття Голодомору… Багато хто говорить про цю найближчу катастрофу і потім все одно, якось ніби через кому, що це одна з наших проблем, яка була такa катастрофічна в XX столітті, але все-таки не береться ця проблема в базу розрахунків, від якої можна відходити і казати: Україна, починаючи від творення незалежності, була нерівномірно зруйнована і нерівномірно врятована. І мені здається, що цей круглий стіл, крім усього іншого, робить добру справу в тому, що це ще один спосіб об’єднати все живе в українському суспільстві в різних сферах, зокрема і в бізнесі, зокрема і серед тих середовищ, які ніколи не думали про це, бо були нерівномірно врятовані ті території, де вони жили, або люди почали думати над якимись більш крупними гуманітарними речами зовсім не так давно.\nТут багато є прикладів. Я хочу навести один показовий, на мій погляд, приклад: один з віце-прем’єрів ще нині чинного уряду, один з тих, хто інколи порушує теми, які загалом для них невластиві. Публічно в пресі говорив про те, що… загалом він часто виступає з антикомуністичних позицій, а тут він сказав, що в той час, коли російські письменники сиділи в ГУЛАГу, українські славили Сталіна. Перша відповідь, можна сказати, що ця людина просто нічого не знає про Україну. З іншого боку, не так легко до недавніх часів було це ретельно і глибоко знати, тому що все те, що стосується великої боротьби, великого спротиву, великої кількості знаменитих політв’язнів, по кількості яких Україна була лідером у СРСР, це не стало тим, що українську спільноту якось примусило подивитися на себе з великою гордістю. І переконати тих людей треба саме цікавими аргументами, перевиданнями, програмами і документальними фільмами, про що ми говорили б краще, якби не стан інформаційного простору, про який Оксана попередньо сказала.\nТим не менше, я гадаю, що на сьогодні і інформація не вирішує все. Є чимало людей які мають багато інформації, але не здатні зробити моральних висновків. Це справді той стан людей, яким можеш стільки говорити про ті ж злочини проти України у XX столітті, вони не готові їх сприйняти. Але треба формувати атмосферу, треба підкріплювати тих моральних лідерів всіма засобами, які є в суспільства для того, щоб зчиняти тиск на середовище. Я абсолютно переконана, що, звичайно, це не найкращий варіант, але коли немає тої держави, яку хотіли мати, а в тому, що її немає, я думаю, більшою чи меншою мірою колективна заслуга, то все-таки треба робити те, що ми зараз можемо.\nУ суспільстві журналістика (про яку я теж могла б сказати дуже багато і детально, але зараз не буду на цьому зосереджуватися) могла би так само зробити більше. І те, що відбувається останнім часом, тому що, мені здається, ці проблеми почали примушувати вчитися солідарності з невеликих якихось починань, а от недавні марші на захист родини Павличенків показали, що суспільство готове до пошуку нового типу лідерів. З певних причин їх не задовольняє уже і опозиція. Я думаю, саме тому, що ми не бачимо ясної відповіді, і так само, на жаль, опозиція не оперує тими уявленнями про сьогоднішній світ, якi би ми хотіли почути від них найперше. Все-таки, це більше — війни за владу… і хоч співчуття суспільства, зрозуміло, на боці опозиції здебільшого, але, тим не менше, ситуація в Первомайську і виступ на ТВі Аркадія Корнацького так само показали, що за типажі зараз потребують уваги суспільства, які це люди. Це ті люди, які в цей час, вже маючи якийсь свій світоглядний досвід, включилися в активну боротьбу за відстоювання своїх і людських прав. Вони активні там вони мають якусь свою кредитну історію, люди все більше вглядаються саме в них. Чи означає це, що ми можемо сказати: так довго, як буде дозрівати цей процес, ми можемо тільки говорити, що ми безпорадні в інформаційному просторі. На мій погляд, треба робити невеликі інструментальні кроки, навіть ті, які ми робимо в газеті [«День»] вже років 15.\nНайперше я хотіла би сказати, що дуже потрібна широка історична самоосвіта. Я вже кілька разів це пропонувала, але мені здається, що виглядає це занадто дрібним заходом як для такого загалу і, можливо, навіть трошки смішним: як так, у плюралістичному широкому світі пропонувати комусь список літератури, але повірте, що це дуже цінна річ, тому що знов-таки ми прийшли з різних світів, з різними багажами, з різних українських світів. І коли ми почали робити свої ТОП-10 книг, які мудреці рекомендують прочитати зараз, або лоції робити для того, щоб у цьому розливному світі інформації людина мала на що спертися, це все-таки теж першочергові питання. Або навіть цьогорічна книга «Бронебійна публіцистика».\nСмішно сказати: я сама до того, щоб прочитати статтю Шевельова «Москва, Маросєйка», йшла дуже довго. Оксана свого часу листувалася з Шевельовим, а я, чесно кажучи, була абсолютно в якихось інших уявленнях про те, що мені було на той час цікаво. І ось для того, щоб так інші не блукали, щоб вони розуміли, що їм найперше потрібно, ми почали робити свої продукти. Тим не менше, це потребує значно більшої кількості людей. А щодо «Москви, Маросєйки» хочу сказати, що багато людей, прочитавши це в газеті, теж здивувалися, казали: ой, як цікаво. Як відомо, Шевельов назвав три вічні українські вороги: Москва, кочубейство і провінціалізм. І я хотіла б ще звернути увагу на те, як сьогодні повертається фраза про Москву — як полюс сили і все таке.\nАле ще є одна історія, з нами особисто, з нашою спільнотою: для нас, мені здається, Москва досі — це не тільки зовнішня проблема, але і внутрішнє питання. Мені здається, що ми, українці, протягом століть не визначилися: ми хочемо бути імперією в тому недозадушеному стані, чи ми хочемо бути республікою. Може, комусь це здається дуже віддаленим, але коли ми обговорювали книжку «Сила м’якого знака», і коли зараз я от читала: «Мину Мазайла» Куліша одночасно поставили в Донецьку і Києві. І там говорять про те, чому українці дуже часто зрікалися себе? Дуже часто тому, що вони переходили на службу до імперії, бо хотіли бути імперським центром. Так от для себе, для внутрішньої дискусії теж часом треба з’ясувати: ми хто у цьому політичному інструментарії?\nІ наскільки справді ми вже повинні перестати займатися проблемами Москви, як це було ще від Феофана Прокоповича, й узятися нарешті за власні проблеми, бо від цього є ще й велике лицемірство. I так само ця тяглість історична повертає нас до необхідності історичної тематики в усіх видах медіа. І я для себе, звичайно, ще багато чого позначила [у записнику], але, щоб не займати так багато часу, я хочу тільки сказати, що крім історичної самоосвіти є ще одна надзвичайно важлива тема — це тема десталінізацїї масової свідомості. І в цьому ми могли би навіть бути союзниками з частиною мислячої Росії, яка давно так само говорить про це.\nНе треба думати, що раз ми були такою країною, яка дуже багато постраждала від сталінізму, то це все визначає. Ви самі бачите, що не визначає. І колись, ще коли був президентом Дмитро Медведєв, його група написала йому великий трактат з цього приводу. І коли йогo читала, я бачила, що він абсолютно багато в чому підходив би до наших реалій, але в нас такого продукту узагальненого не було. Ну там його теж не взяли на озброєння, це нічого не означає, але, тим не менше, ми бачимо, що зараз ця мисляча Росія змагається і за права ув’язнених у Копейську, що існує такий ресурс «ГУЛАГ — нет!».\nВсе це об’єднує нас із тими людьми, які хочуть кращих стандартів в усіх виявах, найперше — свободи. А те, що стосується наших соціологів і досліджень, як я говорила Євгену Івановичу Головасі, що в останніх дослідженнях мені було приємно почитати, що люди Росії, окрім звичних для себе уявлень, що цінністю є достаток, здоров’я, все більше почали говорити про те, що цінністю є розумний простір. Простір розумного в Україні є надзвичайно слабкий, фрагментований і між собою майже не має такої потужної комунікації. Надзвичайно важливо, щоб усі, хто може, приєднував до цього простору інші сегменти розумного.\nДякую, Ларисо. Зараз за регламентом ми можемо собі дозволити, попри те, що графік у нас достатньо щільний, декілька виступів з місць. Єдине, що я нагадую, що все ж таки регламент існує, я собі дозволю встановити таймер для того, щоб особисто не зловживати владою, а хай воно собі тут бібікає, щойно промовець вичерпає ліміт часу. Прошу, якщо є бажаючі.\nЯ, Ярослав Яцків, хочу висловити одну думку, коментуючи попередні виступи. Сьогодні в світі, в Україні спостерігається дивне явище: чим вищі досягнення науки, тим важче їх донести до широкої свідомості. І все це приводить до позанаукових ідей, до примітивізації суспільства, до всього того, що ми зараз маємо в засобах масової інформації, по телебаченню тощо. Один приклад: кінець світу 21 грудня. Ніхто ніколи не каже, а що це за кінець світу і чим він обумовлений. Дуже просто сказати, що це буде Судний день, що це прилетять інопланетяни, щоб налякати людей… А все це, повторюю, від того, що знання про чорні діри, про адронний колайдер, про інші досягнення науки дуже важко донести до людей. Я не буду тут коментувати ні календар Майя, ні чорну діру в нашій Галактиці, можу тільки сказати, що все це абсолютні дурниці і що за життя людської цивілізації вже було таких прогнозів тисячі. На жаль, за останні роки нашого суспільства більше декількох десятків, і всі ми спокійно це пережили. А конкретна пропозиція — долучаюсь до думки про те, що кожен з нас повинен починати з себе, робити конкретні справи. Я і мої колеги, крім своєї професійної діяльності, видаємо журнал «Світогляд» уже більше восьми років, де намагаємося довести до людей, до широких мас ці здобутки сучасної науки, які ми маємо. На жаль, теж маємо, що маємо. Підписка на журнал дуже скромна. Ми можемо собі дозволити 300—400 примірників роздати безкоштовно, а дивує, що передплата мізерна, теж досягає лише декількох сотень примірників. Це одна з причин чи бідності людей, чи відсутності бажання до отримання нових знань для формування розумного суспільства, про що тільки що говорили. Дякую за увагу.\nДякую. Добре, що не згадали про те, що всі ми арії, «ДНК нації», чергова сенсація. Пане Володимир Паніотто. Прошу.\nЯ не зовсім зрозумів, чи ми ще щось можемо сказати до тексту Української хартії вільної людини, чи вона вже закінчена i це документ, який буде розповсюджуватися. Мені здається, що для того, щоб ця Хартія мала певний вплив, треба було би її там пропілотувати на деякій, можливо, невеликій вибірці людей, як вони це сприймають, а потім розповсюджувати. Тому що, в принципі, мені здається, що вона написана більше для Центральної і Західної України і що порядні люди в Східній Україні могли б підтримати все, але от друга частина «Бути українцем», можливо, потребує деякої редакції. Якщо можна було б там всередині, де «водночас сучасне поняття української нації виходить за етнічні межі і є явищем політичним, яке стосується кожного українського громадянина» — це знаходиться всередині цього тексту, і поки людина читає, не зовсім зрозуміло, це її стосується чи ні. Було б добре цю фразу перенести на початок цього розділу, і щоб було просто сказано, що не тільки стосується, а от сучасне поняття української нації охоплює кожного українського громадянина незалежно від етнічної належності. І далі вже все сприймалось би по-іншому.\nДякую, пане Володимире. Я гадаю, що вже в паузі треба буде просто підійти до Секретаріату і це узгодити. А взагалі, що стосується процедури редагування цього тексту, я сам не знаю, яким чином вона відбуватиметься, але разом з цим — це круглий стіл, заради цього ми і зібралися, щоб колективним розумом спробувати щось змінити. Пан Володимир В’ятрович.\nВолодимир В’ятрович, історик. І як історику мені дуже сподобалась фраза Лариси Івшиної про те, що Україна потребує десталінізації. І це справді стосується не тільки минулого, а може навіть не стільки минулого. Ми з вами прекрасно бачимо, що за останні два роки зупинка десталінізації означає сталінізацію України. По суті, пам’ятник Сталіну, який з’явився два роки тому в Запоріжжі, став лише передвісником тих більших процесів, які він символізує. Після появи пам’ятника Сталіну в Україну повернувся не тільки Сталін, але і сталінізм у вигляді поступового придушення свободи, у вигляді того, що в Україні знову з’явилися політв’язні. Отже, справді надзвичайно важливо пам’ятати, що незасуджені злочини минулого є великою спокусою для теперішньої влади використати ті самі методи, які були в незасудженого комуністичного минулого. Дякую.\nДякую, пане Володимире. Пан Сугoнякo, прошу.\nДякую. Вітаю всіх. Я хотів би торкнутися ось якого питання: Хартія вільної людини нам потрібна, крім всього іншого, ще й для того, щоби підняти рівень довіри у суспільстві, тому що довіра — то є соціальний капітал. А якщо він є, то добре. Цей соціальний капітал набагато важливіший, ніж золотовалютний. І підрив довіри в суспільстві є злочин, і цей злочин якраз засвідчується в цій першій частині, яку ми сьогодні розглядаємо, це не політичний, це духовний вимір. Я хотів би сказати, що довіра і віра та соціальний капітал — це поняття одного рівня. Наша політична і бюрократична верхівка не користується, очевидно, довірою в народу, є якась довірливість простаків з нашого народу, але основна маса людей не довіряє цьому. І це є наша ключова проблема. І я хотів би сказати, що ці державні чиновники, високопосадовці, які підривають довіру своїми діями або бездіяльністю, з морального погляду, з погляду духовності мають зразу засвідчуватися тою частиною суспільства, яка тут у цій залі присутня. Я хотів би конкретизувати: якщо в нашому суспільстві з’являється ініціатива, за якою оподатковується, по суті, акт чи факт обміну населенням готівкової валюти у розмірі 15 чи 10 %, то це дуже перегукується з тим, що було 80 р тому, якраз у цей самий час в 1932-му році, коли забирали зерно у селян. Воно нічим не відрізняється. З погляду моралі це є злочин, тому що порушується принцип «не бери чужого», і це торкається в тому числі держави. Це є моральний злочин, і ті люди, які ініціюють такі речі, мають з морального погляду кидати свої посади, бо вони підривають фундамент нашого нормального суспільного життя. Другий аспект цієї самої теми: керівник Національного банку, використовуючи ту структуру, яка була створена в Німеччині українцями, яка створила начебто рейтинг і визнала, що нинішній керівник Національного банку є найкращим серед країн Центрально-Східної Європи. І це потім було поширено за кордоном, а потім ще й у нас розкручено. І потім з’являється інформація: люди дослідили і виявляється, що це ті самі люди, які в 2010 році говорили, що Ющенко і Тимошенко — це націоналісти, а от один тільки кандидат є не націоналіст, і коріння знайшлися. Тобто це є просто введення в оману всього українського суспільства. Це є порушення заповіді або нашого принципу духовного, який звучить так: «Не свідчи неправдиво». Причому це робиться публічно на все суспільство. І якщо суспільство, а особливо його провідна верства і духовна верства цього не помічає, то це означає, що це суспільство мертве духовно. І ми маємо сказати, що такого не має бути в нашому суспільстві, тому що такі дії, коли порушується принцип «Не бери чужого» чи принцип «Не свідчи неправдиво», і це робиться публічно і це рекламується, то цим підривається сама основа можливості існування українського суспільства як такого, тому що соціальний капітал при цьому стає нульовим. І, на мою думку, реакція від ініціативної групи «Першого грудня» на такі дії має бути однозначна. Я свою позицію з цього приводу висловив. Це однозначно: люди, які так себе поводять, не мають права обіймати державні посади, тому що вони руйнують саме суспільство. Дякую за увагу.\nДякую пане Олександре. Я хотів би від імені організаторів нагадати, що у нас сьогодні чотири сесії, хоча пан Олександр казав саме про моральний аспект, але нагадати, що в нас є чотири теми, власне, і заклИкати виступаючих «вбудуватися» саме у свою тему. Прошу.\nІгор Коліушко, голова правління Центру політико-правових реформ. Дякую, пане Юрію, шановні пані і панове. Я також просто репліку хочу сказати з приводу того документа, який ми отримали. Загалом Хартія вільної людини на мене і більшість присутніх справила дуже позитивне і сильне враження, але, тим не менше, отак сидячи і перечитуючи ще раз, виникли думки, а хід дискусії якраз підтверджує, що, можливо, якраз це дійсно ті речі, над якими всім треба задуматися. От дивіться в преамбулі: по-перше, сказано, що аби стати вільною людиною, людині не треба проводирів. Але ж ми розуміємо під вільною людиною, що бути вільною людиною — це не лише зовнішня ознака, яка об’єднує всіх нас за правами, але й внутрішній духовний вибір. А хіба можна здобути внутрішній духовний вибір, не маючи проводирів? Мені здається, тут закралась певна логічна помилка, і це може трактуватися як спроба взагалі умити руки у провідної верстви, яка замість того, щоб бути проводирем для народу, декларує, що для того, щоб стати вільною, людині не треба проводирів. Наступне речення мало би звучати так: «Але найталановитіші лідери, але разом узята інтелігенція не досягнуть успіху, якщо особа не докладе зусиль для того, щоб осягнути щастя і свободу» [у тексті Хартії: «Ані найталановитіші лідери, ані інтелігенція, ані жодна соціальна група не здатні привести людину до щастя і свободи»]. Це було би абсолютно слушним доповненням. Але мені видається не так, як тут. І, без сумніву, цей документ можна було б доповнювати ще багатьма такими, можливо, більш точними речами. Я просто закликаю до того, щоб організувати якесь ще його додаткове редагування. Наприклад, в 9-му розділі речення «Нам потрібна докорінна реформа місцевого самоврядування і регіонального розвитку». Правильна теза, тільки так говорять всі. Так говорить президент Янукович, так говорять представники Партії регіонів і представники всіх інших партій. Тільки під реформою місцевого самоврядування всі розуміють щось своє. Напевно, треба було б в такому документі дати якісь орієнтири, для чого нам місцеве самоврядування. Якщо б у такому ключі була б ще можливість працювати з цим документом, я був би готовий подати пропозиції і, напевне, багато з тут присутніх. Дякую.\nДякую, пане Ігорю. Прошу, ще два виступи, і потім ми переходимо до наступної сесії. Будь ласка.\nТарас Плахтій, Львів. Шановні колеги, з погляду організаційної поведінки Хартія є набором поведінкових схем і стратегій, які би ми хотіли, щоб українці проявляли в повсякденному житті. Проте в умовах існуючої системи ці стратегії всі є програшними, і успішними є стратегії якраз ті, які проявляють ті, хто фальсифікував вибори, і ті владні еліти, які утримують владу. Для того, щоби пропоноване в Хартії стало успішними стратегіями, треба змінити систему. Основним параметром, який змінюється в соціальних системах, є її структура. І тому нам треба почати з власних середовищ, з самих себе, змінити структуру нашої взаємодії для того, щоб ми в тих умовах як елітна група могли проявляти пропоновані поведінкові схеми і ми були би успішними як сукупність людей. І тоді, як ми покажемо, що такі поведінкові схеми і стратегії є успішними, їх почне копіювати широкий загал і вони поширяться швидко по всій Україні. Дякую.\nДякую. Так, пан Олександр Палій.\nОлександр Палій, політолог, історик. Насамперед я хотів би сказати, що, погоджуючись з певними зауваженнями пана Паніотто і пана Коліушка, все ж я хотів би відзначити, що мене дуже приємно здивувала ця Українська хартія вільної людини. Вона цінна тим, що вона вихопила практично такі дуже глибокі архетипи національні, які властиві для України, якими ми можемо пишатися, які є престижними, тобто це волелюбність… і той факт, що насправді суспільство повинно зараз усвідомити, що боротьба йде не між якимись елітами, а боротьба йде всередині кожної людини, і тилу в цій боротьбі немає насправді. І тому я дуже вдячний і скажу, що можу підписатися практично під кожним цим словом із задоволенням, але, можливо, для того, щоб урівноважити те зауваження, яке сказав пан Паніотто, мені здається, що нам би оце поняття «українці» чи «українського народу» треба виводити з самовизначення, тобто з того факту, що політичним українцем і українським народом є ті, хто вважають насамперед Україну своєю батьківщиною. І з такого розуміння України ми інтегруємо абсолютну більшість, понад 90 % нашого населення, тобто будемо мати дуже велику міру цієї гомогенності, яку ми намагаємося зробити. Не мовної, не етнічної, а політичної і ментальної, і це навіть набагато важливіше в нинішніх умовах, — лояльність до держави. Що я хотів би сказати, що, можливо, треба було б зробити. Мені здається, що з цих українських національних архетипів оця волелюбність дуже правильно тут відображена і особистий вибір дуже правильно відображений, але в нас дуже довго була така проблема, що знищували здатність до організації. Тобто знищували тих людей, які були вогнищами кристалізації. Починаючи від релігії, церкви і священиків і закінчуючи бізнесменами, куркулями, грубо кажучи, які могли навколо себе організувати процес. І зараз у нас є велика проблема, що група «Першого грудня» дуже правильно декларує ці цінності, але треба, якщо є така можливість, спробувати в той час зробити якийсь крок до самоорганізації, до організації того, чого нам дуже на сьогоднішній день не вистачає. Тому що сили в українського народу на усвідомлення того, що він хоче бути господарем, він любить свободу і він не хоче, щоб над ним хтось був, сили в нього на це є, а сили на те, щоб зробити реальні кроки, об’єднатися і вивести Україну на зовсім іншу парадигму розвитку і на зовсім інші рубежі, цього, на жаль, не вистачає. Це, власне кажучи, все. Дякую.\nДякую, пане Олександре. Я перепрошую, оскільки графік іде, одна репліка від члена ініціативної групи. Пан Мирослав Маринович. І потім ми переходимо до наступної сесії, а там уже будемо включатися.\nЯ хотів би відреагувати на те, що сказав пан Тарас Плахтій про успішність. Очевидно, ця тема потребує більшого обговорення, бо теза про успішність вимагає розшифровки того, які критерії успішності. І я хочу нагадати дисидентський час. Андрій Амальрік свого часу сформулював дуже правильний висновок про сутність дисидентства. Він сказав, що дисиденти — це люди, котрі в невільній державі почали поводити себе так, наче вони вільні люди. Чи це успішна модель? Без сумніву, це модель неуспішна, оскільки вона закінчувалася в тюрмі. Але з іншого боку, це, безсумнівно, успішна модель, тому що вона задавала нові правила гри. Отже, нам сьогодні потрібен приблизно такий самий ефект. В аморальному суспільстві, в суспільстві, де діє аморальна більшість, нам потрібна готовність діяти відповідно до моральних принципів за умови, що на початку це може бути неуспішним проектом, хоча врешті-решт ми віримо, що це може задати нові правила гри. Дякую.


Житель Чернігівщини потрапив у п’ятірку кращих на змаганнях вальників лісу\nОчікувані 22-і Всеукраїнські конкурс-змагання вальників лісу відбулися на базі ДП «Тетерівське лісове господарство» Київського обласного і по м. Києву управління лісового та мисливського господарства.\nУчасть у змаганнях від Чернігівського обласного управління лісового та мисливського господарства взяв переможець обласних змагань, звалювальник лісу ДП «Холминське лісове господарство» Сергій Щуліпенко.\nЗагалом, участь у цьогорічних змаганнях взяли 28 команд професіоналів, що представляли 21 область та 5 команд юніорів.\nЗа результатами п’яти етапів конкурсу С.В. Щуліпенко посів високе п’яте місце з результатом 1500 балів. Це найвище досягнення за всі роки його участі у Всеукраїнських змаганнях звалювальників лісу.\nЧИТАЙТЕ ТАКОЖ: У лісовому господарстві на Чернігівщині врятували вовчка лісового


Ляпас поліції: незаконно збудована база відпочинку попри відкриті кримінальні справи продовжує функціонувати | Новини\nЛяпас поліції: незаконно збудована база відпочинку попри відкриті кримінальні справи продовжує функціонувати\n19:00, 25 липня 2016 р.\nНавесні правоохоронці повідомили про арешт незаконно збудованої бази відпочинку у Касперівському заказнику та відключення їй води і світла. Утім, як виявилось, відключення комунікацій бізнесмен оскаржив. І сьогодні ніщо не заважає йому приймати відпочивальників, повідомляє 20 хвилин.\nВід запитань про арешт майна, про кримінальну справу місцевих розпирає на сміх. Згодом пробуємо випитати про роботу бази і у працівників із сусідніх будиночків для відпочинку, розпитуючи про можливості для релаксу. Ті згадують базу відпочинку «Аквамарин».\nКажуть, що це загалом найкраще облаштована база із всіма зручностями. Але додають, що просто так не зайдеш – відразу ж охоронці запитують, хто і чому прийшов. Утім, уточнюючим запитанням «Чи точно працює база? Там же кримінальна справа» зводимо нанівець увесь діалог. Сусіди ледь стримують сміх. Адже все і так говорить за себе.\nНагадаємо, чернівецькі бізнесмени захопили землю на території Касперівського ландшафтного заказника. Житель Чернівецької області Богдан Савчук, маючи лише права власності на літній будиночок, житлова площа якого – 52,9 кв м, перетворив його на простору базу відпочинку. Будувався, розширявся, укомплектовував базу без усіляких дозволів. У підсумку – захопив 0,8758 га. Не припиняв розширення навіть під час відкриття кримінального провадження у 2013-му. У 2015 році справу правоохоронці „дотиснули” не без втручання громадськості. У травні 2016 року передали її до суду. Причому, як повідомили правоохоронці, на базу наклали арешт – 19 квітня суд заборонив відчужувати майно, розпоряджатись, а також користуватись ним. Це планували реалізувати шляхом відключення будинків та споруд на території від електро- та водопостачання. Надалі інформація про чернівецьких бізнесменів, імовірно, втратила актуальність і зникла з масового обговорення.\nУтім, як виявилось, навіть будучи власником бази відпочинку і не будучи підприємцем, не маючи жодного дозволу, можна позмагатись за майно. Що і зробив підозрюваний. Він звернувся в Апеляційний суд, і 4 травня той суд скасував квітневу ухвалу, а виніс нову, якою частково задовольнив позов.\nСуть її зводиться до того, що хоч арешт на майно накладають, але шляхом заборони відчуження та розпорядження (!). Тобто забороняють продавати, передавати те, що теоретично не може бути продане чи передане, оскільки пан Савчук і так не має жодного права.\nНатомість про відключення води, світла і т. д. і мови нема. Це автоматично дозволяє базі працювати далі. Чи правоохоронні органи не доопрацювали, чи суд виявився найгуманнішим у світі, ми поцікавились у незалежних юристів. Виявилось – і перше, і друге.\nрім того, пояснили юристи, вимоги про відключення води та електрики і справді виглядають абсолютно необґрунтованими. У кримінальних справах кожну вимогу та обставину треба доводити, інакше будь-яке недоведення або сумнів у доведеності має (і це імперативна норма) трактуватись на користь підозрюваного - це пряма вимога європейського законодавства, а тепер і українського.\nДо слова, як стало відомо на момент виходу матеріалу, провести перевірку 17 липня представникам інспекції не вдалось. Її провели уже 22 липня. Вимог припису він не виконав. Його повторно зобов'язали привести документацію у відповідність до вимог містобудівного законодавства.\nЛяпас правоохоронцям: незаконно збудована база відпочинку попри відкриті кримінальні справи продовжує функціонувати


Після футболу на Євро-2012 – бокс через «мовний закон» (європейська преса)\n04 грудня 2020, Київ 20:12\n06 липня 2012, 16:10\nГазети також пишуть про Кіпр, який, головуючи нині в ЄС, просить грошей і в Брюсселя, і в Москви\nУ київській політиці після футболу почався бокс, пишуть далі газети про ситуацію в Україні після ухвалення в парламенті «мовного закону». А український російськомовний письменник Андрій Курков, пояснюючи західному читачеві важливість української мови для українців, захищає свою російськомовність. Іще однією темою європейської преси став Кіпр, який, головуючи нині в ЄС, просить грошей і в Брюсселя, і в Москви.\nУспішне проведення Євро-2012 об’єднало українців на хвилі національної гордості, але сподівання, що чемпіонат також підтримає політичну гармонію в розколотій країні і посилить довіру інвесторів, отримали удар по голові, і то буквально, пише британський щоденник Financial Times про протести й сутички в Україні після ухвалення «мовного закону». Пам’ять про чемпіонат уже відступає, і оглядачі знову можуть спокійно зосередитися на «темному боці» України. Поспішливе пропихання суперечливого закону в парламенті виглядало як неприхована спроба владної Партії регіонів збільшити свою підтримку серед російськомовних у своїй політичній вотчині на сході України. І заворушення, які спалахнули в середу, за чотири місяці до парламентських виборів у жовтні, майже напевно означають початок нового довгого і агресивного кола політичних кампаній, у яких інтереси іноземних інвесторів матимуть низький пріоритет. Видання наводить останній аналіз інвестиційної компанії Dragon Capital, яка вважає, що цього року традиційного літнього затишку в українській політиці не буде, і в центр політичної сцени ще до офіційного початку виборчої кампанії виходить політична конфронтація. Автори статті вважають, що українцям варто б якийсь час обговорити і переварити наслідки Євро-2012 для їхньої країни. Але в той час, як поляки вже почали мріяти про те, щоб прийняти чемпіонат світу 2020 року, українці змушені забути про футбол і зосередитися на політиці, а це не дуже приємне видовище, пише Financial Times.\nІнший британський щоденник, Guardian, друкує статтю українського російськомовного письменника Андрія Куркова, який нагадує іноземному читачеві цілий перелік прямих і непрямих заборон і утисків влади, яких зазнавала українська мова в Російській імперії, а потім в СРСР. Тому ясно, чому українці вважають статтю Конституції, що українська є єдиною державною в країні, за свій найважливіший здобуток за часи незалежності, вважає автор, пояснюючи причину протестів проти ухвалення «мовного закону». Навряд чи станеться нова Помаранчева революція, додає він. Але політизація мови в Україні триватиме, прогнозує Андрій Курков, і в майбутньому інтелігенція муситиме публічно висловити свою позицію з цього питання. За словами автора, останні років 15 він, російськомовна людина, перебуває під тиском почати писати свої твори українською, але відмовився піддатися на цей тиск, хоча й цілком задоволений, що українська мова – єдина державна.\nІще однією гарячою європейської преси є Кіпр, який, ставши на чоло ЄС і одночасно попросивши в Євросоюзу фінансової допомоги, як з’ясовується, хоче тепер отримати кредит ще й від Росії.\nЗокрема, британська Financial Times пише: якщо європейські лідери сподівалися, що Кіпр використає свою чергу головувати в Євросоюзі, щоб дати знати, що він порве зі своїми давніми покровителями в Москві, то вони помилилися, як чітко дав знати президент Кіпру Дімітріс Хрістофіас, комуніст, який отримав освіту в Росії, заявивши, що його уряд далі проситиме кредиту для порятунку економіки в Кремля. Газета повідомляє, що британські урядовці навіть розглядали можливість надати Кіпрові такий кредит на двосторонніх засадах, на додачу до обговорюваного нині пакета допомоги від усієї зони євро, частково й для того, щоб зупинити стрімкий рух Кіпру в обійми Москви. Автори статті нагадують, що росіяни є власниками значної частки з суми в 22 мільярди євро, яку тримають у банках Кіпру клієнти з-поза меж єврозони, і що минулого року Кремль уже надавав Нікосії кредит на 2,5 мільярди євро.\nІталійська ж La Stampa додає, що Брюссель для того, щоб надати Кіпрові зі свого фонду порятунку рятівну суму від 5 до 10 мільярдів євро, вимагатиме від нього реформ і, можливо, й підвищення до 10 відсотків корпоративного податку, нинішня низька ставка якого дала Кіпрові відносний добробут останніми роками завдяки мільярдам, які притекли з Росії. У двері ж Москви комуніст із Нікосії стукає тому, що вона, надавши кредит у 2,5 мільярди євро, запросила нижчий відсоток і не висунула ніяких умов. Деякі європейські оглядачі побоюються, що Кіпр не зможе повернути його і перетвориться на «червоний острів», залежний від Москви. Хрістофіас же заперечує це, кажучи, що Росія – друг Кіпру, яка веде з ним справи, не вимагаючи за це нічого.


Кримська влада лякає арештами в Україні охочих отримати український біопаспорт\n21 Червень 2017, 22:49\nПідконтрольний Кремлю віце-прем'єр анексованого Криму Георгій Мурадов заявляє, що жителям півострова, які збираються оформити український біометричний паспорт для виїзду за кордон, загрожують арешти на материковій частині Україні.\nПро це Мурадов сказав 21 червня в ефірі радіо «Спутник в Крыму», повідомляє «РИА Новости Крым».\n«Хочу попередити всіх людей, що це не просто відверта провокація, а ще й велика небезпека. Половину зачистять, заарештують, а потім люди плакатимуть і говоритимуть: «Що ж я наробив?!» Не можна піддаватися на ці провокації», – висловив свою думку Мурадов.\nРосійський віце-прем'єр Криму вважає, що рішення кримчан їхати за біометричними паспортами на материкову Україну означатиме зраду «вибору» на невизнаному світом «референдумі» 16 березня 2014 року.\n11 червня набрала чинності візова лібералізація для українців при короткотермінових подорожах до країн ЄС і «шенгену» (до 90 днів впродовж кожних 180 днів без права працевлаштування). Безвізовий режим стосується всіх держав-членів Європейського союзу, крім Великої Британії й Ірландії, а також країн «шенгенської зони» з-поза меж ЄС. Цей режим наразі не стосується так званих «заморських володінь» Нідерландів і Франції.


★Рогволод★[Безкоштовно] дізнатися значення імені Рогволод на сайті Імена Світу. Дізнатися значення імені Рогволод. Значення імені Рогволод. Рогволод значення імені. Походження імені Рогволод. Таємниця імені Рогволод. Тлумачення імені Рогволод. - Імена Світу.\nГоловна » Алфавіт імен » Ім'я Рогволод\nУ імені Рогволод існує кілька варіантів:\nРогволод - в російській мові, чоловіче повне ім'я.\nРогволод - в українській мові, чоловіче повне ім'я.\nРогволод, в російській мові, чоловіче повне ім'я.\nКраткое значение имени Рогволод.\nЗначення чоловічого імені Рогволод поки немає.\nКраткие формы имени Рогволод:\nРогволод, в українській мові, чоловіче повне ім'я.


На місці карстової печери утворився величезний провал – Український вартовий\nНа місці карстової печери утворився величезний провал\n02.10.2017 Simon Залишити відгук\nВчора, 1 жовтня, вночі біля Трускавця (Стебник) сталося обрушення карстової печери в колишніх місцях видобутку солі. Утворився величезний провал, який, на щастя, знаходиться не надто близько від населених пунктів і метрах в 500 від дороги.\nЯк вважають місцеві дослідники, це не природні, а техногенні наслідки, отримані від невмілого і недбалого використання підземних надр, які не тільки псують природу (очікувати водойми – дивно і безглуздо), але і являють собою небезпеку для людей. Хоча, як вважають оптимісти, це може принести своєрідний приплив труістов-екстремалів в регіон.\nПодібні провали є на Закарпатті, теж на місці видобутку солі, – в Солотвині. Але там ситуація складніша: прямо на краю провалу – будинки місцевих жителів.


Смартфон Motorola One Zoom - переваги і недоліки (IT технології) | Поради щодо вибору кращих товарів і послуг.\nКожен бажає придбати телефон своєї мрії, який дозволить насолодитися новими можливостями. Людей часто тягнуть новинки від великих компаній, що випускають надійні мобільні пристрої. І часом так складно вибрати, який же фірми краще придбати жаданий гаджет. В даний момент анонсується цікава модель старожила серед виробників смартфонів - Motorola One Zoom.\n1 Трохи про компанію\n2 Огляд смартфона Motorola One Zoom\n2.5 Операційна система\nMotorola Inc. створювала мобільні телефони ще в 80-і роки минулого століття. Багаторічна історія цієї колись американської компанії дозволяє довіряти якості продукції, що випускається, не дивлячись на невдалі проекти і поглинання китайським Lenovo в 2014 році.\nСкладно забути чудо техніки з відкидною кришкою, яку вперше побачили жителі нашої країни у фільмі "Кримінальне чтиво". Motorola Micro TAC - канонічний прототип стільникових телефонів XXI століття.\nТак, Lenovo поглинула Motorola, і ходять чутки про те, що компанія зазнає збитків. Але на ділі вона випускає флагманські моделі, які викликають інтерес. Китайці впритул зайнялися реанімацією всесвітньо відомого бренду і намагаються випередити конкурентів, створюючи цікаві моделі. Популярність моделей смартфонів компанії Motorola обумовлюється декількома факторами такими як: надійність, продуктивність і яскравий дизайн.\nОднією з останніх анонсованих новинок є Смартфон Motorola One Zoom. Розглянемо її гідності, недоліки і розберемося за ціною.\nОгляд смартфона Motorola One Zoom\nПоки офіційної інформації найближчим часом не передбачається, але за інсайдерськими даними відомо:\nМережа технології GSM / HSPA / LTE\n2G діапазон GSM 850/900/1800/1900 - SIM 1 & SIM 2 (тільки модель з двома SIM-картами)\n3G діапазон HSDPA 850/900/1900/2100\n4G діапазон LTE (не вказано)\nшвидкість HSPA 42.2 / 5.76 Mbps, LTE-A (5CA) Cat18 1200/150 Mbps\nкорпус Розміри (мм) 158.7 x 75 x 8.8\nSIM Одиночна SIM-карта (Nano-SIM) або дві SIM-карти (Nano-SIM, dual stand-by)\nдодатково Захист від бризок і пилу\nдисплей Тип екрану Ємнісний сенсорний екран Super AMOLED, 16M квітів\nРозмір діагоналі 6,2 дюйма\nДозвіл 1080 x 2340 пікселів, співвідношення 19,5: 9 (щільність ~ 416 ppi)\nзахист Corning Gorilla Glass (незазначена версія)\nчіпсет Qualcomm SDM855 Snapdragon 855 (7 nm)\nпроцесор Octa-core (1x2.84 GHz Kryo 485 & 3x2.42 GHz Kryo 485 & 4x1.78 GHz Kryo 485)\nпам'ять Слот карти пам'яті microSD, підтримка до 256 GB\nВбудована (Гб) 128\nОперативна пам'ять (Гб) 8\nтилова камера четверная 48 Мп, f / 1.6, (широкоугольная), 1/2 ", 0.8мкм, PDAF\nОсобливості Двох-світлодіодна двоколірна спалах, панорама, HDR\nВідео 2160p @ 30fps, 1080p @ 30 / 60fps\nФронтальна камера одиночна 25 Мп\nВідео 1080p @ 30fps\nзвук динамік Так\nроз'єм 3.5мм да\nдодатково Активне шумозаглушення з виділеним мікрофоном\nпідключення WLAN Wi-Fi 802.11 a / b / g / n / ac, двохдіапазонний, Wi-Fi Direct, hotspot\nGPS Так, спільно з A-GPS, GLONASS, BDS\nUSB 3.1, Тип-C 1.0 реверсивний роз'єм\nОсобливості Сенсори Відбиток пальця (під дисплеєм), гіроскоп, акселерометр, датчик наближення, компас\nбатарея Тип Незнімна Li-ion\nзарядка Швидка зарядка акумулятора\nінше колір Чорний, Коричневий, Фіолетовий\nЦіна Близько 430 євро\nВ продовження розвитку лінійки смартфонів середнього класу One, компанія Motorola оголосила про випуск нової моделі One Zoom. Хоча по суті ця модель вже з'являлася в поле зору поважної публіки, але під ім'ям One Pro. Така секретність наводить на думку, що мотороловци готують сюрприз. Поглянувши на опубліковані характеристики смартфона з упевненістю можна сказати, що представники компанії розробника приховали пару козирів у рукавах до офіційної презентації на IFA 2019, де будуть показані і інші новинки мобільних пристроїв.\nГоловна «родзинка» смартфона - камера з роздільною здатністю 48 Мп. Погодьтеся, смартфони з четверний камерою не так часто зустрічаються в продажу. А якщо врахувати, що модель не перебуває в ціновому преміум-діапазоні, то це хороша заявка на комерційний успіх.\nЗгідно з інформацією, злитої в мережу, фокусна відстань становить від 13 до 81 мм, розмір пікселя 1,6 мкм. На додаток до основного модуля будуть працювати камери 12 і 8 Мп, а 5 Мп камера додана в якості датчика глибини.\nОчікується, що в смартфоні стане використовуватися технологія комбінування, яка об'єднує захоплену інформацію з усіх камер для отримання остаточного зображення - чотирьох пікселів матриці в один піксель готового знімка, що дозволить підвищити якість зйомки в умовах низької освітленості. Відгуки про дану технологію у інших виробників підтверджують її ефективність.\nХарактеристики тилової камери вражають:\n48 Мп основною модуль;\nгібридний зум до х5;\nширокоформатний камера з кутом огляду 117 °;\nЦе свято для любителів фото-і відеозйомки.\nЗавдяки двокольорового двох-світлодіодному спалаху вийдуть ідеальні фото при будь-яких умовах освітленості, навіть темної ночі. Щоб повною мірою оцінити всі можливості камер, потрібно дочекатися офіційної презентації на IFA Berlin 2019. Тоді стане точно відомо, як телефон фотографує вночі, вдень, в різних режимах і про можливості автофокусування. Експерти, з задоволенням розглянуть приклади фото і розберуть їх на предмет фокусування на дрібних деталях і глибину різкості на ефекті боке.\nЛюбителів Селфі порадує фронтальна камера з роздільною здатністю 25 Мп.\nКамера в цілому.\nЗа форм-фактору є звичайним рядовим смартфоном розмірами 158,7 x 75 x 8.8 мм. Вага даного апарату в опублікованих даних не вказується, але повинен бути на рівні 170-190 гр.\nСудячи з наданим зображень, корпус виконаний з алюмінієвого сплаву, і головною відмінною рисою буде трохи виступає над рештою поверхні задньої кришки модуль камер з логотипом Motorola. Рішення трохи спірне. Так, виділити в маркетингових цілях блок камер необхідно, зовнішній вигляд стане незабутнім. Хоча наявність четверний камери вже само собою є відмінною рисою даної моделі.\nЩе однією причиною цього положення є той факт, що блок камер не вміщується по товщині на задній кришці. Але при такому розташуванні цей модуль є опорним майданчиком, і постійно буде тертися, дряпатися, бруднитися. Неприємно усвідомлювати, що головна "родзинка" моделі - блок камер, буде знаходитися у фізичному контакті з навколишнім оточенням. Зліва від блоку камер, врівень із задньою кришкою розташовуються два світлодіоди спалаху.\nФірмовий логотип, якщо судити по фото, оснащений підсвічуванням, яка залежить від кольору корпусу самого апарату. Можливо, в ньому буде вбудований сенсор відбитка пальця, тому що в специфікації така опція вписана. Виробник вказує на те, що сенсор знаходиться під дисплеєм, але на екрані блокування не відображено відповідна іконка. Виникає питання: як буде відбуватися розблокування і куди помістили сканер розробники.\nВиробники пропонують три варіанти забарвлення корпусу:\nОкремою подяки гідний jack 3,5 мм. Незважаючи на потужний тиск "бездротового лобі", яке безжально викидає на смітник історії такий потрібний роз'єм, компанія Motorola дослухається молитвам меломанів і залишає його. Нехай він морально застарів, нехай дроти від навушників постійно плутаються, але зате провідні навушники не розрядяться в самий невідповідний момент. Також можна під'єднати до смартфону простеньку аудіосистему і насолодитися гучним звуком.\nроз'єм 3,5 мм.\nвиступ на задній кришці.\nПеред нами динамічний AMOLED - ємнісний сенсорний екран, діагоналлю 6,2 дюйма з роздільною здатністю 1080 x 2340 пікселів, здатний відобразити 16 мільйонів відтінків. І це правильне рішення виробника: не застосовувати IPS матрицю, а забезпечити найбільш барвисте відображення картинки.\nНа сонці дисплей здивує відмінною видимістю і читаністю. Нехай щільність пікселів на дюйм не найвища на сьогоднішній день ~ 416 ppi, але якість відображення картинки на висоті.\nУ верхній частині екрана по центру на виступі, який не сильно скоротила площу, розташовується селф-камера з роздільною здатністю 25 Мп. Що є також сильним аргументом "за" у любителів робити високоякісні знімки і відео. Захищає же все це пишність скло Gorilla Glass.\nАле компанія Motorola все-таки заощадила. Співвідношення розміру сторін екрану всього 19,5: 9. До повноцінного «кіношного» формату не вистачило всього-то нічого - на кілька міліметрів збільшити екран у висоту. Хоча для перегляду фільмів все одно підходить.\nАле у виробника є зацікавлений погляд: хочете дозвіл 21: 9? У бренда є смартфони з відповідним функціоналом: One Vision і One Action - купуйте. А покупцям даної моделі залишається лише споглядати чорні смужки на понад широкоформатних відео.\nспіввідношення сторін 19,5: 9.\nУ заявлених технічних характеристиках фігурує процесор Snapdragon 855. Це свіже пристрій, обладнання на його базі стали випускати тільки в 2019 році. Цілком розумне рішення для смартфонів, які претендують на місце трохи вище середнього класу.\nНехай це не сама флагманська модель в лінійці виробника, але спритний процесор не змусить користувача розчаруватися в процесі щільного знайомства зі смартфоном.\nПродуктивний кристал без проблем впоратися із записом відео, обробкою фото. Його сміливо можна рекомендувати для активних ігор. Якщо розглянути докладніше характеристики "каменю", то ставати зрозуміла і сама концепція one zoom. Компанія Motorola вирішила по максимуму використовувати той потенціал, що заклали в його архітектуру виробники:\nпроцесор підтримує камеру з максимальною роздільною здатністю 48Мп, додаткову камеру 25 Мп, і п'ятикратний зум, а також абсолютно всі інші характеристики процесора знайшли своє втілення в даному смартфоні;\nв опублікованій інсайдерами інформації повідомляється про наявність 128 Гб вбудованої пам'яті, яку можна розширити завдяки слоту microSD. Також підтримуються карти ємністю до 256 Гб. ОЗУ становитиме 8 Гб;\nємність батареї попередньо не вказана, відомо лише, що це буде незнімний Li-ion акумулятор.\nСпираючись на популярні моделі кращих виробників зі схожими характеристиками, можна припустити, що ємність батареї буде на рівні 3500-4000 мА / год. Автономність при цьому складе до 11 годин активного інтернет-серфінгу і перегляду відео. Швидка зарядка акумулятора - це ще одна функція, яка зверне на себе увагу при покупці девайса.\nДля синхронізації з комп'ютером і зарядки використовується роз'єм USB 3.1 Type-C.\nТут без варіантів - Android 9.0 pie, найостанніша випущена на сьогоднішній день з добре вивченим і пропрацював інтерфейсом. Хоча з урахуванням презентованої в березні 2019 року beta-версії android 10.0, ймовірність, що світ побачить "десятку" на даній моделі вкрай велика.\nАпарат не можна віднести до недорогих і бюджетним варіантам- статус камерофон не дозволяє. За попередніми даними середня ціна Motorola One Zoom на європейському ринку буде в районі 430 євро. Скільки коштуватиме в Росії, теж поки невідомо. Попередньо замовлення ще немає, до рітейлерів апарат не надходив.\nНа питання, де вигідно купити смартфон відповісти складно, на даний момент з Motorola One Zoom пов'язаний тільки магазин Amazon.\nУ кожного великого виробника смартфонів є в лінійці моделі-камерофони. Немає нічого дивного, що компанія Motorola не захотіла залишитися осторонь і пропонує модель One Zoom. Головним критерієм при виборі даної моделі є камера, інше вторинне. Наданий набір характеристик робить цю модель привабливою в плані покупки. Звичайно, є ще питання з використовуваних матеріалів, якості фото і комплектації. Але вже зараз зрозуміло, що Motorola One Zoom потіснить аналогічні популярні моделі інших виробників.\nДо лінійці вже випущених смартфонів Motorola One і Motorola One Power додалася новинка, яка була представлена 15 травня - Motorola One Vision. У Китаї ж смартфон буде продаватися під назвою...\nСмартфон Motorola Moto Z4 Force - переваги і недоліки


Вітаємо колектив Академії з видатною нагородою «Лідер наукової діяльності»\n1 березня 2012 року у Виставковому центрі «КиївЕкспоПлаза», (м. Київ, вул. Салютна, 2 Б, ст.м. Нивки, павільйон №1, сектор «D») Міністр освіти і науки, молоді та спорту України Д.В. Табачник, Президент НАПН України В. Кремень та представники оргкомітету урочисто відкрили Третю Міжнародну виставку «Сучасні заклади освіти - 2012», де Харківська національна академія міського господарства приймала активну участь у оголошених тематичних конкурсах і представила експозицію згідно тематики виставки.\nМіжнародна виставка «Сучасні заклади освіти - 2012» за своїм науковим і фаховим рівнем, отримала суспільне визнання і є найбільш широкомасштабною та рейтинговою освітянською виставкою.\nВиставка презентує громадськості, педагогам, науковцям, фахівцям, органам державної влади і управління в широкому спектрі досягнення національної системи освіти, творчі здобутки педагогічних і наукових колективів, досвід інноваційної модернізації усіх ланок освіти, міжнародної співпраці закладів освіти, роботи навчальних закладів з соціальними партнерами та міжнародної інтеграції на виконання Указів Президента України, Постанов Уряду, рішень ІІІ Всеукраїнського з'їзду працівників освіти.\nВиставка цікава як для широкої громадськості, працівників освіти, науковців, так і для учнів 9-х та 11-класів, студентів та їх батьків.\nНа виставці представлено більш 765 провідних навчальних закладів, центрів, підприємств, асоціацій, видавництв з 27 регіонів України, а також учасників з Росії, Чехії, Естонії, Швейцарії, Словаччини, Польщі, США.\nВ рамках виставки проводились:\n• рейтинговий виставковий конкурс Гран-Прі «Лідер вищої освіти України» та «Лідер післядипломної освіти України», «Лідер наукової діяльності» та «Лідер міжнародної діяльності»;\n• конкурс з тематичних номінацій виставки Золотими, Срібними та Бронзовими медалями;\n• Всеукраїнський конкурс «Успішний проект - 2011» дирекцією освітніх програм корпорації Intel;\n• професійний конкурс на кращий навчальний заклад «Науково-педагогічному проекту «Росток» - 15 років!»;\n• конкурс «Парк педагогічної майстерності»;\n• конкурс «Кращий виставковий стенд - 2012», започаткований вперше Оргкомітетом виставки.\nЗа результатами організаційного комітету Міністр освіти і науки, молоді та спорту України Д.В. Табачник, Президент НАПН України В. Кремень по показникам діяльності нагородили Харківську національну академію міського господарства у рейтинговому виставковому конкурсі «Лідер наукової діяльності».\nВітаємо колектив Академії, авторів номінацій з видатною нагородою і бажаємо творчого натхнення, успіхів та подальших вагомих наукових і педагогічних здобутків.


Яку можливість на життя має Київська християнська духовність? - Св. Йосифа Обручника\nБлаговіщення на дверях Іконостасу.\nЩо значить бути Українською Католицькою Жінкоь або: Яку можливість на життя має Київська християнська духовність?\nНаписала Рома Гайда\nКлюч До Схiдньо-Християнького Життя\nДля зрозуміння нашої Київської духовної спадщини і приналежности до Української Католицької Церкви є три ключеві ікони. Це є ікони Благовіщення, Богородиці Знамення і Богородиці Умоління, знаної Нерушимої Стіни в соборі Св. Софії в Києві.\nНа сам перед звернім увагу де встановляється ікона Благовіщення в іконографічному розписі церкви і в літургічному році. У правильно розписаній церкві ікона Благовіщення є зосереджуючою точкою Райських воріт. Незалежно чи ікона поміщена вгорі чи посередині Райських воріт, її саме примі¬щення має нам щось дуже важливого сказати. Дійсна важливість надзвичайної зустрічі Марії та Божого післанця, є Марії вдумливість на що вона мала б погодитися і свідомість невимовної відповідальності за її рішення. Це був розважливий і відважний акт. Це був визов до її людськости і вона показала себе зрілою людиною. Від Марії очікувалося інтелегентну і особисту відданість і це саме очікується від кожного з нас. Наше ціле відношення до Бога має виходити як правило із заложення, що кожна інтелегентна люди¬на робить розсудливі рішення у всіх важливих справах свого життя. Щобудь інше від того не годиться нашому Творцеві і Його Святій Мудрості.\nЗахідна християнська традиція перенаголошує дівицтво Марії, що привело до викривлення самої основи гуманности в загальному, а особливо жіноцтва.\nНа Марійській екуменічній конферен-ції минулого року “Orientale Lumen” ісусовець о. др. Роберт Ф. Тафт, відомий теолог і знавець Східно Християнського благочестя, опрокидував споменшування Марії-Богородиці. На його думку цей підхід характеристичний культурі католикам Середземного прибережжа спричинює “мачізмо”, мужисько шовіні-стичне розуміння жінки і причиняється до більшого викривлення і надужиття розуміння людини. Прославляючи жіно-чу невинність представляє Марію і її жіноцтво в сек¬суальному контексті виключаючи її інтелегентність. Це так би мовити “…прославляючі назви ‘Непорочна’ означають стримування від полевих відносин, радше ніж виявлена велична доктрина божеського походження Єдинородного Сина і Слова Божого та спасительну дію Святого Духа в абсолютно божеському Втіленні Христа” до чого Марія погодилася із великою особистою розсудливістю.\nСхід трактує цілу людину. На це вказує наша Церква у визначенні свята Благовіщення навіть тоді, коли це свято збігається із Великою П’ятницею. В день призначений похороненню Христа, виїмковo правиться Свята Літургія. Тим Церква літургічно підчеркує важливість особистого процесу думання і зобов’я-зання. Через літургію ми повинні розумі-ти, що Марія є прикладом без порівна-ння людського зді¬йснення в Христі незалежно статі. Зрозуміння Благовіщен-ня як ікони і свята є ключевим до розуміння підходу до святости Християнського Сходу в загальному, а особливо Київську духовність.\nОранта в Соборі св. Софії\nБогородиця Знамення, або Велика Панагія, є друга ікона. Тут бачимо Марію із круглою авреолею на грудях. В авреолі дуже зрілий на свій дитячий вік Христос із піднесеною правою рукою в бла¬гословляючому жесті. Це є образ Марії від хвилини Благовіщення до вічности. Вона не була тільки Матірю Христа. Марія потребувала спасіння так як кожний з нас. Її життя зосереджу-валося в Христі і наповнялося Христом. Марія була і є Богородиця, бо вона внутрішнила Христову науку все своє життя. Ікона знаку є постійною пригадкою, що джерелом всієї святости є Христос, Син Божий і наш Спаситель.\nТретьою ключовою іконою є Богородиця Умоління (Оранта), Нерушима Стіна. З піднесеними руками Марія нагадує нам Кому належиться наше благочестя. Ця ікона є символом кожного християни¬на і також Церкви. Виявом цього є багато форм літургії: Служби Божі, акафісти, утрені і вечірні, молитви в крузі спільноти віруючих і особисті молитви та вся тканина людського буття у відпочинку і розвазі, в щоденних зайняттях, в терпінню і святкуванню. Кожне з тих можуть бути частиною нашого молитовного життя, якщо ми того дійсно бажаємо. Задивляючись на Марію у вічній молитві дає нам християнське довіря нашої близькости до Бога Отця, Який вислуховує нас і є Всемилостивий.\nЯ нарочно присвятила більше уваги значінню Благовіщення у нашій Київській традиції, щоби допо¬могти нам поєднати пов’язанність літургії і віри, що було наглядним безлічним святим, православних і католиків, Київської Церкви. Богородиця Знамення зосереджує нашу увагу на Христа, Месію і Спасителя нашого та Марія Оранта, Нерушима Стіна, нагадує нам центральність благочестя в християнському житті.\nВiд Зображення До Досвіду\nЯк Східне богословіє розуміє Благовіщення має багато імплікацій. В першу чергу саме поняття людини освобіднює кожного з нас, бо Східне богословіє трактує людину вповності її істоти — фізичної, психологічної, інтелектуальної і духовної. І в другу чергу, Східне богословіє кладе запрошення до святости на поріг особистої розсудливості кожночасно, що ми спотикаємося із різнородними вимогами життя. Тому, що мислення є творчим процесом, воно є єдиним засобом внутрішнення Христа і Його науки при чому літургія своєю молитовною формою є м’якомовною вчителькою. Святі показують, як це робиться.\nРозвиток Української Католиць-кої Церкви із Київської Церкви, а перед тим із Візантійської, дають нам проникливе розуміння тих понять. Хоча це за велика тема в цей час, вистарчить сказати, що Київське християнство є духовною скарбницею.\nМонастир УГКЦ на горі Табор, ш. Каліфорнія\nВ літі 1999р. Інститут ім. Митрополита Шептицькго в Калі-форнії в монастирі гори Тавор зосередився на проповідництві Київської Церкви. Учасники були зворушені розміром проникнення люблячого і милосердного Бога в проповідях Київської доби. Рівно-часно вони спостерегли відсутність застрашування вірних. Та все ж таки, Церква Києва виявила велику відданість віруючих, що відповідає доцінення повної людини. Нас повинно застановити, що так багато провідної верстви вибрали монаше життя. Багато жінок відкрили скрипторії для розмножування і розповсюдження книжок, гербарії для культивації лічничих зел, школи і тим подібне. Крім св. Ольги із святих жінок України, що ми знаємо про св. Ірину, дружину Великого Князя Ярослава Мудрого чи св. Евфрозинію, Князівну Полоцька, чи св. Параскевію, сестру Князя Володимира Мономаха, чи преподобну Анну, також знану здрібнілим ім’ям Янку, дочки Київського Князя Всеволода?\nКоли я приготовляла доповідь на тему “Духовна формація мирян” на другу сесію Патріяршого собору в 1998 році Української Католицької Церкви, мене зворушив твір 12-го століття Князя Володимира Мономаха “Поученеє дітям”. Глибина його духовного досвіду свіжа і переконлива. Досвід у нього особистий. І хоч Володимира Мономаха не проголосили святим, “Поучення дітям” може натхну¬ти нас сьогодні. (При тому, Володимир Мономах втішався пошаною до тої міри, що маючи 60 років, його вибрали князювати Київською Руссю.)\nТак як нам потрібно визнати важку історію Української Като-лицької Церкви нам потрібно сміловості заявити її святість і відваги визнати її святих. Одне без другого не може бути.\nВиростаючу в Українські Церкві Америки.\nДоростаючим підлітком в Америці, я виразно пригадую сумніви із приводу офіційних визнаних свя¬тих Української Католицької Церкви, яких можна порахувати на пальцях одної чи двох рук. У вас мабуть були подібні спостереження. Це впрост заперечує святість Церкви. Духовна спадщина і святі Київської Церкви увійшли у сопричастя з Римом в цілості. Ми можемо гордитися і багато навчитися з минулого нашої Церкви і її досвіду в катакомбах недавних днів. Як і ви, я певна, що знайдемо безліч святих.\nДозвольте поділитися з вами малим фрагментом із життя жінки Української Католицької Церкви, якої ім’я мені не відоме. Протягом сталінського терору її всю родину розділили і заслали в концен¬траційні табори Сибіру. Із передачі в’язнів вона довідалася про мученичу смерть своєї дорослої дочки і пізніше мужа. Розуміється, що жадне з них на могли мати християнського похоронення. Нещасна і опечалена жінка відправила їх у вічність вишиттям притчі Доброго Пастиря витягаючи нитки із її в’язничного плаття та із риб’ячою кісткою за голку. Цю молитовну похоронну тканину Патріярхальне Товариство вручило Святішому Отцеві в 1987 році, як пригадку молитовного життя і свідчення Української Католицької Церкви за час сов’єтського режиму.\nДе є Визов\nНам потрібно зрозуміти, що Українська Католицька Церква є Київської і Візантійської традиції і є основно православною. Покликатися, що наша Східна богословія і благочестя є не на місці і не на часі в американському (чи іншому) середовищі є вигідним покривалом особистих недомагань з приводу непевности чи незнання чи прямо бездумности привичок.\nВам може бути приємно почути, що найскоріше зростаюча церковна спільнота в Америці є православні християни до якої навертається 3,000 осіб річно. Із того дві треті навертаються до Антийохійської Православної Церкви. Фредеріка Метювз-Ґрін елоквенто описує своє навернення і модерне життя в старовиннім християнському православ’ї в книжці “На розі Сходу і тепер” (Frederica Mathewes-Green “At the Corner of East and Now”). Мене вдарило велике зусилля вивчити багату кількість літургічних відправ, бодай два рази в тижні розставляти і складати переносимо церковне устаткування, волева акліматизація до Східньо-Християнського благочестя, що втягає цілу людину і її змисли співом, чисельним знаменуванням хреста, поклонами, постами, кількістю свят і так далі. Якщо ми застановилися б хоча на хвилину, що завдають собі новонавернені, ми мусимо глянути самі на себе і чесно поспитати себе, що ми можемо зробити щоби переступити наше поверховне знайомство. Ось тут наш визов.\nПодібно до Марії, ми також стрічаємо Христа в нашій Церкві Київської традиції. Ми також маємо відповісти із розсудливістю і свідомим зобов’язанням. Ми можемо багато навчитися від Антійохійських православних і Мелхітських католиків, але передовсім нам потрібно знати нашу власну Київську традицію. Ми повинні знати людей Української Католицької Церкви, які жили святим життям, щоби запізнати творче втілення Христової науки ними і молитися до них, навіть якщо вони не є проголошені святими, як на приклад Митрополит Андрей Шептицький чи блаженна Йосафата Гордашевська, чи українські мученики 20 століття, як Владики Української Католицької Церкви Павло Ґойдич, Теодор Ромжа та інші. Іншою відповіддю може бути краща участь в багатьох різних літургічних відправах. Між нами присутня є Марія Гарасимович Олинець, вчитель музики і дериґент хору у власній парафії, яка дає від себе багато праці для оживлення відправ. Я є певна, що її досвід може помогти нам як покращати участь у відправах у співпраці із парохом та запевненням сумісности із нашою літургічною і духовною традицією. Такий про¬цес дає нагоду навчитися цінностей не тільки нам самим, а також поділитися з іншими. Знання і певність, які ми здобудемо може привести толерантність деяких відмінностей і зменшити страх перед майбутністю. Раз ми почнемо розпізнавати багатство нашої Церкви, ми оживимо як святі Ірена і Янка та інші, та вже ніколи не глядітимемо на Українську Католицьку Церкву і її духовне багатство як не плідний стереотип. Пам’ятаймо, що ми не єдині вчителі; поруч нас ікони, літургія і літругічно осмислені духовні традиції. Ось це є значення бути жінкою Української Католицької Церкви, яка жиє Київською християнською традицією і допомагає іншим робити те саме.\nГляньмо знову на ікони Благовіщення, Богородиці Знамення і Нерушиму Стіну. Вони говорять до нас. Дозвольте нам відповісти як розсудливі, думаючої люди якими ми і є. Визов залишається з нами.


ТОЙ ТРАВЕНЬ В ПАМ’ЯТІ ЛЮДЕЙ… – Волинський ліцей імені Нестора Літописця\nГоловна/Новини/ТОЙ ТРАВЕНЬ В ПАМ’ЯТІ ЛЮДЕЙ…\nЧимало свят дарує нам весна. Та найбільш зворушливе – День пам’яті та примирення. Увесь світ відзначає цю дату: поминають і моляться за померлих у Другій світовій війні, відбуваються урочисті паради та тематичні концерти, покладають квіти до могили Невідомого солдата.\n7 травня 2019 року керівник природничих гуртків Кравченко Т.І. провела виховну годину «Той травень в пам’яті людей…», присвячену 74-ї річниці перемоги над нацизмом у Другій світовій війні. Робота вихованців складалася із двох частин: 6 травня виготовляли червоні маки – символ Дня пам’яті та примирення, згодом переглянули біографічний історико-драматичний фільм «Незламна» про нелегку долю снайпера Людмили Павличенко в умовах страшної Другої світової війни та про її внесок у перемогу над нацистською Німеччиною. Дана стрічка вразила школярів до глибини душі й пройняла почуттям болю та гордості за своїх земляків, які споконвіку славилися жагою до волі та незалежності.\n22 червня 1941 року на захист Батьківщини піднялися всі: старі й молоді, чоловіки й жінки, діти… Усі хотіли зупинити ворога. І це вдалося. Але ціна надзвичайно висока! 62 мільйони ровесників мали б входити у буйноцвіття життя з нами разом у XXI століття! А їх нема… Загинули…\nГероями можна назвати всіх тих, хто воював на полі бою, у лісах, в партизанських загонах, боровся за свободу в фашистських таборах. Подвиг здійснили і всі ті, хто працював у тилу, на заводах, виготовляючи зброю, хто вирощував хліб. Слава їм, і відомим, і безіменним героям війни! Слава тим, хто загинув смертю хоробрих. Слава всім , хто здобув Перемогу!\nДень сьогоднішній нерозривно зв’язаний з учорашнім, і кожен слід на землі, і нинішня радість, і наш достаток, і щасливе життя – то твій слід на землі, Перемого!\nХай літають завжди журавлі –\nДля усіх дітей у всьому світі.


Підприємство має право створювати філії, представництва, відділення та інші відок- ремлені підрозділи, погоджуючи питання про розміщення таких підрозділів підпри- ємства з відповідними органами місцевого самоврядування в установленому законо- давством порядку. Такі відокремлені підрозділи не мають статусу юридичної особи і діють на основі положення про них, затвердженого підприємством. Підприємства можуть відкривати рахунки в установах банків через свої відокремлені підрозділи відповідно до закону (ч. 4 ст. 64 ГК України).\nФілією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій (1 ст. 95 ЦК України).\nПредставництвом є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює представництво і захист інтересів юридичної особи (1 ст. 95 ЦК України).\nСтворення (державна реєстрація) філії або представництва є однією з форм територіального розширення бізнесу (тобто господарської та/або підприємницької діяльності).\nВідокремлений підрозділ (філія, представництво) діє від імені та в інтересах юридичної особи, повністю підконтрольний юридичній особі та залежний від неї;\nСтворення та припинення діяльності відокремленого підрозділу здійснюється у державних органах за місцем реєстрації юридичної особи. (реєстраційні дії, такі, наприклад, як зміна керівника відокремленого підрозділу, зміна виду діяльності тощо можна здійснити за місцем реєстрації юридичної особи, що в свою чергу швидше та дешевше, ніж змінити, приміром, керівника самостійної «дочірньої» юридичної особи в іншому регіоні);\nВідокремлений підрозділ може мати рахунки у банківських установах, разом із цим, якщо юридичній особі потрібно повністю контролювати діяльність відокремленого підрозділу (філії, представництва), можна заборонити такому відокремленому підрозділу відкривати рахунку в банках, замість цього, кошти, отримані в результаті його діяльності будуть повністю надходити на розрахунковий рахунок юридичної особи, а необхідні витрати філії — будуть оплачуватися юридичною особою зі свого рахунку. У такий спосіб юридична особа може практично повністю контролювати всю діяльність своїх відокремлених підрозділів і фактично виключити будь-яку можливість нецільового використання коштів своїм відокремленим підрозділом (філією, представництвом);\nВід імені відокремленого підрозділу діє його керівник, що призначається юридичною особою та діє насамперед на підставі довіреності, виданої юридичною особою. Якщо керівник філії вийде за межі повноважень, наданих йому довіреністю, то, згідно положень Цивільного Кодексу України, такі його дії не будуть створювати для юридичної особи ні прав, ні обов’язків (якщо тільки юридична особа в подальшому фактично не схвалить та не прийме такі дії);\nЯкщо діяльність, що здійснює юридична особа (засновник) підлягає ліцензуванню то відокремлені підрозділи можуть здійснювати таку ж діяльність використовуючи копію ліцензії юридичної особи (засновника);\nПроцес створення та припинення діяльності відокремленого підрозділу юридичної особи є дещо простішим та дешевшим, ніж створення та припинення діяльності самостійної юридичної особи.\nПри ліквідації юридичної особи (засновника) ліквідується і її відокремлені підрозділи;\nПри створенні відокремленого підрозділу його назва буде вказувати на приналежність до юридичної особи (засновника).\nКсерокопія паспорту та ідентифікаційного коду фізичної особи — платника податків директора створюваної філії.\nКопія документу, який підтверджує місцезнаходження створюваної філії (державна реєстрація місця проживання засновника (учасника), копія договору оренди, купівлі-продажу тощо).\n*У разі відсутності документа, який підтверджує місцезнаходження створюваної філії, адреса, за окрему плату, може бути надана Виконавцем.\nПідготовка установчих документів (положення, протоколу загальних зборів (рішення засновника));\nПроведення повної процедури державної реєстрації філії (представництва):\n- в районній державній адміністрації з отриманням зареєстрованого положення та підтвердження про внесення відповідного запису до Єдиного державного реєстру;\n- в управлінні статистики;\n- в податковій інспекції;\n- у відділенні Пенсійного фонду України;\nЗамовлення, оплата та отримання печатки (автомат);\n*Стандартний строк 10 робочих днів.\nРеєстрація відокремленого підрозділу юридичної особи (філії, представництва) — від 1800 грн.\nОтримання, повідомлення, та невідкладне пересилання поштової кореспонденції (у разі необхідності) — 300 грн. на місяць.\nЗамовлення та отримання додаткових печаток, штампів — договірна.\nВідкриття банківського рахунку — договірна.\n*Послуги надаються Компанією «ПІД КЛЮЧ». Загальна вартість наданих юридичних послуг включає всі витрати (державне мито, інші обов’язкові збори, платежі, послуги нотаріуса, виготовлення печатки тощо), пов’язані з реєстрацією відокремленого підрозділу юридичної особи.