Володимир Михайловський: «Жінка з молодим дівочим серцем»\n«Нині оживилася моя пам’ять від того, що, перегорнув сторінки поминника, у якому написані дорогі серцю люди, з якими йшов дорогою Життя» (В. Михайловський)\nНА ПРИГІРКУ СУМУ зітхнула моя пам’ять. Спомин потривожив серце у молодий весняний день, який перед очима бавиться-заграє ще з пухнастим березневим снігом, що не дає сонцю обігріти коріння трави, у якому заціпеніли зелені соки. Земля ще студена. Сонячні списи ламаються об її твердь.\nЗнаю, десь там, у тих холодах, у спочинку, мов опалий лист життя, покоїться прах, огорнутий Божим покликом, моєї дорогої університетської надучительки – відомої лінгвістки, доцента Чернівецького національного університету імені Ю. Федьковича Валентини Адольфівни ПРОКОПЕНКО, якій нині виповнилося б 90 літ.\nНа жаль, уже там… І серце, і довірливі очі – троянди її душі – з нею. Ах, як було б гарно, щоб у цей день, як і десяток років тому, знову почути її живий голос… Такий довірливий, такий чистий, мов молитва, мов сонячний келих, спитий стерпними устами в обіймах щасливого дня на перелазі дитинства. Але що поробиш!..\nписьменник, публіцист, Заслужений журналіст України, редактор газети «Буковина»\nУ життя свої закони: з одного боку, воно заграє із сонячними зайчиками, а з іншого, – тримає на собі надгробний камінь, на якому, мов на жорнах, час перемелює не тільки віки, а й пам’ять нащадків, яким суджено молитися вже при зоряних свічках. І добре, коли вітер не буде плакати над простиглим каменем, бо ще обороняє себе від забудькуватості… Нині оживилася моя пам’ять від того, що перегорнув сторінки поминника, у якому вписані дорогі серцю люди, з якими йшов дорогою Життя, з якими дні наші розбивалися не раз об груди часу. У короткому записнику вписано і її ім’я й прізвище… І сумна мітка теж… Прочитав і майже скрикнув: Боже, який невмолимий час! Прудкість його шалена, як спалах у грозовому небі білих блискавиць, у якому згорають прожиті нами дні. Тільки пам’ять ще гамує їх. Вкоськує. Що відчулося в цій спалахнутій миті?.. Думаю, дуже суттєве. Ті, хто йде від нас (хоч і багато ще збиралися зробити!), залишають на серці рубці болю. Бо з їх відлученням – відходить і частка твоєї душі, частка твого власного життя. Але щось і вони й залишають у тобі. Як ось і Валентина Адольфівна.\n… ГАЙ-ГАЙ, ЯКА ТО НЕЗАБУТНІСТЬ – студентські роки!.. Здавалося, від щастя в кожного з нас було в руках сонце. Ми – студенти. За плечима рідне село, а тут, в ошатному університетському корпусі (цей дивотвір знаного у світі архітектора Йозефа ГЛАВКИ), ходить і твоя доля. Було таке відчуття, що ми вхопилися за спиці колеса часу. Якось зізналися про це Валентині Адольфівні. Вона всміхнулася і лагідно зауважила:\n– Пам’ятайте: у колесі історії ці спиці – ви. І від вас залежить, як воно крутитися буде, яка в ньому зостанеться міць, і куди воно доведе… Згадав сьогодні довірливу її пораду й усмішку, коли глянув на оцю вельми дорогу для мене фотографію: сільською вулицею на обвітрених колесах котиться віз, на якому їде і вона, Валентина Адольфівна, керівник нашої студентської практики, пізнаючи глибінь української духовності. Це вона, якби могла, світ би нам прихилила. Була і радою, і розрадою. Це від неї вперше в житті так пристрасно почулося про таїну діалектів, про мудрість українських прислів’їв і приказок, про безцінність фольклору, який мусимо повсякчас записувати, щоб зберегти.\n– Немає дорожчого багатства за рідну мову, – повчала. – Слова – то її перелини. То ж не губіть, збирайте їх, бо втрачене – ніколи не відродиться. Це завдяки їй, Валентині Адольфівні, ми навчилися вести діалектичний словничок – місцевий різновид загальнонародної мови. І не раз смакували тими словами, як медовими сотами. Бо знали, що слова ті зродилися на нашій буковинській землі. А і справді, яка в них милозвучність: фасочка (діжечка), фудульно (гордовито), чінчик (маленький), відей (мабуть), волочити (боронувати), коверець (килим), леліяк (бузок), обора (подвір’я), колик (кілок), підгедзити (посмішити), сокотити (стерегти), гутірка (розмова), думний (гордий), обзорини (оглядини), пиняво (повільно), тогід (минулоріч), огальон (оздоба на капелюсі)… Валентина Адольфівна уміла все помічати. І ніколи не була байдужою.\nУніверситетське життя – як бурхлива ріка, до якої ми були зовсім не призвичаєні. Доброта Валентини Адольфівни не раз рятувала нас. Звідки й бралося в неї те добродійство?.. Ось ще пригадалося. Між парами коротка перерва. Стою біля вікна. Задуманий. Вчора сусідку зустрів у місті. Повідомила, що раптом матуся моя занедужала. Другий день у ліжку. Лікар приходив. От і тривожуся: завтра чотири пари, а я б уже сьогодні поїхав до неї. Але як? На факультеті – дисципліна. Відвідування лекцій обов’язкове. А серце моє відчуває тривогу. Притулив чоло до холодної шибки. Та ось хтось легенько торкнувся мого плеча.\n– Чому так задумався, Володю? – запитала Валентина Адольфівна, яка після пари з аудиторії йшла до деканату. – Які ж бо такі неприємності? – запитує сторожко. Оповідаю їй про маму. І що завтра ще лекції, отож поїду додому вже аж післязавтра – на вихідний. А вона:\n– А ми післязавтра не будемо чекати. Ось підемо до декана, – вона взяла мене під руку, – усе розкажемо, і він відпустить. Він у нас – душа, – і вмить зігріла мене обнадійливою посмішкою. – І мамі буде приємно, що син у неї такий уважний.\n– Та ні, Валентино Адольфівно, – перечу. – У декана свої клопоти. Сесія скоро. Він не відпустить.\n– На гульки не відпустить, а до хворої матері – обов’язково відпустить, – мовила ствердно. І правда, таки відпустив. Їхав ще того дня додому й думав: хто я такий для Валентини Адольфівни, що вона так побивається? Ця її постійна уважність до нас, як згодом збагнулося, йшла від чистоти селянського серця. Мала вона вроджену душевність. А народилася Валентина Адольфівна на Слобожанщині в далекому селі Савинці. Всього судилося їй звідати на своєму віку: і війну, й евакуації... Аж у глухе село на Волзі… Навчала там дітей, провідувала зі своїми вихованцями військовий госпіталь. Допомагали пораненим. Вчила дітей і добродійства, і мужності. То вже по війні її, випускницю-відмінницю Харківського університету, направили на роботу в Чернівецький учительський інститут. А невдовзі перевелась на роботу в університет. 35 років віддала йому, працюючи на кафедрі української мови. Захистила кандидатську дисертацію на тему «Лексика буковинських говірок». Понад 40 наукових праць із сучасної української мови, передусім діалектології, вийшло з-під її пера. Та найбільш вагомою вона вважала «Матеріали до словника буковинських говірок» – колективну працю філологів кафедри, яку редагувала. До речі, до творення такої книги залучала й студентів, аби відчували свою відповідальність перед рідною мовою. І вони, як і всі ми, її вихованці, під час численних експедицій, педагогічної практики віднаходили справжні мовні перлини. Відрадно, що робота буковинських філологів дістала схвальну оцінку і в Україні, й за рубежем.\nІ СЬОГОДНІ З ВІДСТАНІ ЧАСУ все впертіше думаю: чому воно так стається, що добрим людям випадає так багато життєвих випробувань, інколи надміру жорстоких? Чи не для того, щоб до кінця виміряти й випробувати їхню порядність, їхню чистоту серця і перед людьми, і перед Богом?.. Так сталося і з Валентиною Адольфівною. Усміхнулося їй жіноче щастя. Поєднала свою долю з українським письменником-драматургом Зіновієм ПРОКОПЕНКОМ, який приїхав на Буковину. Працював завідувачем відділу культури в газеті «Радянська Буковина». На диво була спорідненість їхніх душ. Молила Бога, щоб так було довіку. Але так не сталося. Прожили благословенно лише сім років. Підступна хвороба обірвала життя Зіновію Івановичу, коли було йому від роду 34 роки. Овдовіла в розквіті літ. І залишалася вірною своїй любові все життя. «Кращого не буде, – казала. – А опускатися нижче – не хочу». Ось так і жила, залишившись на все життя нашою берегинею. Кажу «нашою» не випадково. Валентина Адольфівна постійно цікавилась долею своїх випускників. Це була якась незвична доброта і порядність у всьому, і передовсім у стосунках із людьми. Ми це постійно відчували. І дуже гордилися її – у кращому розумінні! – материнською прихильністю. Не раз навідувалась і в нашу редакцію. Поділиться враженнями від прочитаного, запропонує кілька тем на злобу дня… І обов’язково поцікавиться, які маю свіжі новини від своїх однокурсників. Я дивувався: скільки років минуло, а вона називала ім’я та прізвище кожного: Галю БОДНАРЕЦЬ, Зіну МЕЛЬНИК, Марічку ЧЕМНУ, Михайла БАЗЕЛЮКА, Антона ЧОРНОПИСЬКОГО, Миколу МЕЛЬНИКА, Віктора ЧОРНОГО… Уже навіть хворою була, але обов’язково подзвонить чи то на роботу, чи додому. Я нині дуже шкодую, що не вів щоденникових записів тих довірливих розмов. Скільки в них було теплоти, щирості, людяності, неймовірного захоплення життям! Пам’ятаю, у «Буковині» з’явилася перша добірка поезій Анни ДУЩАК. Того ж дня (уже під вечір) подзвонила в реакцію Валентина Адольфівна. «Читаю і тішуся, – говорила схвильовано. – Правда, як гарно, як щиро! Даруйте, але втриматись не можу, аби ще раз не прочитати вголос». І Валентина Адольфівна, як то тільки вона вміла, у сердечному подиху виповідала слова:\nЙого печаль мені також болить.\nІ вже по хвилі, після прочитаного, запитала: «Де ви розшукали таку щемну душу?». Кажу їй: «Вона із Тисівців, отих, що під Чернівцями. Тільки жаль, що підступна хвороба вперто прикувала Анну до ліжка». Відчув у слухавці, як стрепенулася її душа. Зітхнула важко, навіть сприкрено: «Я буду молити Бога, аби допоміг їй. Бо то боляче, що то так стається, – жура оповивала кожне її слово. А потім: – Ось побачите, цей талант ще потішить Україну». Нині, з відстані часу, розумієш усю глибину того, кого ми втратили. У таких людей постійно є чому вчитися. Таке – ознака широти людської натури. Кажуть, що людина, йдучи у вічність, залишає те, у чому був сенс її життя: наукові відкриття, книги, посаджений сад, викопану криницю, збудовану хату… Та залишає і дещо нематеріальне, але не менш важливе: пошук істини, думки, почуття… Саме в цих трьох вимірах я бачу щасливу, навіть посмертну долю Валентини Адольфівни Прокопенко, ту, про яку колись поет, вихованець філфаку Леонард КОНДРАШЕНКО сказав так проникливо: «Жінка з молодим дівочим серцем». Таке дано не всім.\nУ СІМЕЙНОМУ АРХІВІ Валентини Адольфівни днями прочитав на вицвілому аркушику паперу, датованому червнем 1945 року, вірш її чоловіка Зіновія Прокопенка. Цю поезію вона берегла, як зіницю ока. Перечитуючи її, не раз говорила: «Я щаслива, що ми із Зіновієм були однодумцями». І цілуючи списаний аркуш, тулила його до свого серця. Хочу, дорогий читачу, аби й ти прочитав ці сповідальні рядки:\n– Що найцінніше в житті для людини? –\nдруга свого я спитав.\nТой же подумав і мовив до мене:\n– Правда, лиш правда свята!\nГлянь бо – усюди, де щастя витає,\nРадість життя процвіта.\nХто нам дорогу до щастя шукає?\nПравда, лиш правда свята!\nВ тяжкій борні побороли ми ворога.\nЗвідки в нас сила ота?\nЩо нам найбільше священо і дорого?\nТак-то, мій друже. Життям володіє\nТільки висока мета.\nХай же й для тебе метою зоріє\nПравда, лиш правда свята.\nНапевно, у цьому ритмі билися й останні удари її серця. Серця, у якому оселилася найвища інстанція Валентини Адольфівни – її СОВІСТЬ.


Юрій Андрухович: Російська пропаганда у фільмі "Брат", Україна, Обозреватель, блоги\n"Симпатичний російський бандюк мочить тупих і жирних українців"\n19 травня 2018, 13:33 33.9т\nПригадую, як я не на жарт здивувався, дізнавшися, що Алєксєй (ну не писати ж його Олексієм!) Балабанов дуже западав на західну рок-музику, вважаючи її чи не найважливішим своїм юнацьким захопленням. А проте, чого лише не трапляється з нами в юності! В юності ми всі чисті й незіпсовані – включно з тими, що навіть і в юності зіпсовані та нечисті. Між юністю та зрілістю з нами відбуваються найкарколомніші катаклізми, - пише Юрій Андрухович для Збруч. - В юності ніяк не наслухаєшся "Creedence Clearwater Revival", а потім у зрілому віці мрієш знімати фільми про Сталіна. Зрештою, Балабанов так і не встиг здійснити саме цю свою мрію. Може, воно й на краще?\nТак от. Балабанов, його світ. Міліціонери-маніяки, відморожені на всю голову (чи не з його фільмів узагалі взявся в нас цей вислів – на всю голову відморожені?), злодії, бомжі, алкоголіки, понівечені війною психопати – колишні військові, лікарі-морфіністи, расисти і ксенофоби всіх мастей, невиліковно хворі повії, партійна еліта, рекетири, садисти, путіноїди. Добірне і вишукане товариство, в якого десь приблизно тоді ж, у балабановські часи, з’явилася химерна самоназва "русский мир". Усі бацили та смертоносні віруси гнилої імперії. Балабанов усю цю гниль відчував шкірою й був абсолютно відвертий із нею у своєму персональному жахітті. Він любовно розводив цих паразитів свідомості на своїй персональній творчій фермі. Його внесок у реалізацію путінської програми вставання з колін просто неоціненний. І це всього лише двома фільмами. З чотирнадцяти великих повнометражних, яким він устиг дати життя, лише двома він прислужився майбутньому Путіну – й окремо взятому, і колективному. Зате як прислужився!\n2002-й рік, зима. Рейсовий автобус із Мюнхена до Києва. Я повертаюся домів після тримісячної відсутності. Водії-львів’яни, особливим галицьким нюхом відчувши настрій своїх російськомовних пасажирів, запустили їм на догоду "Брата", а потім і "Брата-2". Мені мимоволі довелося на це дивитись, ибо куда ты нах денешься с подводной лодки. Тобто підводного човна, звісно, не було, але й з того автобуса не було куди подітися. Так я побачив обох "Братів". Зокрема те, як бездоганно симпатичний російський бандюк мочить тупих і жирних українців, "бандерівську мафію з Чикаґо". Мочить він їх, між іншим, у сортирі. Щойно тільки новопризначений загадковий прем’єр (ху із містер Пу?) вимовив ту сакральну сортирну фразу, а режисер уже тут як тут – і втілив її в художньо переконливих, так би мовити, образах.\nЧи то все було навпаки? Тобто спершу Балабанов вигадав для свого фільму сцену "мочилова в сортире", а тоді вже Путін промовив свою історичну фразу, вдячний і захоплений шанувальник кіномистецтва?\nЦе, здається, сьогодні вже не так і важливо. А що важливо – сповна відчути момент, коли "національний лідер" і "національний кінорежисер" зливаються в симбіозі думок, емоцій та прагнення мочить. Тобто коли Балабанов і Путін стають єдиним і неподільним цілим. І в цьому єднанні народжується ще одна фраза, з 2014-го року для нас українців особливо актуальна: "Вы мне, гады, еще за Севастополь ответите!"\nА Балабанов? Нішевий режисер, який починав "Щасливими днями" за Беккетом і "Замком" за Кафкою, продовживши цю радше артгаузну лінію в м’якій порнодрамі "Про виродків і людей", зненацька, вже після першого "Брата", а надто ж після другого, став "національним лідером". Так, не справжнім, а кінематографічним "національним лідером", але все-таки: якщо митцям узагалі доречно шити відповідальність за розпалювання ненависті і пробудження демонів, то кіномитцям як жодним іншим. Балабановських "Братів" росіяни і російськомовні всього світу не просто розібрали на цитати – вони сприйняли їх як релігію. Вони й нині живуть, думають і на кожному кроці гидять згідно з великим ученням "Братів".\n"Молодой человек, мы, русские, не обманываем друг друга".\n"Скоро всей вашей Америке кирдык. Мы вам всем козью рожу-то устроим. Понял?"\n"А в чем сила, брат? А вот в чем! В деньгах вся сила, брат...".\nПочаїв - надприбутковий бізнес із відпущення гріхів204


У Києві відбудеться міжнародний забіг з перешкодами Spartan Kyiv Central City 2021 | КИЇВСЬКА МІСЬКА РАДА\nГоловна » Новини » У Києві відбудеться міжнародний забіг з перешкодами Spartan Kyiv Central City 2021\nУ Києві відбудеться міжнародний забіг з перешкодами Spartan Kyiv Central City 2021\nБіля Арки дружби народів 02 жовтня відбудеться міжнародний забіг з перешкодами Spartan Race.\nПро це повідомив сьогодні, 30 вересня, генеральний директор Центрального парку культури та відпочинку міста Києва Артем Сауляк.\nЗа словами генерального директора парку, Spartan Kyiv Central City 2021 має не тільки індивідуальні, але і командні хвилі забігів, допускаються команди складом від чотирьох учасників, а також є окремі корпоративні хвилі та групи для новачків на чолі з тренером.\n«Spartan – світовий лідер у забігах з перешкодами на дистанції різної довжини та складності. Кожен, незалежно від своїх можливостей та віку, може зануритись у неймовірну низку спортивних пригод. Учасників забігу очікують різноманітні випробування, біг, стрибки, подолання перешкод та багато іншого. Це можливість загартувати дух, випробувати власну силу волі та познайомитись з такими ж відчайдушними шанувальниками пригод», – зазначив Артем Сауляк.\nАртем Сауляк додав, що в рамках заходу відбудуться забіги у трьох форматах: Spartan Sprint, Spartan Super та Spartan Kids (Junior).\n«Ці три формати перегонів складують разом Spartan Trifecta. «Trifecta» – це серія змагань, учасники якої мають подолати всі три дистанції: Beast, Sprint та Super. На фініші кожної з дистанцій переможці здобувають медалі, які разом формують унікальну медаль Trifecta. По завершенню спортсмени стають частиною спільноти Trifecta та отримують право на участь у Чемпіонаті світу, що проходить у грецькому місті Спарта», – підкреслив Артем Сауляк.\nГенеральний директор парку додав, що з 2020 року забіги Spartan стали доступні в Україні, а останній захід Spartan Kyiv Trifecta Weekend зібрав гостей з понад 15 країн світу.


збірка "Сад божественних пісень";\nзбірка «Байки харківські»;\n«Розмова, звана Алфавіт, чи Буквар світу»,\n«Вдячний Еродій», «Убогий Жайворонок», «Вступні двері до християнської добронравності».\nгуманіст, філософ, поет, педагог.\nБагато віршів Григорія Сковороди покладені на музику. Український композитор Леонід Грабовський створив цикл «Temnere Mortem» (1991).\nПоодинокі записи музики Сковороди збереглися у рукописних збірках кінця XVIII — початку XIX століття.\nЦю музику виконував ансамбль Святослава Крутикова «Camerata Taurica», згодом — Ансамбль давньої музики Костянтина Чечені.\nПереглянути біографію Г.Сковороди у відеоформаті.\nПереглянути фільм "Григорій Сковорода".\nДо поетичної спадщини Г. Сковороди належить збірка «Сад божественних пісень», до якої ввійшло тридцять віршів, які автор називає піснями.\nДеякі твори із цієї збірки стали народними піснями, зокрема «Всякому місту — звичай і права», «Гей, поля, поля зелені», «Ой пташино жовтобока» і «Стоїть явір над водою». Популярність збірки «Сад божественних пісень» зумовлена тим, що зміст її творів був зрозумілим і близьким простій людині того часу: ліричний герой перебуває в пошуках правди й добра; він, як і Сковорода, любить народ і закликає людину жити в єдності з природою; журба, тривога, розмірковування завжди зворушували чутливу душу людини з народу.\nЖанр: ліричний вірш, що став народною піснею (філософсько-сатиричний).\nПро твір: у пісні «Всякому місту — звичай і права…» автор ставить в один ряд і засуджує здирників і бюрократів, розпусників і пияків, ледарів і підлабузників. Ліричний герой вірша думає не про маєтки й чини, а про те, щоб мати чисту совість, жити мудро й померти з ясним розумом. Перемогти смерть здатна лише людина з чистою совістю й помислами, перед смертю всі рівні — і мужик, і цар.\nКожна шестирядкова строфа побудована на антитезі: у перших чотирьох рядках автор указує на суспільні вади, а останніми двома протиставляє недолікам суспільного життя ідеал чистої совісті й ясного розуму. Останній рядок кожної строфи, крім завершальної, є рефреном, у якому сконденсований неспокій митця: «Лиш одне непокоїть мій ум».\nПроблеми, порушені у творі, були злободенними в той час, а отже, і близькими простолюду, тому вірш «Всякому місту — звичай і права…» зажив великої популярності, ставши народною піснею: відомі понад п’ятдесят її варіантів (а це одна з ознак фольклорного твору). Іван Котляревський один із варіантів цієї пісні використав як арію возного в п’єсі «Наталка Полтавка».\nТема: вияв громадянської позиції поета в період посилення кріпацтва, оспівуючи волю як найбільше багатство людини.\nОсновна думка: свобода найвище благо суспільства та багатство людини; тільки за умови отримання волі людина почуватиме себе щасливою; ніяке золото не замінить «вольности».\n«Що є свобода?Добро в ній якеє?\nПроти свободи воно лиш болото».\n«О, якби в дурні мені не пошитись, Щоб без свободи не міг я лишитись. Слава навіки буде з тобою, Вольності отче, Богдане-герою!»


НАНІТ Turbo « Dnipro-Building\nНАНІТ Turbo – висококонцентроване комплексне хелатне добриво для позакореневого підживлення сільськогосподарських культур.\nHAHIT Turbo відрізняється високим рівнем азоту та магнію. Препарат має максимально можливу кількість хелатованого магнію. Таке співвідношення сприяє зниженню стресового впливу від внесення хімічних засобів захисту рослин.\nНаявність в складі HAHIT Turbo комплексу мікроелементів дозволяє “запускати” процеси засвоєння цих елементів з ґрунту. Сільськогосподарські культури, а саме: озима пшениця, кукурудза, ріпак, соя, соняшник та ін., відчувають високу потребу в елементах живлення, особливо азоту та магнію в періоди інтенсивного росту та формування генеративних органів. Особливо знижується здатність засвоєння кореневою системою азоту.\nHAHIT Turbo задовольняє потребу рослин в легкодоступному азоті та магнії в критичні періоди їх росту та розвитку. HAHIT Turbo компенсує дефіцит макро- і мікроелементів в період закладки врожаю. Знижує стресовий стан у рослин від гербіцидів, підвищує імунітет, стимулює ріст і розвиток рослин, впливає на доступність інших елементів харчування.\nКолосові – 1л (3 обробки)\nКукурудза – 1л (3 обробки)\nСоняшник – 1л (1 обробка)\nРіпак – 1л (3 обробки)\nСоя – 2л (2 обробки)


Вініловий сайдинг - якісний матеріал для обробки фасадів + Покраска Стен\nИюнь 15, 2018 – 20:29\nВеликою перевагою такого матеріалу, як вініловий сайдинг є його практичність. Незважаючи на досить складний виробничий процес, вартість матеріалу відрізняється демократичністю. Навіть дерев'яна вагонка дорожче, ніж сайдинг вініловий ПВХ приблизно в півтора рази. Перевагами сайдингу є:\nстійкість до вогню, корозії, а також гниття;\nеластичність і стійкість до механічних впливів.\nВы можете выбрать и купить сайдинг высокого качества для отделочных работ по самой выгодной и доступной цене.\nСайдинг вініловий, ціна на який відносно невелика, має невелику вагу і зручністю в монтажі. Він не вимагає ретельного догляду. Сайдинг вініловий купити вигідно, тому що завдяки своїми експлуатаційними характеристиками його можна застосовувати в будь-яких кліматичних умовах. Для облицювання будинків компанія «Невські Покрівлі» рекомендує використовувати вініловий сайдинг - продаж, монтаж вініловий сайдинг здійснюється тільки досвідченими фахівцями.\nЦей матеріал вже давно займає лідируючі позиції на ринку облицювальних матеріалів. Вініловий сайдинг є оптимальним варіантом для обробки дахів котеджів і заміських будинків. Привабливий вигляд, функціональність і велика різноманітність колірної гамми дозволяють вибрати матеріал, здатний прикрасити дизайн будь-якого будинку. До того ж, сайдинг вініловий відрізняється вигідною вартістю, і невибагливістю в експлуатації.\nСайдинг вініловий, продаж якого є одним з напрямків діяльності компанії, є фасадний матеріал, який відповідає суворим світовим стандартам якості. Завдяки відмінній геометрії, сайдинг вініловий легко монтується на фасаді будь-якого типу. Щоб здійснити монтаж не потрібно спеціальних знань і навичок.\nВініловий сайдинг пвх не розтріскується і не деформується від перепадів температур. Він упаковується в міцну тару, що дозволяє запобігти пошкодженню матеріалу при транспортуванні.\nПереваги облицювання будинків сайдингом\nБудинок, облицьований цим матеріалом, не боїться негоди, він здатний одночасно добре зберігати тепло і провітрюватися. Сайдинг вініловий купити можна скориставшись послугами фірми, яка є надійним постачальником будівельних і оздоблювальних матеріалів. Сайдинг не схильний до корозії, стійкий до механічних впливів і не горючий.\nНезважаючи на те, що монтаж цього матеріалу можна здійснити самостійно, краще довірити цю справу професіоналам. Самостійно позитивного результату можна досягти тільки в тому випадку, якщо у будинку ідеально рівні стіни.\nОблицювання будинку сайдингом - це спосіб зробити його не тільки естетично привабливим, але і утепленим. До того ж, істотно збільшиться і звукоізоляція. Довговічний і міцний матеріал, сайдинг вініловий, ціна на який відносно невелика, додасть котеджу естетичний, надзвичайно неординарний вид.


Нова масштабна війна: політолог пояснив, що чекає на Україну - Главред\nПолітолог розповів, що буде з Україною, якщо почнеться масштабна війна\n10 квітня 2021, 13:31\nБондаренко підкреслив, що не варто вважати дзвінки західних лідерів благословенням України на війну.\nКость Бондаренко сказав, що буде з Україною, якщо почнеться масштабна війна / УНІАН\nЯкщо почнеться масштабна війна, Сполучені Штати постраждають від неї найменше. Набагато менше, ніж Україна, постраждає Європа. А ось Україні доведеться взяти на себе весь тягар ситуації, заявив очільник Фонду "Українська політика", політолог, історик Кость Бондаренко.\n"В умовах, коли відбувається нагнітання ситуації, спілкування з президентом України починає представляти інтерес для багатьох сильних світу цього – як для США, які на території нашої країни вже фактично є внутрішніми господарями, так і для різних міжнародних структур, зокрема, блоку НАТО. Тобто на тлі підвищення ставок у відносинах Заходу і Росії зростає напруженість, а, відповідно, зростає й інтерес до України", - пояснив Бондаренко у коментарі Главреду.\nЗа його словами, якщо почнеться масштабна війна, Сполучені Штати постраждають від неї найменше.\n"Набагато менше, ніж Україна, постраждає Європа. А ось Україні доведеться взяти на себе весь тягар ситуації. І дуже не хотілося б, щоб саме Україна виступила в ролі провокатора цієї війни...",- сказав політолог.\nВодночас Бондаренко підкреслив, що не варто вважати дзвінки західних лідерів благословенням України на війну.\n"Це була просто звірка годин. Команди "фас" Україні ще ніхто не давав", - особливо зазначив він.\nПолітолог переконаний, що якщо ж раптом після цих розмов Зеленського з лідерами США, Великобританії і Канади на Донбасі почнуться активні бойові дії, то, "говорити про те, що в України є хоч якийсь шанс на виживання, майбутнє або хоч якусь перемогу, не доводиться".\n"Приклади Іраку та Сирії показують, як можна грати у великі глобальні ігри десятиліттями, привівши при цьому власний народ до повного зубожіння й винищення, а водночас сильні світу цього просто "стригтимуть купони", - підсумував експерт.\nКость Бондаренко російські війська війна на Донбасі новини України\nЗараз ви переглядаєте новину «Політолог розповів, що буде з Україною, якщо почнеться масштабна війна». Інші новини України читайте в розділі «Україна». Якщо ви знайшли помилку, видiлiть її мишкою та натисніть Ctrl + Enter. Якщо ви знайшли помилку, видiлiть її мишкою та натисніть Ctrl + Enter\nЩо за свято Красна гірка 2021: дата, традиції і прикмети "Цукерка": дружина Артура Пирожкова безсоромно оголила свої принади Ведуча 1+1 після розлучення вирушила в подорож з подругами Гороскоп всіх знаків Зодіаку на 7 травня: особливості дня, і коли збудеться сон Гороскоп всіх знаків Зодіаку на 6 травня: пристрасний день та любовні перевороти


Комбінована антена на діапазони 80 і 20 метрів\nЦя антена (рис. 1) не відрізняється оригінальним радіотехнічним рішенням, але сама конструкція цікава тим, що її можна встановити на самому краю даху житлового будинку. Вона складається з двох електрично незалежних антен: рамки (DELTA LOOP) на діапазон 20 метрів і укороченого штиря (GP) на діапазон 80 метрів.\nЩогла 1 довжиною близько 3 м, підтримуюча DELTA LOOP і частина GP, надійно фіксується до огорожі 2 на краю даху. У верхній частині до щогли через ізолюючі прокладки 4 прикріплений випромінювач діапазону 80 метрів довжиною 5,3 м, складений з трьох відрізків тонкостінних дюралевих труб, які вставлені одна в іншу. До нижньої частини випромінювача 3 приєднаний провідник 5 довжиною 4,3 м, підтримуваний діелектричної розтяжкою 6. Він йде до блоку узгодження 7. В нижній частині щогли 1, трохи вище огорожі 2. прикріплена діелектрична труба 8. Вона складається з двох вудилищ довжиною 3.5 м. Ця труба підтримує нижню частину рамки 9. У верхній частині рамка прикріплена до випромінювача діапазону 80 метрів через діелектричну вставку (на рис. 1 не показано).\nНа діелектричній пластині 11, фіксує вудлища, розташований і узгоджувальний трансформатор 13. Дві розтяжки 12 додатково фіксують щоглу. Антени живлять через окремі коаксіальні кабелі 10 і 14.\nСхематично антени зображені на рис. 2.\nРамку 1, яка має вхідний опір близько 120 Ом, живиться через сімметрірующій трансформатор 2 і трансформуючу чвертьхвильову лінію 3 з хвильовим опором 75 Ом. Кабель живлення 4 використовується з хвильовим опором 50 Ом.\nКонструкція верхнього ізолятора рамки наведена на рис. 3.\nУ верхній відрізок труби випромінювача 1 діапазону 80 метрів вставляють стрижень 2 з діелектрика. Гвинт з гайкою 3 не дозволяє стрижня провалитися всередину труби. У верхній частині стрижня є наскрізний отвір 4. через яке проходить провід петлі 5.\nЗгода пристрій діапазону 80 метрів (рис. 4) складається з подовжуючої котушки 8 і дроселя 5. Котушка намотана на каркасі діаметром 6 см і довжиною 25 див. Вона має 50 витків голого мідного дроту діаметром 1,6 мм Крок намотування - 1,6 мм. Оплетку кабелю живлення 4 підключають до кінця котушки, а точку їх з'єднання провідником 6 до "землі" -металевої огорожі. Центральний провідник кабелю підключають до відведення 1 котушки (приблизно 1,5 витка, рахуючи від "холодного" кінця котушки).\nВипромінювач теж підключають до відведення котушки (приблизно від 16-го витка). На рис. 4 показано два відведення - 2 і 3. Справа в тому. що робоча смуга частот цього випромінювача відносно вузька (через помітного укорочення) і для роботи в різних кінцях діапазону доводиться змінювати точку підключення його до согласующей котушці. Для перемикання можна використовувати реле.\nОскільки огорожа - це не найкраща "земля", то для усунення струмів по обплетенні живлячої коаксіального кабелю введений дросель 5. Він намотаний двома проводами в ізоляції на стержні від магнітної антени радиовещательного приймача. Число витків цього дроселя - близько 20 (некритично).\nЧисло витків подовжує котушки автором було обрано з запасом для експериментів, тому можна спробувати налаштувати її і на діапазоні 160 метрів.\nЗауважимо, що довжина GP близька до чверті довжини хвилі для діапазону 40 метрів. Для роботи на ньому потрібно лише невелика подовжуюча котушка, а антена повинна бути відносно ефективна, особливо якщо на цьому діапазоні додатково підключити противаги.\n< Комбінована антена KB\nКомпактна антена >


Коштами з обласного бюджету фінансується Програма „Охорона, збереження і популяризація історико-культурної спадщини у Львівській області”. Про це повідомили Гал-інфо у пресслужбі ЛОДА.\nУряд та ЄІБ підписали угоди на загальну суму 640 млн євро 09 грудня 2020 14:43 Україна отримає 640 млн євро від Європейського інвестиційного банку для соціально-економічного розвитку східних областей, розвиток міського транспорту й модернізацію транспортної інфраструктури. Про це інформує 9 грудня Департамент комунікацій Секретаріату Кабінету Міністрів України.\nМінфін оновлює аналітичний інструмент про Фонд боротьби з COVID-19 04 грудня 2020 16:45 Дашборд містить актуальну детальну інформацію про напрями виділення коштів Фонду та пріоритетні заходи й касові видатки по них, а також дозволяє провести потрібний аналіз даних за допомогою вбудованих фільтрів. Про це повідомили 4 грудня у пресслужбі Міністерства фінансів.\nНСЗУ: Бюджету на 2021 рік не вистачить для вакцинування, лікування та доплати медикам 30 листопада 2020 18:25 У новому бюджеті на 2021 рік на охорону здоров’я на Програму медичних гарантій 2021 мають намір виділити 123 млрд грн. Про це повідомили 30 листопада Гал-інфо у пресцентрі Національної служби здоров’я України.\nНа фінансування потреб Львівщини скерували понад 240 мільйонів гривень 20 листопада 2020 18:52 Загальний обсяг фінансування з обласного бюджету впродовж цього тижня – 243,9 млн гривень. Про це повідомили 20 листопада Гал-інфо у пресслужбі ЛОДА.\nУсі "ковідні" лікарні Львівщини отримали фінансування на покращення кисневої мережі 12 листопада 2020 18:05 22 лікарні нашої області, що внесені до переліку закладів охорони здоров’я, які надають стаціонарну медичну допомогу пацієнтам з гострою респіраторною хворобою COVID-19, двома траншами отримали кошти на забезпечення подачею кисню ліжкового фонду. Про це повідомили 12 листопада Гал-інфо у пресслужбі ЛОДА.\nУряд виділяє додаткові 895 млн грн на забезпечення ліжок киснем 11 листопада 2020 17:43 Уряд зосереджений на тому, щоб українська медична система могла впоратися з напливом хворих і кожен українець отримав необхідну йому медичну допомогу. Про це заявив Прем’єр-міністр Денис Шмигаль під час чергового засідання Кабінету Міністрів України 11 листопада, - інформує Департамент комунікацій Секретаріату Кабінету Міністрів України.


У Мережі запідозрили, що український телеведучий Володимир Остапчук міг зробити пропозицію новій коханій.\nВолодимир Остапчук та Христина Горняк днями дали великі інтерв'ю Катерині Осадчій, в якому розкрили подробиці відносин. За словами пари, вони познайомилися в серпні 2019 року і почали зустрічатися у вересні.\nВолодимир Остапчук, ймовірно, зробив пропозицію новій коханій\nТепер же їх відносини стрімко набирають обертів. Як розповіла Горняк, вона з'їхалася з телеведучим у травні 2020, а тепер сам Остапчук спровокувала чутки про заручини.\nНа офіційній сторінці Instagram Володимир Остапчук опублікував відео з новою коханою в білому платті. Телеведучий наспівував пісню з текстом "і ось йде наречена, вся убрана в біле", а Горняк похвалилася блискучим колечком.\n"Кріс, що, правда? Так? А що ти сказала?" - вимовив Остапчук в новому відео.\nЯк думаєш, Володимир Остапчук дійсно одружується вдруге?\nНагадаємо, раніше Володимир Остапчук розповів, чим зайняти дітей на карантині.


Міський парк дозвілля та відпочинку Новокодацький. Відео-подорож\nРазом з учасниками екологічного клубу "Конвалія", жителями міста Дніпро ми будемо подорожувати міським молодіжним парком дозвілля і відпочинку.\nМіський молодіжний парк Дніпра нині переживає період піднесення та розвитку, набуває все більшої популярності. Розташований він у Новокодацькому районі міста, поблизу житлового масиву Червоний Камінь. Площа парку становить 35 гектарів.\nДля жителів ж/м Червоний Камінь, Покровський, Парус — це улюблене і одне з найближчих місць для відпочинку.\nПарк засновано в 1927 році. Всі роботи з його створення здійснювала робітнича молодь району. В парку молодь збиралася на щотижневі танці, відзначалися різноманітні свята. У роки окупації від парку нічого не залишилось – у 1941 році на його місці фашистські окупанти проклали шлях до переправи через Дніпро. Відновлення парку відбулося лише в 1950 роках: були побудовані танцювальні майданчики, літній кінотеатр, прокладені та насаджені акуратні алеї.\nДовгі роки парк занепадав, його квітучі дерева та інші рослини стали занедбаними і врешті-решт парк покинули. На необхідність реконструювати центр молодіжного відпочинку довгий час не звертали уваги.\nПроте в 2006 році міська влада, нарешті, розпочала довгий тернистий шлях реконструкції, в результаті якої Молодіжний парк "Новокодацький" став пам’ятником садово-паркового мистецтва і ввійшов до складу природоохоронних об'єктів Дніпропетровщини.\nМеморіал-пам'ятник героїчному екіпажу льотчиків під командуванням Михайла Вдовиченка, який у серпні 1941-го над цим місцем повторив подвиг Миколи Гастелло, скерувавши підбитий літак на ворожу колону.\nПарк перетворено на красиве місце відпочинку з доглянутими клумбами, газонами і живим водоймищем. Тут можна спокійно пройтися, посидіти на лавочці, насолоджуючись сучасними краєвидами. Парк зручний і упорядкований для прогулянок як дорослих, так і дітей. Чудове місце для релаксу поодинці, з друзями або родиною.\nВ Молодіжному парку встановлено сучасні дитячі і тренажерні майданчики з різноманітними атракціонами на будь-який смак, садові лавки та урни.\nСучасна система зовнішнього освітлення дозволяє прогулюватися парком у вечірні години і надає йому більш затишного і таємничого вигляду.\nВеликі площі зелених насаджень нині доглянуті й ведуть до сучасного спортивного центру.\nОскільки Міський молодіжний парк відпочинку та дозвілля розрахований більше на активний відпочинок відвідувачів, в ньому є: поле для міні-футболу зі штучним покриттям, на якому можна поганяти м’яча в будь-яку пору року, тенісні корти, футбольне поле, майданчики для ігрових видів спорту, дитячі майданчики, Алея героїв спорту Дніпропетровщини.\nГоловна прикраса парку – озеро на місці колишнього кар’єру. Воно підживлюється підземними джерелами і не цвіте навіть в серпневу спеку!\nПроведена реконструкція не лишилася непоміченою. Вже сьогодні міський Молодіжний парк став улюбленим місцем відпочинку для багатьох жителів міста!\nКвіти на клумбах - окраса парку "Новокодацький.\nФото на сторінці ФБ: Бібліотека на Красному Камені - перейти за посиланням: https://www.facebook.com/ch.kamin.dp.ua/photos/pcb.1270765323263966/1270762786597553/\n(61)Клуб "Тепла вітальня"


Центри зайнятості в м. Велика Олександрівка (Херсонська обл.): контакти, адреси, телефони, сайти в 2021\nЦентри зайнятості в м. Велика Олександрівка (Херсонська обл.)\nДовідкова та контактна інформація про компанії - центри зайнятості () в м. Велика Олександрівка (Херсонська обл.): вартість послуг, відгуки, адреси, номери телефонів, офіційні сайти кращих приватних і державних українських організацій\nВеликоолександрівська районна філія Херсонського обласного центру зайнятості\nДе знаходиться центр зайнятості в м. Велика Олександрівка (Херсонська обл.)?\nЯкщо ви шукаєте роботу і вас цікавлять актуальні вакансії в м. Велика Олександрівка (Херсонська обл.), скористайтеся послугами державної служби зайнятості міста. Основні функції біржі праці - працевлаштування населення, виплата допомоги безробітним.\nОскільки тема зайнятості та безробіття завжди актуальна, команда Простоправа створила довідник бюро працевлаштування. До уваги відвідувачів сайту пропонується довідник відділів і філій центру зайнятості населення в м. Велика Олександрівка (Херсонська обл.). У цьому розділі сайту ми зібрали актуальні контакти і режими роботи центрів зайнятості областей, міст, районів. Довідкова та контактна інформація щодо центрів зайнятості регулярно оновлюється. За допомогою карти ви знайдете найближчу філію біржі зайнятості в м. Велика Олександрівка (Херсонська обл.), дізнаєтеся, який графік роботи організації і т.д.


ТМ «Гармонія» подарує жителям м. Лубни матч-відкриття Чемпіонату України з волейболу! - KittenNews\nТМ «Гармонія» подарує жителям м. Лубни матч-відкриття Чемпіонату України з волейболу!\nПятница, 14 Октябрь 2016, 19:04\nЦієї осені ТМ «Гармонія» підготувала черговий подарунок лубенським спортсменам і вболівальникам СК «Фаворит».\nПісля тривалих дискусій та обмірковувань президент СК «Фаворит» Володимир Дорош і головний тренер команди Олександр Ткачук прийняли важливе й доленосне рішення – волейбольний клуб «Фаворит» переїжджає до м. Лубни. Ініціатором ідеї базування СК «Фаворит» у нашому рідному місті стала ТМ «Гармонія» - генеральний спонсор волейбольної команди.\nДумки про переміщення виникали в керівництва вже давно.\nАдже, за словами очільників команди, СК «Фаворит» - це надбання саме міста Лубни: тут народився волейбольний клуб, тут проходили перші тренування, перші змагання, здобували перші перемоги! Обласний центр, Полтава, має прекрасну команду «Ворскла», а СК «Фаворит» від тепер прославлятиме спортивними здобутками рідне місто Лубни.\nОфіційний переїзд відбудеться 21 жовтня – у день початку першого туру Чемпіонату України! 21 жовтня о 17:00 у Лубнах розпочнеться перша гра матчу СК «Фаворит» із командою-суперником «Локомотив» (м.Харків). Друга гра відбудеться 22 жовтня о 12:00. Місце проведення змагань - ДЮСШ.\nЗапрошуємо всіх лубенців та гостей міста відвідати волейбольні зустрічі та підтримати довгоочікуване повернення легендарного СК «Фаворит»!\nУсі, хто сумував за спортивним азартом та шквалом бурхливих емоцій, не пропустіть шанс зануритися у вир волейбольного протистояння кращих гравців-спортсменів України!\nЗапрошуємо на відкриття першого туру Чемпіонату України.\nУболіваймо разом з Гармонією!\nТМ «Гармонія» вже майже 80-років славиться не лише якісною, смачною та корисною молочною продукцією, а ще й добрими справами. Є постійним організатором та учасником благодійних проектів, підтримує незахищені верстви населення, піклується про дітей та молодь, надає допомогу сім’ям, чоловіки яких постраждали в зоні АТО, активно підтримує молодих спортсменів. Зокрема, одинадцятий рік поспіль Гармонія реалізує соціальний проект, спрямований на підтримку здорового способу життя та проходить під гаслом «Гармонія про здоров’я дбає, «Фаворит» перемагає»!\nЧемпіонату України з волейболу


Оприлюднили програму Всеукраїнського Дня кар'єри в Тернополі\nОприлюднили програму Всеукраїнського Дня кар’єри в Тернополі\n25.05.2017 svoboda editor Новини, Тернопілля, Тернопіль 0\nВ Українському Домі “Перемога” завтра проведуть Всеукраїнський день кар’єри. В рамках заходу більше 30-ти роботодавців запропонують молоді і безробітним тернополянам роботу та навчать, як правильно складати відеорезюме.\nЗокрема, в програмі заходу передбачені цікаві презентації, роботодавці прийматимуть CV від кандидатів, проводитимуть семінари, тренінги та майстер-класи.\nНавчальні заклади також презентуватимуть умови прийому та навчання, перспективи напрямків за якими вони готують.\n— Ми хочемо показати молоді, які професії зараз актуальні. На заході можна подивитися, що відбувається на ринку праці у Тернополі. Старшокласники можуть визначитися ким хочуть стати, чи затребувана їхня справа. Раніше оператор ПК була престижною вакансією, а сьогодні кожен користувач має більше вмінь, ніж той, хто навчається, — розповідає координатор організацій-партнерів Ірина Яремчук.\nДетальніше про подію на сайті: profitday.info\nІсторія успіху: міні–пекарня бережанця Ростислава Музички\nСтартував Міжнародний інвестиційний форум «Тернопільщина Invest-2017»


Сарматія від Алтаю до Дунаю — Вінницький обласний краєзнавчий музей\nМіжнародна наукова конференція «Сарматія від Алтаю до Дунаю»\n14 листопада 2014 року в академічній залі Вінницького обласного краєзнавчого музею проходила Міжнародна наукова конференція «Сарматія від Алтаю до Дунаю» (до 30-річчя відкриття сарматських «царських» поховань біля с. Пороги Ямпільського району Вінницької області).\n1984 рік назавжди увійшов в історію української археологічної науки. Протягом жовтня-листопада цього року неподалік села Пороги на Ямпільщині експедиція Вінницького краєзнавчого музею під керівництвом Бориса Лобая здійснила сенсаційне відкриття. Розкопуючи один з давніх, майже зрівняних з землею курганів, археологи виявили поховання сарматського можновладця. Померлий лежав у дубовому саркофазі, поруч знаходились римські амфори, численні золоті та срібні прикраси, дорога зброя, і, головне, – золота гривна, символ влади. Все це засвідчувало, що свій останній притулок тут знайшов не просто знатний сармат, а цар.\nНа багатьох предметах зображено знаки-тамги. Вони були своєрідними гербами сарматських вождів і дали можливість вченим привідкрити таємницю імені похованого у Порогах царя. Пошуки власника тамги привели дослідників в античне місто Ольвію, де в І ст. н. е. вона карбувалася на монетах поряд із зображенням сарматського царя Інесмея.\nПоруч з чоловічим царським похованням було ще одне – жіноче. Зважаючи на багатство речей, що супроводжували небіжчицю, вона також була представницею вищих сходинок ієрархії сарматського суспільства, можливо, царицею.\nПізніше, протягом 80-х – початку 90-х років на Вінниччині були досліджені й інші заможні сарматські поховання. Знахідки, виявлені під час цих розкопок, дозволяють зазирнути в духовний світ давніх кочівників, втілений у обряді та опредмечений в поховальному супроводі сарматської знаті.\nСарматські коштовності, знайдені на теренах Вінниччини неодноразово ставали об’єктом захоплення цінителів давнього мистецтва з інших країн. Вони побували на виставках в італійських містах Рімінні і Тренто (Італія), Лінц (Австрія) та Ганновер (Німеччина).\nОрганізаторами конференції виступили: управління культури і туризму облдержадміністрації, Вінницький обласний краєзнавчий музей, відділ культури і туризму Ямпільської райдержадміністрації.\nВ конференції взяли участь дослідники з України, Румунії, Росії та Угорщини. Крім питань, пов’язаних з сарматською історико-культурною спільнотою та її сусідами, на конференції розглядалися питання, що торкаються вивчення та збереження археологічної спадщини Поділля.\n15 листопада 2014 року в рамках роботи конференції здійснено екскурсійні виїзди по археологічних пам’ятках Немирівського та Ямпільського районів Вінницької області. Також проведено лекцію з демонстрацією тематичних виставок для жителів Ямпільського району на тему: «Сарматські відкриття на Ямпільщині 1984-2014 років».\nПерегляд фотогалереї «Сармати»


Як неформали вплинули на українську історію - інтерв'ю з Володимиром Окаринським — Локальна історія\nІнші представники богеми, серед яких і Тарас Шевченко, проводили “узливання на честь Бахуса” та змагалися хто більше вип’є. Козакофіли, балаґули, мочеморди.... Сьогодні ми б назвали їх субкультурами.\nЯк неформальні середовища минулого вплинули на хід української історії? У "Без Брому" інтерв’ю з кандидатом історичних наук та дослідником теми Володимиром Окаринським.\nПане Володимире, доброго дня. Дякуємо, що завітали до нас. Ми звикли говорити, що субкультура – це радше породження модерного світу – ХІХ-ХХ століть. Коли ці неформальні речі, неформальні середовища, які часом протиставляли традиційним, вперше фіксують? Коли можемо говорити про появу нонконформістських течій?\nЦе дуже давнє явище. Його можна навіть знайти в перших прозових романах давнього Риму – в Апулея чи Петронія. Я б жартома сказав, що першими панками були кініки античності – дослівно “собаки”. Це образливе прізвисько, як загалом назви багатьох субкультур. Не вони самі їх придумали, їм назви накидували.\nНаприклад, у спогадах Джонні Роттена, лідера “Sex Pistols”, а від них почалася субкультура панків в Європі, є про те, що панками у ХІХ столітті називали неповнолітніх повій в Америці. Цю назву до них приклеїли журналісти – і воно пішло в люди.\nТі, що воюють, ті, що працюють, і ті, що моляться.\nАле все одно там існували якісь марґінали, перехідні групи або групи упосліджені. І певні риси субкультур, я думаю, можна побачити, наприклад, в “Соборі Паризької Богоматері”, де Віктор Гюґо яскраво описав королівство Арґо – злочинці, жебраки, тобто такі напівкримінальні особи.\nА друга дуже яскрава група, яка, як на мене, мала ознаки субкультурності, – студенти, така академічна субкультура, яку найчастіше називають “ваґанти”. Вони вели мандрівний спосіб життя, навчання було тривалим, вони були доволі розгульними, таке богемне життя. Франсуа Війон – яскравий представник цього напряму.\nГригорій Сковорода (1722-1794) Фото: uk.wikipedia.org\nДо речі, якщо так продовжити (є дослідження наших літературознавців – Василь Микитась, наприклад, писав про українських вагантів), то українські спудеї, бурсаки, “пиворізи”, як їх називали. Вони теж були субкультурою, але пізніше – у XVII-XVIII століттях. У Києво-Могилянському колегіумі – передусім. Певною мірою, можливо, культурнішим представником цієї субкультури був наш Григорій Сковорода.\nВін також вибивався з норм тогочасного суспільства.\nТі, що не знаходили себе в суспільстві, були предками субкультур.\nШукали тривкість, легітимізацію, спадщину?\nМожливо, й так. Першою субкультурою можна назвати романтиків. А в романтиків був сильний культ Середньовіччя.\nЗвернення до рідного народу, до джерел, мови, фольклору.\nРомантики не тільки як літературна чи мистецька течія, а і власне молодь, фанати, які на побутовому рівні демонстрували підтримку новому стилю.\nНаприклад, Теофіль Ґотьє, французький молодий романтик, зі своїми колегами підтримував перші театральні постановки за Віктором Гюґо, і він одягав червоний камзол XVII століття. Щось їм подобалося з попередніх епох. Завжди намацували зв'язок із собі подібними у попередні часи.\nТож чи можемо ми вважати, що першою європейською, або навіть світовою, субкультурою були все ж таки романтики?\nФактично – так. Широкою світовою субкультурою.\nФрансуа де Сад (1740-1814), портрет Жана-Батіста Жозе Фото: uk.wikipedia.org\nФрансуа де Сад (1740-1814), портрет Жана-Батіста Жозе\nМіг би ще одну субкультуру назвати, але вона радше гедоністична і з середовища європейських аристократів XVII-XVIII століть, – це були лібертени. Найвідомішим і найконтроверсійнішим персонажем цього напряму був маркіз де Сад Донасьєн Альфонс Франсуа де Сад (1740-1814), відоміший, як Маркіз де Сад (фр. marquis de Sade) — французький письменник, філософ і учасник Французької Революції. . Навіть просвітників когорти Вольтера можна зарахувати до цього напряму. Відомий фільм “Лібертен” (або “Розпусник”) з Джонні Деппом яскраво демонструє цього персонажа. Можна говорити про них як про повноцінну субкультуру.\nОце вільнодумство – тут питання, де межа субкультури, коли культура закривається в собі, а де субкультура починає впливати на ширші процеси, на все суспільство. Приклад романтиків – добра нагода сказати, що саме з європейського романтизму почали поставати модерні нації.\nЦе настільки широкий рух! І він тривав не одне десятиліття – близько пів століття, і починався як бунт покоління, контркультура. Особливо яскраво вони себе протиставляли попереднім світоглядам, естетичним цінностям Просвітництва, заскорузлому класицизму. Вони зверталися до глибин народу, почали досліджувати фольклор.\nАле романтична субкультура також увібрала в себе деякі інші альтернативні течії, наприклад, у Британії наприкінці XVIII століття зароджувався дендизм – від “денді”. Вони зовнішньо протиставляли себе попередньому стилю – з перуками, камзолами, панталонами. А фактично зародили вигляд сучасного ділового костюма.\nА якщо говоримо про українські терени, нас романтизм не оминув? Звичайно, ми знаємо харківських романтиківХарківські романтики – гурт українських поетів, які були професорами і студентами Харківського університету у 1830–1840-х роках. Вони цікавилися народною творчістю і вважали її джерелом духовного пробудження української нації. Одним із найвідоміших представників був Микола Костомаров. – вони традиційно є на сторінках підручників. Але навряд чи вони були субкультурою в такому ґатунку. Кого б ви назвали першим, піонером на цьому поприщі?\nДумаю, що все-таки претендентами на першу українську субкультуру були козакофіли. Це шляхта Правобережної України.\nМихайло Чайковский - Садик-паша (1804-1886), портрет Антонія Олещинського Фото: uk.wikipedia.org\nМихайло Чайковский - Садик-паша (1804-1886), портрет Антонія Олещинського\nЗа етнічністю радше польська?\nТак. Або полонізована на той момент. Вони виростали в реаліях вже неіснуючої Речі Посполитої, в реаліях передовсім Російської імперії, і вони не сприймали цих реалій. Йшли в певний міт Речі Посполитої і козацтва, в їхніх ідеалізованих уявленнях не існувало конфліктів між козаками і шляхтою, або вони на цьому не наголошували. Існувала гармонія. Ці шляхтичі-романтики самі ставали “козаками”.\nКозацтво вони розуміли доволі своєрідно. Намагалися розвивати цей стиль. Яскравим прикладом на пізньому етапі був Садик-паша (Міхал ЧайковськийМіхал Чайковський (1804–1886) – польський письменник, політичний та військовий діяч. Представник так званої “української школи” в польській літературі. Автор романів “Гетьман України” про життя Івана Виговського та “Вернигора” про гайдамацьке повстання 1768 року. Загалом його літературна спадщина сягає 12 томів.).\nВацлав Жевуський, Золотобородий емір, отаман Ревуха. Невідомий художник ХІХ ст. Національний музей у Варшаві Фото: надане Володимиром Окаринським\nВацлав Жевуський, Золотобородий емір, отаман Ревуха. Невідомий художник ХІХ ст. Національний музей у Варшаві\nКозакофіли розглядали козаків винятково як соціальний стан. Етнічність, мова, я не говорю про політичні речі, – навіть не фігурували. Чи було щось таке?\nРадше так. Хоча вони дуже охоче (напевно, це відбувалося природно) послуговувалися українською мовою. Це був такий маркер, на рівні арґо. Люди з середовища, де панувала польська мова, і навіть французька, обирали українську.\nМи зараз говоримо про першу третину ХІХ століття?\nТак, це 1820-і і початок 1830-х років. Не можна сказати, що ця субкультура різко припинилася, але традиція ще трошки тривала.\nДійшло до того, що Падура, який вважався поляком, та ще кілька менше відомих авторів писали українською мовою, навіть при “дворі” Золотобородого Еміра. До речі, він узяв ім’я від надвірних козаків – отаман Ревуха. І його прізвище навіть переклали “Золотая Борода”.\nПридворний торбаніст Григор Відорт, який, за різними даними, походив з Литви, а, можливо, з Австрії, писав музику або просто пісні. І цікаво, що він писав їх українською мовою.\nА є згадки, як місцеве українське населення реагувало на такі дивакуваті речі з боку своїх панів чи дідичів?\nЯ думаю, як до певної примхи, але радше позитивно. Ясно, що вони активної участі в цьому не брали, крім надвірних козаків. Цей момент, до речі, козакофіли використали, ті, які взяли участь в антиросійському Листопадовому повстанні 1830-1831 років. Шляхта з південної Волині, Поділля набрала кілька загонів козаків.\nТобто козакофіли виступили проти російського впливу.\nЗвісно, це не був визвольний український рух, а за відновлення Речі Посполитої.\nТут цікаво, що це козакофільство – це спосіб життя у себе на обійсті, але водночас козакофіли виступають з надвірними козаками в боротьбі за Річ Посполиту, чи за нашу і вашу свободу.\nІз загибеллю (точніше, він пропав безвісти) Вацлава Жевуського можна говорити про занепад цього руху. Якісь адепти втекли в Галичину, там існувала козакофільська традиція, пов’язана зі спогадами про це повстання.\nЦе після повстання 1830-31 років.\nВона виникла ближче до середини 1830-х років і проіснувала до 1850 року.\nХто такі були балаґули і чим вони відрізнялися від попередників?\nУ порівнянні з субкультурами, які відомі назагал, я би окреслив їх як щось середнє між байкерами і панками. У них були дві яскраві складові: байкери – це швидка їзда, балаґули ж гасали на бричках, запряжених чотирма кіньми. Ці брички зовнішньо нагадували махновські тачанки, єдине, що вони не були ресорні. Коні завжди мали бути різної масті, іноді вони їх якось позначали – в одного вухо надрізане, хвіст надстрижений, або якось їх прикрашали, щоб це виглядало екзотичніше. Їздили дуже швидко, спричиняючи навіть дорожні пригоди.\nЮліуш Коссак. Найтичанка, 1848 Фото: надане Володимиром Окаринським\nЮліуш Коссак. Найтичанка, 1848\nДруга складова – умовно, панківська або богемна – вони дуже багато часу проводили на кінних ярмарках. Знамениті кінні ярмарки відбувалися в Бердичеві. Бердичів називали столицею Королівства балаґулів. Потім ця столиця перейшла в Балту, в інші не такі відомі ярмаркові центри. Певною мірою, вони кочували, як ми по фестивалях у докризові часи: з “АртПоля” – на “Славське Рок” і т.д. А вони: з Балти – до Бердичева, з Бердичева – в Махнівку, Кременець і так далі. Цікаво, що вони не мали суспільних упереджень, тусувалися з циганами, які торгували на ярмарках.\nКоні і цигани – то речі споріднені.\nКоней, до речі, закупляли у татарського купця.\nНе було соціальних бар'єрів?\nУ зовнішніх виявах. Тому що наші дослідники, переважно літературознавці, які цю тему зачіпали і пробували дослідити вперше (зокрема Володимир Гнатюк, але інший, повний тезка), говорили, що все-таки у своїх маєтностях вони поводилися не завжди так демократично, як на ярмарках. Все-таки належали до свого стану. Це була не бідна шляхта, але і не найбагатша – середня.\nЩе щодо балаґулів. Напевно, жоден з таких рухів не може бути без лідера. І в них був такий лідер – Антін Шашкевич. Про нього навіть розвідку написав Іван Франко “Король балаґулів Антін Шашкевич...”. Антін Шашкевич брав участь в антиросійському Листопадовому повстанні, був там поранений. Після вимушеної еміграції повернувся. Зібрав невелику групу з кільканадцяти людей. Його називали королем.\nДо речі, ще одна характерна для субкультур ознака – у них були прізвиська. Шашкевича називали “Шашка”, і при тому також “король”. У нього був ще і віце-король, і ад'ютант.\nА як вони співвідносилися з українським світом? Пісні українською мовою, арґо – щось таке було?\nВони мали літературні зацікавлення, були читачами української школи польського романтизму, того самого Падури. Їхня культова пісня – революційна “Рухавка”: “Гу-ра-га на врага” там приспів. Але вони і самі придумували.\nАнтін Шашкевич є автором однієї дуже відомої пісні. Нещодавно Мар’ян Пиріг її переспівав по-своєму, і дуже гарно, вона називалася “Над Ятранем”. Що цікаво, за життя Антін Шашкевич ніде не публікувався. Низка його пісень створені як імпровізація. Він підігравав собі або на бандурі, або навіть на фортеп’яні. Іноді можна побачити, що ці пісні вони використовують як цитати для інших пісень. Деякі з них дійсно стали народними. “Над Ятранем” швидше стала популярною в Галичині.\nМи говоримо про час, в якому жив Шевченко. Його теж можемо назвати представником субкультури – Шевченків кожух як контркультура до фраків. Водночас, Шевченка часто згадують у контексті однієї субкультури (не певен, чи можна так назвати) – товариства “Мочемордія”. Що це за загадкова штука? До чого тут Шевченко і чим вони займалися?\nЦе радше середовище, тусовка, справді локальний феномен. Передусім “мочеморди” (чи “мочиморди”) – це поміщики з Полтавщини, частково з Чернігівщини. Вони не завжди мали українське походження. По-сусідськи проводили час. Значна частина з них в минулому служила у війську, в гусарах, і, напевно, там вони привчилися до оковитої.\nВідвідуючи один одного чи бали, наприклад, у поміщиці Вольховської або в князя Рєпніна-Волконського, вони відокремлювалися від цього балу і проводили свої обряди. Вони їх називали “узливання на честь Бахуса”. У них була дуже цікава обрядовість. Певною мірою, це була пародія на існуючі військові або інші ступені статських радників тощо. Ступені присвоювали в міру можливості випити – хто більше: сивалдай в петлицю, рюмка через плече...\nЦе назви рангів?\nЦе за описом реального учасника цих речей, але не безпосередньо мочеморди. Він з ними товаришував – Афанасьєв-Чужбинський, український письменник і етнограф.\nА Шевченко де був у тому ранжуванні?\nШевченко з ними познайомився в 1843 році, вже знаменитий, після першого видання “Кобзаря”, після “Гайдамаків”. Приїхав в Україну, вони його радо прийняли до себе. Приїхав з Гребінкою, він їх і познайомив на балу у Вольховської. Напевне, Шевченко вже був для них престижним, модним. Його прийняли в товариство.\nМожливо, Шевченко їх навіть трішки змінив. Тому що саме з Шевченком пов’язані деякі яскраві епізоди. Коли вони писали один до одного листи. Наприклад, до Миколи Маркевича, історика, етнографа, друга Шевченка, з вимогою, щоб він до них прийшов – лист був у вигляді гетьманського універсалу, а “гетьманом” був Тарас Шевченко.\nЦе були поміщики, які прийняли до себе представників богеми. На відміну від інших (за винятком хіба що Маркевича, який також був поміщиком, і Віктора Забіли – поета, який був дрібним поміщиком), Шевченко був справжнім богемником, якого вони прийняли на рівних до себе. Збереглося їхнє листування, вони допомагали поширенню пізніших видань “Кобзаря”. Де Бальмен разом зі своїм братом зробили рукописний “Кобзар”, написаний латинкою, і самі його ілюстрували.\nНаскільки захоплення минулим, зокрема козацькою добою, дало глибші речі, зокрема українофільство не лише як рух зацікавлення минулим, народом, але рух, спрямований в майбутнє – просвітництво, громади, товариства, а далі за 50 років маємо партії і революцію? Чи могло бути українофільство другої половини ХІХ століття без цих екзотичних, але рухів, які були закцентовані на козацькому міті, чи не лише на ньому?\nУкраїнофільство зародилося як альтернативний суспільний рух, стиль. З одного боку, вони нібито продовжили існуючу українофільську традицію, однак для згаданих балаґулів чи козакофілів це була радше екзотика, розвага, культурний міт, утопія, яку вони на свій смак розвивали.\nЦе ті колишні спольщені роди, люди з тих родів – Рильський, Антонович...\nЦе та сама територія, що й балаґульщина, – Правобережна Україна.\nЧи воно виросло з балаґульщини? Антонович, який пише “Моя повідь”: я був поляком, раптом я прочитав про минуле, став українцем, це важливо, я йду в народ. Чи воно виростало одне з одного?\nУ спогадах АнтоновичаВолодимир Антонович (1834–1908) – інтелектуальний мотор українського руху у ХІХ столітті. Створив українську археологію як науку. Написав понад 300 праць з історії, археології та етнографії України. Один з творців просвітницького Київської (“Старої”) громади, журналу “Київська старовина”. Обстоював думку, що українці є окремим, самодостатнім народом, з природженим демократизмом. Засновник Київської історичної школи (найвідоміший учень - М.Грушевський). чи Михальчука, цих хлопоманів, дуже мало є про балаґулів. А якщо є – це вже останні залишки, і вони завжди іронічно, критично до них ставляться, як до людей, які не глибоко тим цікавилися. А українофіли, хлопомани та інші вже цікавилися народом концептуально, все йшло з їхніх демократичних переконань.\nІ з певною метою, щоб народ зібрати докупи.\nВолодимир Антонович навіть визнавав, що це не лише зацікавлення народною культурою, а також європейські ідеї. Це утопічний соціалізм, протоанархізм. Звідси і пішло це – громада. Це абсолютно неформальне утворення. Вони хотіли всіляко підкреслити свій зв'язок з простим народом, селянами.\nВажливий момент – вони були студентами Київського університету (до слова, другим найвідомішим хлопоманом після Антоновича був Тадей РильськийТадей Рильський (1841–1902) – український громадський і культурний діяч, етнограф, економіст. Батько поета Максима Рильського. Був “хлопоманом”. Писав статті з економіки, етнографії, фольклору у часописі “Основа”. Є автором праці “Студії над основами розкладу багатства”, у якій започаткував фахову українську економічну термінологію.), їх було п’ять-сім людей, майже всі вони вважалися до того часу поляками. Вони вбирали звичайний народний одяг.\nБув певний орієнталізм.\nХлопомани. Світлина 1860-х Фото: надане Володимиром Окаринським\nХлопомани. Світлина 1860-х\nЦе було позерство. А хлопомани – навпаки, максимально простий стиль мали – сорочка не вишиванка, а повсякденна.\nЯку носять селяни зараз – в середині ХІХ століття.\nПолотняний одяг, звичайні шапки, які селяни носили, люльки – як селяни в шинках курили. Збереглися салонні фотографії тих часів, вони відображають зацікавлення саме звичайним народом.\nАле як виникли хлопомани, якщо вони не походять від балаґулів? Як вони прийшли до українства – тих п’ятеро чи шестеро людей? Це була несподівана, унікальна річ – раз, і вони є? Чи вони теж шукали натхнення і звідкись народилися?\nЯкщо застосувати слово “субкультура” в ширшому сенсі, то в Київському університеті вже існувала своя студентська культура. Студентські корпорації, земляцтва, ґміни, як вони називалися. Десь з цього руху зародилися перші середовища, які передували хлопоманам. І, зокрема, мемуаристи згадують про так званих пуристів. Від слова “пур” – простий, чистий. Це чимось нагадує пуританство. От їх і протиставляли відгомонам якщо не балаґульщини, то студентській розгульності з вживанням алкоголю і т. д.\nЦе були студенти кількох факультетів. До речі, Володимир Антонович спочатку навчався на медичному факультеті. Один із них – Фортунат Новицький – поляк, який вважався чи не головним у їхньому товаристві. Щодо них існували й інші напівобразливі прізвиська – кльоцкожерці. Мовляв, вони їдять кльоцки і п'ють чай замість того, щоб пити щось міцніше і розважатися.\nІ певними мріями.\nТак. Самоосвітою, бо не все їх задовольняло в тодішніх навчальних програмах. Звідси з'явилися перші народолюбні зацікавлення.\nВолодимир Антонович в українському вбранні, світлина 1860-х років Фото: надане Володимиром Окаринським\nВолодимир Антонович в українському вбранні, світлина 1860-х років\nІ Володимир Антонович, і Тадей Рильський належали до цього товариства, і навіть відзначали, що вони в одязі намагалися підкреслити свою невибагливість, скромність. Відсутність будь-яких прикрас – сюртук, шинель з верблюжого волоса, все максимально сіре. Причому казали, що Антонович ходить взимку і влітку в одному і тому ж. А він це робив свідомо, мовляв, зовнішня сторона нас абсолютно не цікавить. Це як панк, чи постпанк, чи ґотика – простий стиль, заперечення всіх витребеньок.\nВодночас ці хлопомани, ранні українофіли, були, великою мірою, ідеалістами. Чи їхня ідеалізація народу, минулого не розбилася тоді, коли вони пішли в перші села просвіщати темний люд? Як сприймало місцеве населення такі дивакуваті речі? Бо для селян, очевидно, що балаґула, який жене на конях, що якийсь там пан в сюртуку, який приходить і щось розповідає, – це були речі однієї категорії. І це, і це дивне.\nМожна говорити про два хлопоманства – у нас більше розповідають про хлопоманство Володимира Антоновича, а на початку це був доволі широкий рух. Вододілом стало чергове антиросійське повстання – Січневе 1863 року. І частина хлопоманів, які одночасно називали себе і українцями, і поляками (мали подвійну ідентичність), хотіли прив’язати це хлопоманство до пропаганди ідеї повстання проти Росії серед народу. З цього нічого не вийшло.\nЧасто говорять, що це феномен саме російських народників.\nОт. А українські хлопомани навіть за десять і більше років до того вже пішли в цей народ. І вони навіть поселялися в тому народі. Були спроби життя в комуні в селі. Найзнаковіші з них для того, щоб підкреслити цей зв'язок, приймали православ'я як народну релігію, відмовляючись від римо-католицтва, хоча за своїми поглядами вони були радше атеїстами чи вільнодумцями, але це був як жест.\nТадей Рильський (ліворуч) з сином Максимом та Володимиром Антоновичем. Романівка, кінець 1890-х рр. Фото: uk.wikipedia.org\nКоли ми говоримо про українофілів по обидва боки Збруча, йдеться про їхнє піклування про народ, заснування недільних шкіл, “Просвіт”, кооперативів. Чи не вони створили ту націю, яка на початку ХХ століття буде голосно говорити, що потребує самостійної держави? Тут можемо говорити, що з субкультури, контркультури виросла абсолютно інша річ?\nЯ думаю, що демократичні ідеали раннього українофільства заклали певну світоглядну основу для пізнішого українського руху. Тому що український рух був у своїй основі демократичним, народолюбним, навіть хтось не дуже позитивно вживає слово “популістичним”.\nЗ молодого покоління.\nА поштовхом до цього було знайомство з кількома емігрантами з Наддніпрянщини, колишніми хлопоманами, які їх заразили цією ідеєю. Це було одразу після перепоховання Тараса Шевченка, тоді ж і зародився в Галичині культ Кобзаря.\nПочали портрети малювати, шевченківські вечори проводити.\nНавіть Іван Франко описує, що спочатку в них були доволі туманні уявлення про український рух, це справді була напівбогема. По-перше, це були студенти або молоді правники, які так і не зробили кар’єри, які думали, що вони можуть корисного зробити для народу.\nПоки вони думали, проводили час у кав'ярнях, співали псевдокозацькі і гайдамацькі пісні кривавого змісту. Дуже часто про них таке казали. Видавали рукописні часописи – як-от “Вечорниці”. Це був перший часопис, і їх так і називали “вечорничниками”. Згодом видавали часопис “Мета” – “метниками”. А потім вони стали народовцями – галицьким варіантом українофілів.\nДуже цікавий різновид українофільства був у Чернігові. Місцевий лікар і водночас етнограф Степан Ніс (пізніше він активно друкувався в “Київській старовині”) організував так званий “курінь”. На околицях міста, за прикладом козацького, сам носив козацький одяг. Бачимо козацький стиль, але в народолюбстві. Вони теж були демократами.\nВони там збиралися, він добре грав на музичних інструментах, вони організували аматорську театральну трупу. Співпрацювали з першим українським часописом, який видавав Леонід Глібов, “Чернігівський листок”.\nА тут я ще хочу уточнити. Коли ми говоримо про Галичину ХІХ століття, починаючи від “Русалки Дністрової”“Русалка Дністрова” – перший український журнал, написаний живою народною українською мовою. 1000 примірників видали члени гуртка “Руська трійця”. Майже весь наклад конфіскувала поліція. В альманасі надрукували народні пісні, авторські вірші, переклади закордонних авторів, статті з історії та історичні документи., і далі козацький слід незримо присутній – в самій “Русалці” і в іншому. Звідки в Галичині любов до козацького міту? Це не є вияв субкультури – ми взяли з Наддніпрянщини і починаємо тут культивувати? Інша річ, що це потім зіграло на національну справу.\nТут не обійшлося без впливу і польської школи, і харківських романтиків. Для Галичини це була екзотика. Якби не перші твори на козацьку тематику Маркіяна Шашкевича і компанії (була не тільки “Руська трійця”, а й послідовники, ширше коло), то фактично цей козацький міт у Галичині, напевно, не мав би такого поширення. Тобто до того часу це було щось далеке.\nІ часом вороже, будьмо відверті. Якщо ми говоримо про другу половину ХІХ століття, особливо кінець, то десь у тому часі і зароджується феномен батярства, зокрема в Галичині. Ким були перші батяри і як вони формували свою субкультуру? І, врешті, чи мав батяр етнічність?\nНаші сучасні уявлення про батярів трохи різняться від дійсності.\nВони зараз літературно і музично сформовані.\nСтрого кажучи, субкультурою в нашому уявленні батярство стало в ХХ столітті. Але їхні предки, включно з назвою “батяри”, існували ще з середини ХІХ століття. “Бетяр” з угорської – негідник.\nПоліцаї казали: “Йди сюди, негіднику” – і переслідували злочинця. Є й інші слова – босан, бухач...\nАбо в Івана Франка є повість “Яндруси”. Польською “андрус”, але українською “яндрус”.\nАле це було винятково міське явище?\nПриміське і міське. Говорять про окремі дільниці у Львові, але зразу хочу застерегти – батярство насамперед асоціюється зі Львовом і воно стало таким феноменом передовсім у Львові. Бо це було найбільше місто з розвиненою міською культурою.\nАле в інших містах і містечках Галичини, не скажу – найдрібніших, а порівняно немалих – Дрогобич, Коломия, Бережани, Самбір, Борислав – існували свої локальні різновиди батярства. Наприклад, на теренах Тернополя і околиць прижилася назва “махабунда”, хоча її і у Львові знали. “Махабунда” – це видозмінене “ваґабонд” – волоцюга.\nА чим батяри займалися? Це були злодії, волоцюги, жебраки? Чому вони так тривко увійшли до нашої свідомості? Чому ми знаємо батярів, але не знаємо інших кримінальних злочинців?\nПан Юрій Винничук, начитаний в цій тематиці особливо, Віктор Морозов, який співає про батярів, звернули увагу на те, що батяри, вже коли стали більш-менш відомі на початку ХХ століття, відрізняли себе від професійних злочинців, яких називали “кіндрусами”. Між ними навіть були бійки.\nБо батяри хоча і мають кримінальну чи напівкримінальну складову, але це не основна. Їм радше притаманні дрібні правопорушення, крадіжка чи бійка, частіше шахрайство, вони промишляли на ярмарках чи на якихось святах. Тобто такі напів- або навіть і справді маргінали-люмпени.\nКультурної цінності довгий час вони не мали. Тут не обійшлося без літератури. Коли наприкінці ХІХ століття під впливом реалізму Золя та інших у нас Франко звернув увагу на маргінала.\nЩо у Прекрасній епосі може бути і темна сторона.\nЇх зробили літературними героями, вони перемандрували на сторінки преси, їх почали зображати як героїв карикатур і жартів. Десь близько 1910 року вони з'являються в гумористичній галицькій пресі. З'явилося кілька типажів. Один з них – Чухрай, який грає (“чухрає”) на гармоні, на акордеончику, вони одягнені максимально просто, але мали впізнавані риси, які відображали певну маргінальність.\nМожна говорити про інтернаціональну субкультуру, тому що в тих описах батярів, які є, або навіть олітературнених, можна побачити українські слова, польські, навіть циганські (ромські), німецькі, з ідишу багато.\nЦе більше соціальна спільнота, явно не етнічна.\nЯк звернув увагу український письменник-публіцист Юрій Тис-Крохмалюк, вододілом в батярстві були події листопада 1918 року в Галичині. Початок польсько-української війни їх розділив: батяри раніше над цим не задумувалися, вони не знали, хто вони є, це були люди зі змішаною лояльністю, ідентичністю. Вони почали задумувалися.\nМіський простір почав ділитися.\nЧастина батярів справді взяла участь на польській стороні, але частина батярів взяла участь у боях за Львів і на українській стороні. Про це свідчать мемуаристи. Після цього стався поділ.\nДавид Бурлюк, українець, батько російського футуризму, художник і поет Фото: надане Володимиром Окаринським\nДавид Бурлюк, українець, батько російського футуризму, художник і поет\nВоно жило, допоки жила темна сторона міста. Довге ХІХ століття для України завершилося Першою світовою війною. Напередодні Михайль Семенко, один із молодих футуристів, заманіфестував, що він палить свій “Кобзар”. Чи можемо назвати українських авангардистів того часу, зокрема коло, пов’язане з Михайлем Семенком та іншими, теж субкультурою?\nПевні риси літературного, естетичного бунту спостерігаються і в їхніх попередників, або, можливо, футуристи використали моменти епатажу, властиві їхнім попередникам. Окремі виступи балаґулів можна було б назвати перформансами. Наприклад, вони на ярмаркових майданах у повній мовчанці імітували гру оркестру.\nІ боротьба з існуючою домінантою.\nЕстетичне заперечення було не таке явне. Тому що Михайль Семенко починав дуже авангардно, а потім не відрікся від Кобзаря, якщо бути відвертими. І навіть у футуристів була така акція – реабілітації Шевченка. І були дуже схвальні вірші, вони його називали своїм попередником вже в 1920-х роках.\nФутуристи. Бурлюк по центру, справа - Маяковський Фото: надане Володимиром Окаринським\nФутуристи. Бурлюк по центру, справа - Маяковський\nДо речі, роман про Шевченка, який мав би називатися “Мочеморди”, одна з версій, написав Ґео Шкарупій. Однак він його не закінчив, можливо, не дали йому закінчити, в 1930 році перші розділи були опубліковані.\nНаші 1920-і – це теж контркультура, яка зживається з суспільними реаліями і непогано в них чується.\nНапевно тому футуристів і знищили, хоча вони показували свою прихильність культурі майбутнього.\nАле соцреалізм наближався і різав по людських долях в тому числі. Пане Володимире, дякую за незамилені погляди на наше минуле.\nМожливість переоцінки погляду на наше минуле.\nПодивитися не прямо і плоско, а з різних боків. Дякую.


22 березня / 4 квітня – пам’ять преподобносповідниці Софії Київської – Кафедральний собор на честь святого благовірного князя Олександра Невського\nОпубліковано 03.04.2019 02.04.2019 автором admin\n22 березня / 4 квітня – пам’ять преподобносповідниці Софії Київської\nІгуменя Софія (Гриньова) народилася у 1873 р. у дворянській сім’ї. Батько Софії, закінчивши юридичний факультет Московського університету, працював у Тульському Окружному суді, потім у м. Більові Тульської губернії і рано помер. Осиротілих дітей помістили у монастир, де ігуменею була мати Євгенія, колишня гувернантка сім’ї Гриньових, яка дуже любила всю їхню родину. У своїх дитячих іграх Соня намагалася повторити побачене в монастирі. Зображуючи настоятельку, «кадила», використовуючи прив’язані на нитках котушки, благословляла брата й сестру, а ті їй кланялися.\nЗ Більова сім’я переїхала до Воронежа. Брат вступив до кадетського корпусу, а Соню мати відвезла до Москви в Олександрово-Мар’ївський інститут, а згодом – у Фундуклеївську гімназію у Києві. У її бабусі був маєток за 60 верст від Оптиної Пустині. Під час поїздок до неї сім’я завжди відвідувала цю обитель. Соня дуже любила Оптину. Одного разу після богослужіння батюшка-старець, який здійснював Літургію, вийшов із хрестом і, повернувшись в бік Гриньових, попросив Соню підійти. Дівчинка приклалася до хреста, а прозорливий старець, погладивши її по голові, сказав: “Яка ігуменя буде!”.\nОдин схимник, що жив у лісі неподалік від Оптиної, зустрівшись якось із Гриньовими, вклонився Соні в ноги. Інший випадок стався на молотьбі хліба. До Соні з матір’ю підійшла селянка і сказала матері: «Ти її заміж не видавай, я сьогодні сон бачила: в іконостасі замість ікони Божої Матері була твоя дочка». Закінчивши гімназію, Соня вступила до Київської консерваторії на клас вокалу. Викладачі захоплювалися надзвичайною красою і силою її голосу, бачили в ній майбутню оперну співачку. Одного разу Соня гостювала в маєтку тітки в Калузькій губернії. Була дуже сувора зима. Соня вирушила до подруги, яка вечорами збирала сільських дівчат для бесіди. Місцевість була лісиста, водилося безліч голодних вовків. Коли вона йшла полем, до неї підбіг величезний вовк і зупинився перед нею. Широким хрестом вона перехрестила вовка і читала молитву. Поки читала, вовк стояв, ніби слухаючи, потім повільно відійшов і зник у яру. В ту мить Соня дала обітницю присвятити себе Богу. Її сестра згадує: «Майже перед самим закінченням консерваторії, коли сестрі було 22 роки, вона після уроку співу не побереглася. Потрібно Було півгодини не виходити на морозне повітря. Але Соня одразу ж після уроку поспішила додому. По дорозі зустріла знайомих, весело з ними розмовляла. Прийшла додому радісна, розчервоніла від морозу. Але вже через два дні Соня захворіла дифтерійною ангіною, після якої зовсім втратила голос – 9 місяців сестра не могла говорити. Повернути їй голос було неможливо. З кожним днем їй ставало все гірше й гірше, а згодом їй стало зовсім погано. Лікарі припускали у неї туберкульоз горла і радили послати її до Швейцарії. У повному відчаї вона поїхала в Калузьку губернію до подруги, яка на той час створила Свято-Троїцьку обитель і була в ній настоятелькою. Вранці прокинувшись, вона заговорила. Здоров’я стало швидко відновлюватися. Це одужання Софія сприйняла як милість Божу.\nЯкийсь час вона жила у Свято-Троїцькому монастирі, а потім разом із матінкою Катериною (Метцендорф) почала шукати інше місце. Вони вибрали Дугнінський завод, куди засилали з Калузької й сусідніх губерній колишніх арештантів, які відбули тюремне ув’язнення. На одній із гірських височин стояла покинута церква в ім’я Іоанна Милостивого. Вікна були вибиті, дах провалився, панувало повне запустіння. Усередині церкви знаходився образ Божої Матері «Відрада і Втіха». Саме ця ікона стала покровителькою їхньої обителі. Молода настоятелька жила твердою вірою в Бога, у Його допомогу і цю віру вміла передати сестрам. За короткий термін з’явилися кошти для повного ремонту церкви, споруди скромних монастирських будівель і дитячого притулку. Незабаром в обителі зібралося 150 черниць.\nВ обителі «Відрада і Втіха» Софія прожила 17 років. У 1912 р. матінка поїхала до Петербурга у справах своєї обителі. Тоді в Синоді перебував Київський митрополит Флавіан, він шукав ігуменю для Покровського монастиря. Митрополит побачив розумну, мудру молоду ігуменю, яка своїми руками створила обитель, і зупинив свій вибір на ній. Київський Покровський жіночий монастир заснувала Велика княжна Олександра Петрівна, дружина брата російського імператора Олександра II у 1889 р. Коли ігуменя Софія вступила на посаду настоятельки монастиря, на його території знаходилися дві хірургічні лікарні з домовими храмами, терапевтична лікарня з домовою церквою, аптека з безкоштовною видачею ліків, амбулаторна лікарня, яка приймала щодня 500 осіб. Терапевтична лікарня й амбулаторна лікарня носили ім’я імператора Миколи II і були побудовані на його кошти. Щорічно з державної скарбниці відпускалося 80 тисяч рублів на утримання медичних і благодійних установ монастиря. У двокласній школі, яку було облаштовано при притулку, навчалося 66 дітей. При школі були майстерні: живопису, пошиття риз, пошиття білизни, квіткова, позолотна, палітурна та черевична. Монастирські сестри навчали дівчаток рукодільному мистецтву.\nІгуменя Софія співпрацювала з духовними журналами, писала вірші, прозу, підписуючись І.С. З початком Першої світової війни монастирські лікарні були перетворені на лазарет для хворих і поранених, який налічував 225 ліжок. Сестри обителі шили білизну для діючої армії, передавали в Німеччину для наших військовополонених засушені просфори і церковні свічки, сухарі з житнього хліба та інші пожертвування. Численні біженці отримували притулок у готельних монастирських корпусах. Навесні 1919 р., з приходом до влади в Києві більшовиків, усе монастирське майно було націоналізовано. Обитель ще кілька років протрималася під видом трудової артілі. В лютому 1923 р. ігуменю Софію було відсторонено від управління обителлю і вона оселилася в передмісті Києва в Ірпені з декількома черницями. Незабаром почалися арешти й переслідування. У 1924 р. ігуменю Софію заарештували на 6 тижнів, у 1928 р. наступний арешт – на 7 тижнів. У жовтні 1931 р. матінку було заарештовано втретє, через рік її звільнили, але без права повернення упродовж 3 років на колишнє місце проживання.\nОстанні дні її життя пройшли в с. Покрово Московської області. Відомо, що ігуменя Софія була пострижена в схиму, але хто й коли зробив постриг – назавжди залишилося таємницею. Померла матінка Софія в квітні 1941 р.\nУ серпні 1989 р. ігуменю Софію Гриньову було посмертно реабілітовано. У найважчих обставинах вона показувала дивовижний приклад відданості волі Божій, материнської ніжності до сестер, благородної поваги до гонителів.\n25 серпня 2012 р. рішенням Священного Синоду Української Православної Церкви Софію Гриньову було долучено до лику місцевошанованих святих сповідників Київської єпархії.\nПопередній запис:Назад Древній патерик – на щодень\nНаступний записВперед Древній патерик – на щодень


Власник кальянної в Києві торгував кокаїном - Korrespondent.net\nВласник кальянної в Києві торгував кокаїном\nКорреспондент.net, 18 грудня 2019, 19:38\nУ Києві затримали власника кальянної, який торгував кокаїном\nПід час обшуку правоохоронці вилучили у чоловіка більше 200 г кокаїну і 30 електронних сигарет з канабісом.\nПравоохоронці затримали власника київського кальян-бару, який організував збут кокаїну і канабісу у своєму закладі. Про це повідомляє прес-служба СБУ в середу, 18 грудня.\nЧоловік родом з країн Близького Сходу тривалий час керував злочинним угрупованням. Наркотики вони привозили з-за кордону.\nОднак продаж речовин здійснювався не тільки в розважальному закладі, а й по всій території Київської області. Щомісяця зловмисники продавали майже кілограм кокаїну.\nПід час обшуків у приміщенні кальян-бару і в будинках фігурантів правоохоронці вилучили понад 200 г кокаїну, понад 30 електронних сигарет з канабісом, а також ваги і пакувальний матеріал для збуту наркотиків.\nЗагальна вартість вилученого у зловмисників "товару" перевищує 700 тис. грн. Затриманим інкриміновано незаконне придбання, зберігання, перевезення, пересилання або збут наркотичних засобів (ч. 2 ст. 307 ККУ).\nНагадаємо, що раніше СБУ припинила канал наркотрафіку з Південної Америки. У Києві були затримані кілька громадян України і РФ, які відповідали за отримання міжнародних передач і подальшу пересилку наркотиків за кордон.\nТакож повідомлялося, що у сім'ї на Харківщині знайшли близько 800 кг наркотичної суміші. Пара поширювала наркотики, відправляючи їх поштою по всій країні. Поліція оцінила приблизну вартість вилучених наркотиків на чорному ринку в півмільйона гривень.\nУ Києві побудують 14 нових станцій метро1923\nУ Києві копи накрили нелегальний дитсадок1360\nУ Києві у ванній потонула залишена без нагляду дитина579\nУ Києві співробітники СТО розбили Range Rover клієнта503\nЗатори в Києві: введено оперативне положення на транспорті488


п’ятниця, 30 жовтня 2020, 12:47\nЗ'ясувалося, що жінку звуть Вероніка, вона на 30-му тижні вагітності. Згодом її звільнили, передає Радіо Свобода.\nДемонстранти у Вітебську з біло-чорно-білими прапорами зуміли пройти в історичний центр міста - до ратуші. Силовики періодично перекривають автобусами шлях руху мирних протестувальників, через що тим доводиться міняти напрямок руху.\nУ Білорусі тривають протести проти фальсифікації результатів президентських виборів 9 серпня, на яких, за офіційними даними, Олександр Лукашенко, який керував країною з 1994 року, набрав 80,1% голосів виборців, опозиційний кандидат Світлана Тихановська - 10,1%. Після погроз Тихановська була змушена виїхати до Вільнюса.


Як антисемітський фейк Лаврова про Гітлера наблизив появу у ЗСУ нових ізраїльських ракет - Лента новостей Одессы\nНинішній правлячий режим у Росії послідовно проходять усі стадії можливої деградації. Після того, як парламенти кількох європейських країн визнали, що військові злочини російських окупантів в Україні є геноцидом українського народу, у Кремлі, мабуть, захотіли ще більше "підсилити враження".\nЩоб усьому світу остаточно стало ясно, що між німецьким нацизмом та його специфічною російською версією у 21 столітті — рашизмом, немає принципової різниці. Аж до печерного антисемітизму. Причому характерно, що джерелом антисемітського скандалу виявився не якийсь тупуватий російський генерал, а один із головних соратників путіна — його багаторічний міністр закордонних справ Сергій Лавров.\nВиступаючи 1 травня на італійському телебаченні, Лавров повторив основні тези російської військової пропаганди про війну проти України, у тому числі і про “нацистів у Києві”.\nОднак у процесі інтерв'ю очільнику російської дипломатії запропонували пояснити, як пов'язані звинувачення РФ у нацизмі на адресу України з тим, що український президент Володимир Зеленський є євреєм.\nІ Лавров заявив у відповідь: "Можу помилитися, але у Гітлера теж була єврейська кров. Це абсолютно нічого не означає. Мудрий єврейський народ каже, що найзатятіші антисеміти, як правило, євреї. "У сім'ї не без виродка", як у нас кажуть".\nВідповідь Ізраїля не змусила себе чекати. Глава ізраїльського зовнішньополітичного відомства Яір Лапід заявив, що висловлювання Лаврова "не тільки непробачні і обурливі - вони також є жахливою історичною помилкою. Євреї не вбивали себе під час Голокосту". За словами Лапіда, звинувачення самих євреїв в антисемітизмі - це "найнижчий рівень расизму".\nЗазначимо, що довгий час Ізраїль займав вельми стриману позицію щодо російського вторгнення в Україну. Єрусалим не вводив щодо Росії санкції, і фактично ввів заборону на продаж нового озброєння в Україну. Безумовно, на позицію ізраїльтян впливало те, що російський військовий контингент знаходиться біля кордонів Ізраїлю в Сирії і враховувалася явна залежність терористичної ХАМАС від Москви. Адже у Кремлі завжди могли спровокувати новий сплеск терористичної активності біля кордонів Ізраїлю.\nЗ іншого боку, росії, яка й так потрапила до розряду міжнародних ізгоїв, зіпсувати відносини ще й з Ізраїлем було явно не з руки. У результаті прем'єр-міністру Ізраїлю Нафталі Беннету змушений був дзвонити сам володимир путін і вибачаться за антисемітські висловлювання Сергія Лаврова.\nЗдавалося б, інцидент вичерпаний, але, мабуть, у ізраїльського керівництва, як у тому анекдоті якийсь "осадочок" все ж таки залишився. Не минуло й тижня після антисемітського скандалу, як Ізраїль задовольнив запит Естонії і дозволив передати ЗСУ один комплекс ракет Blue Spear 5G SSM, які вражають цілі в морі на відстані до 300 км.\nЕстонія придбала новітнє покоління ізраїльських ракет Blue Spear у жовтні 2021 року. Після вторгнення Росії в Україну Естонія хотіла передати комплекс нашій країні, але Ізраїль тоді наклав вето на експорт ракет. Суперсучасна протикорабельна ракетна система Blue Spear є високоточною зброєю, яка може діяти вдень і вночі за будь-яких погодних умов і дозволяє завдавати ударів за межами прямої видимості по мобільних і нерухомих цілях у морі й на суші.\nЯк вважають військові експерти, наявність у ЗСУ поряд із власними ракетами “Нептун” ще ізраїльських Blue Spear може поставити під питання саме існування російського Чорноморського флоту.\nЯк же так сталося, що такий досвідчений дипломат, як Сергій Лавров двома фразами в інтерв'ю зіпсував відносини Росії з такою важливою країною, як Ізраїль?\nНе таємниця, що "нащадкові" чекісти в Росії традиційно пронизані антисемітизмом. Сьогодні вже відомо, що знамените чорносотенне товариство “Пам'ять” на зорі розбудови в СРСР було створено саме КДБ. І в ближньому колі путіна і Лаврова, можливо, дійсно вірять, що Гітлер був "євреєм", а "Протоколи сіонських мудреців" - це не фальшивка російської поліції, а дійсно "історичний документ".\nА можливо, все ще простіше. За однією з версій, багаторічний глава російського МЗС на прізвисько "сумний кінь" давно прагне покинути "Титанік" під назвою росія. Можливо, такий “дипломатичний” зрив і був викликаний таємною надією на подальшу відставку з посади міністра, що дозволило б Лаврову возз'єднатися з коханою дочкою, яка давно живе у Нью-Йорку.\nТільки, як відомо, російський президент керується у своїй політиці принципом, що "коней на переправі не змінюють", і найближчому оточенню путіна, як і "старої конячки" Лаврову належить проскакати зі своїм фюрером весь шлях до самого логічного фіналу та розділити всю відповідальність за криваві злочини путінського режиму.\nАле попри все, після дозволу Ізраїлю на постачання ракет Україні в Росії вирішили продовжити випробовувати Єрусалим на міцність.\nЦього тижня сирійські комплекси С-300 із розрахунками, що складаються з російських офіцерів, обстріляли ізраїльські літаки над Сирією. Що стало грубим порушення домовленості між Москвою та Єрусалимом щодо бойових дій у Сирії. В Ізраїлі достеменно знають, що без російської команди С-300 не стріляють.\nТож такими темпами незабаром Україна матиме ще одного важливого союзника по боротьбі з рашистською навалою.\nА світова спільнота стала ще на крок ближчою до розуміння одного важливого факту - яка саме країна насправді потребує якнайшвидшої денацифікації та демілітаризації на благо всього людства.


Родимки в особливих місцях у дітей: що це і як з ними поводитися? - Дитяча клініка Kinder Klinik\nГоловна › Статті › Родимки в особливих місцях у дітей: що це і як з ними поводитися?\nНарешті ми дочекалися теплих днів та яскравого сонечка! Насолоджуючись сонячними ваннами, не варто забувати про своє здоров’я і робити це правильно. Йдеться про актуальне в сонячний час питання — про родимки. А в цій статті ще й про родимки з особливим розташуванням. Що це за родимки, і як з ними поводитися — розповідає дитячий дерматолог KinderKlinik Ніна Прищепа. Давайте приділимо увагу особливим місцям розташування новоутворень (це правильна назва «родимок») на тілі дитини. Це важкодоступні або приховані від ока ділянки тіла, словом, ті, на які ми не звертаємо або не можемо звернути увагу: шкіра волосистої частини голови, слизові оболонки, нігтьові пластинки, шкіра стоп та долоней.\nПотрібна консультація дерматолога?\nЯкі ж особливості родимок, розташованих в таких місцях?\nНа цих ділянках ми не можемо помітити появу або зміну новоутворення, тому що вони приховані волоссям, на стопах, у вухах, на статевих органах і слизових — ми рідко спеціально оглядаємо ці зони. А часто просто не звертаємо уваги.\nДуже важливо знати, що новоутворення цих особливих зон, оскільки вони мають анатомічні особливості, відрізняються від класичних представників своїх побратимів, розташованих на відкритих та доступніших ділянках. Ці особливості і нюанси зможе оцінити тільки лікар, провівши очний огляд і дерматоскопію.\nНайчастіше батьків лякає чорний колір родимок. Колір не обов’язково може бути чорним або коричневим, часом рожевий колір утворення на волосистій частині голови або нігтьовій пластинці може бути вельми несприятливою ознакою — це може свідчити про безпігментну меланому або плоскоклітинний рак. На щастя, плоскоклітинний рак шкіри у дітей не зустрічається.\nКрім того, на цих ділянках шкіра частіше піддається механічним навантаженням і травматизації. Волосиста частина голови — гребінці, фен, а в більш старшому віці — фарбування, хімічні завивки, пілінги шкіри голови, у чоловіків — гоління і стрижки машинкою. На стопах — як мінімум, постійне механічне навантаження вагою тіла, тертя взуття, активні заняття спортом значно підсилюють навантаження на шкіру в цих місцях. Долоні рук — завжди відкрита частина тіла, найбільш схильна до агресивних факторів навколишнього середовища і травматизації.\nТому, дорогі батьки, приділіть увагу і виберіть час, щоб показати доктору родимки Вашої дитини, особливо, якщо вони знаходяться в місцях, перерахованих вище! Дерматолог проведе діагностику і розповість про найбільш правильну тактику в кожному конкретному випадку. Лікарі KinderKlinik, незважаючи на карантин, працюють в штатному режимі. Якщо Вашій дитині потрібна допомога — приходьте до нас на прийом! Для Вашої зручності наші лікарі виїжджають додому. Звертайтеся, і будьте здорові! Уточнити подробиці і записатися на прийом можна за цілодобовими телефонами: 0800 30 75 75 096 390 75 75 044 390 75 75


Утилізація покришок, шин тощо. гуми в Києві та Україні\nУтилізація покришок, шин та іншої гуми в Києві та Україні набуває все більшої актуальності, враховуючи тенденцію до постійного збільшення кількості автомобілів на дорогах країни і як наслідок - зростає кількість непридатних до використання автомобільних шин. Примітно, що довгий час гума через свій складного хімічного складу вважалася матеріалом, який не підлягає переробці. Однак сучасні методи утилізації дозволяють переробляти автомобільні шини, покришки, інші типи гуми в кінцевий продукт, джерело енергії, вторинну сировина.\nЗаготівельно-виробниче приватне підприємство «Регіон-2001» надає професійні послуги в сфері переробки автомобільних шин та покришок. Географія діяльності підприємства охоплює не тільки Київ (область), а й всю територію України. Оформити замовлення можна за телефоном, вказаним на сайті заводу.\nОсобливості утилізації шин, автопокришок\nІснують такі методи утилізації гуми і виробів з неї: фізичний і хімічний. В свою чергу переробка автопокришок хімічним способом здійснюється за допомогою високотемпературної переробки або прямого спалювання. Фізична переробка автопокришок передбачає механічне подрібнення, продукти такої переробки широко застосовуються для виготовлення виробів з гуми, автопокришок і шин, підкладок під рейки, тротуарної плитки, добавок в асфальтобетонні покриття для доріг.\nВартість утилізації гуми і автошин\nВартість утилізації гуми і автошин на підприємстві «Регіон-2001» виправдає всі ваші очікування. В результаті співпраці з компанією, ви не тільки позбудетеся від непотрібних відходів, а й зробите свій вагомий внесок у захист навколишнього середовища. При оформленні замовлення представник підприємства вкаже точну вартість переробки автомобільних шин, покришок, інших виробів з гуми.\nМи завжди надамо послуги з утилізації гуми і автошин в містах: Київ, Бровари, Бориспіль, Баришівка, Чернігів, Кіпті, Ніжин, Козелець, Носівка, Бобровиця, Остер, Згурівка, Яготин та інших містах і селах України.


Завдання 25 Тема. Країна ображених речей. Дитина і навколишній світ. Середня група в дошкільному навчальному закладі\nХід заняття 25 Тема. Країна ображених речей. Дитина і навколишній світ. Середня група в дошкільному навчальному закладі


У школи області постачали неякісні продукти / Полтавщина\n16 березня 2010, 18:03 Розмір тексту\nУ школи області постачали неякісні продукти\nСертифікація продукції — це ще не гарант якості, тому, окрім неї необхіден контроль з боку держави, що здійснюватиметься за принципами раптовості перевірок і пропорційної відповідальності виробника — у цьому переконаний генеральний директор ДП «Полтавастандартметрологія» Віктор Мирунко\nЯк приклад того, що вказані міри важливі, Віктор Миколайович розповів про одну фірму, яка виграла тендер на постачання продуктів у школи Полтавської області.\n— За вимогою прокуратури спільно з управлінням по боротьбі з організованою злочинністю ми перевірили продукцію фірми-посередника. І виявили, що у маслі, яке вона постачає, немає жодного граму молочного жиру! Ясно, що фірма цей тендер виграла через те, що запропонувала найнижчу ціну на продукцію, — зауважив Віктор Мирунко, — але ж вона мала б забезпечити і відповідну якість.\nНавіть прийнявши сигнал, перед тим як провести державний нагляд за виробництвом продукції, ми маємо отримати відповідний дозвіл на це з Києва. Коли ж інспектори отримають дозвіл Держспоживстандарту на позапланову перевірку, попередять підприємство за 10 днів до неї, що вони знайдуть? Виробництво не ведеться, склади порожні? Чи навіть знайдуть ту продукцію, але підприємство може стверджувати, що та не потрапила в реалізацію і буде утилізована. Ми не зможемо навіть штрафу накласти. Про яку ж відповідальність виробника може йти мова?!\nЗа його словами, дуже велика проблема на ринку продуктів у тому, що добросовісному виробнику набагато важче продати свою продукцію, бо її собівартість більша від неякісної.\n— Сумлінний підприємець виробив свою продукцію і хоче продати її, скажімо, в магазин. А ціна продукції досить висока, бо продукти якісні і їхня собівартість не дозволяє виробнику знизити ціну. У той же час недобросовісний виробник зробить продукцію такого ж типу, але низькоякісну. Звісно, він ціну запропонує значно меншу за ціну гарної продукції. А коли менша ціна, то продукт легше продати, і його краще закуповують посередники. Питання етики і моралі вже відходять на задній план, бо тут головними стають гроші. Але подібною неякісною продукцією виробники шкодять і собі та своїм дітям, бо також вживають, як споживачі, таку ж неякісну продукцію. Це замкнуте коло, яке потрібно розірвати, — переконаний Віктор Мирунко.\n16 березня 2010, 18:03\nСільські школярі Полтавщини житимуть за діловими щоденниками 13 березня 2010, 11:27


31 Травня 2019 08:44\nМінімальна заробітна плата в Україні у 2019 році становить лише трохи більше за 4 тисяч на місяць. Але реальні потреби та витрати подекуди суттєво відрізняються від мінімуму, який порахував уряд, пише канал 24.\nУ середньому одне українське домогосподарство на продукти харчування витрачає 3495 гривень на місяць.\nУ містах цей показник, звісно, відрізняється від середньостатистичного. Тож сім'я, яка живе у місті має витратити до 4222 гривень з однієї людини.\nХарчування у селах витрясе з гаманця домогосподарства 2682 гривень. Найбільше українці споживають хліб та хлібопродукти – 16,5%. І ладні витратити на них 599 гривень на місяць.\nОкрім хлібу, 495 гривень йде на молоко, сир та яйця. А от алкоголь вартує 141 гривня, тютюнові вироби 229 гривень на місяць.\nКомуналка ж висмоктує з кишень українців чи не найбільше – 14,9%, що у грошовому еквіваленті складає 1079 гривень із загальних витрат на місяць. Цікаво, що відпочинок прирівнюється до споживання алкоголю і коштує 142 гривні.\nВася Показати IP 31 Травня 2019 09:10\nНащо це людям розказувати, робіть щось!!!!\nан Показати IP 31 Травня 2019 09:21\nцікаво в кого це комуналка 1079грн ? хіба літом . а зиму куди діли ? коли думаєш добре, що купити , бо за газ платити треба!!!! а зимою це від 2500-4000грн\nАнонім Показати IP 31 Травня 2019 11:29\nЩоб вони так все життя відпочивали на 142 грн,це чим потрібно думати,щоб робити такі розрахунки,а вдітись,а дітей до школи зібрати,а банального крана в квартирі поремонтувати,маршрутки дорощають кожен місяць.....це вони тварі не враховують?Як людині нормальній,працюючій прожити?Де умови для життя?!?А наркомани і алкоголіки живуть як не дивно,живуть не працюють і ще й пенсію отримуватимуть.Розігнати те кодло,вибрати адекватних людей,щоб приймали закони і дбали про людей,а не цифри нам видумували і вказували скільки хліба купити,а саільки їм вкрасти