«Я не можу дихати»: Деякі зауваги до протестів у США « Korydor | журнал про сучасну культуру\nОксана Луцишина\t12 Червня 2020\nЦей текст виходить завдяки меценатській підтримці Ілони Демченко.\nДвадцять п’ятого травня 2020 року, у понеділок, у місті Міннеаполіс, штат Міннесота, сталося вбивство афроамериканця на ім’я Джордж Флойд поліцейським на ім’я Дерек Шовін. Поліцейський наступив затриманому Флойду, який лежав на землі, коліном на шию і задушив його, незважаючи на те, що Флойд просив його встати. Флойд кілька разів повторив, що не може дихати. Це тривало близько восьми хвилин. Довкола Флойда і Шовіна зібралися перехожі, дехто з них, як і затриманий, просив поліцейського встати, але марно. Шовін навіть пригрозив перехожим газовим балончиком. Присутні при цьому убивстві колеги Шовіна, троє поліцейських – Тоу Тао, Александер Кенг і Томас Лейн – теж не втрутилися. Всіх чотирьох звільнили з роботи. Шовіна арештували (правда, аж двадцять дев’ятого травня), і висунули звинувачення в умисному вбивстві. Тао, Кенгу та Лейну теж висунули звинувачення, хоч і не такі серйозні, як Шовіну. До всього, для Кенга і Лейна , які тільки віднедавна працювали в поліції, це було одне з перших патрулювань, і Шовін, як найдосвідченіший у групі, повинен був виконувати наставницьку роль. Страшно думати про те, що, можливо, він її якраз і виконував.\nВідео вбивства з’явилося в інтернеті. Вже наступного дня до місця загибелі Флойда поблизу магазину Cup Foods почали зносити квіти, листівки й свічки. Найрезонанснішим і найпронизливішим слоганом виявилися останні слова самого Флойда: «Я не можу дихати» (“I can’t breathe”), написані на плакатах. Історія афроамериканців – це історія лінчувань, історія зашморгів; Дерек Шовін убив Джорджа Флойда, перетиснувши йому горло, і Флойдове «я не можу дихати» одразу сприйняли як частину саме цієї історії, саме цього перерваного дихання. Хтось із друзів прислав мені мем-ікону з обличчям Джорджа Флойда. У руках Флойд тримає Біблію, відкриту на словах із Євангелія від Матвія: «По правді кажу вам: що тільки вчинили ви одному з найменших братів Моїх цих, те Мені ви вчинили» (Мтв: 25-31). Посередині зображення написано «I can’t breathе».\nДля тих, хто не стежив за історією й окремими проявами системного расизму в США, цей випадок може здатися не цілком зрозумілим: трагічно, що загинула людина, погано, що поліція зловживає владою, але чому ж раптом саме за Джорджа Флойда піднялася ціла країна?.. Флойд не був янголом, і в крамниці, біля якої постав імпровізований меморіал на його честь, чоловік намагався розрахуватися за куплене фальшивими грішми. У свої сорок шість він мав доньку і шлюб, який розпався. Працював де міг, але ніякої «престижної» кар’єри не зробив, ? тобто, якщо підсумувати, то, цілком по-євангельськи, цей чоловік не надбав ніяких земних скарбів. Найбільшою, якщо не єдиною, його цінністю було його життя – те саме, яке Дерек Шовін відібрав. І за це життя, яким би воно не було, за саме право на нього, Америка і піднялася.\nНезадовго до вбивства Флойда сталися ще два резонансні злочини: убивство Бріонни Тейлор (13 березня 2020) та вбивство Ахмода Арбері (23 лютого 2020). Бріонну вбили у власному домі у місті Луївіль, штат Кентукі; поліцейські просто ввірвалися у її квартиру, навіть не постукавши і не назвавшись (як то мусило бути за законом), тому що інформатори донесли їм, що в квартирі нібито є наркотики (яких, до речі, там не виявили). А в південній Джорджії, у містечку Брунсвік округа Глін батько й син Макмайкли, Грегорі і Тревіс, влаштували сафарі-полювання на Ахмода Арбері, який вийшов увечері на пробіжку. Макмайкли вирушили за хлопцем назирці на своєму пікапі. Невідомо, хто і що довідався би про цей випадок, якби сусід не зняв цю сцену на відео і запис не потрапив би в інтернет. Далі там починається гротеск, суть якого полягає в тому, що місцева поліція намагалася зам’яти справу; Грегорі Макмайкл виявився якраз колишнім поліцейським, «своїм», якого відділок волів би не чіпати. Зрештою, гротеск на цьому не закінчується, і є версія, згідно з якою старший Макмайкл пов’язаний із білими супремасистами. Адже ще зовсім недавно правоохоронні органи південних штатів мали міцні зв’язки з цими організаціями, включно зі сумнозвісним Ку Клукс Кланом. Як бачимо, і в Сполучених Штатах є свої Врадіївки.\nPortland, Oregon during George Floyd protests, 2020 Photo: Another Believer\nЯк Флойд, так і Тейлор і Арбері – лише окремі випадки, і таких набереться багато. Сандра Бленд, Техас, тринадцятого липня 2015 року – затримана за те, що… вчасно не ввімкнула поворотний сигнал, відвезена у відділок і ув’язнена на три дні (!); на третій день її знайшли повішеною в камері, а смерть записали як самогубство. Філандо Кастіль, Міннеаполіс, шостого липня 2016 року, поліцейський зупинив його авто й запитав, чи є в салоні вогнепальна зброя. Кастіль відповів ствердно; у нього був на це офіційний дозвіл. Однак поліцейський далі не слухав і просто вистрілив у чоловіка сім разів упритул. Суха статистика – в афроамериканця шанси бути вбитим поліцією утричі вищі, ніж у білошкірого.\nУ Штатах є така трагічна абревіатура – DWB, «driving while black». Це коли людина собі їде в авто, як-от Сандра Бленд або Філандо Кастіль, а її без приводу зупиняє поліція лише тому, що ця людина чорношкіра, «схожа на одного злочинця» (це один із проявів расизму – не розрізняти облич «інших»), і взагалі, був би афроамериканець, а справа знайдеться. Скільки було абсурдних випадків, коли доблесні «копи» вривалися в дім і вбивали чорношкірого власника, пояснюючи це так: мовляв, ми гадали, що це злочинець, бо що може робити «чорний» у такому гарному районі? Раса – всього лише маркер соціального класу. Проте, як це добре видно на прикладі Ахмода Арбері, афроамериканці гинуть не тільки від рук правоохоронців. Іноді їх убивають і «стурбовані громадяни», озброєні до зубів, білі, і часто пов’язані так чи інакше з групами білих супремасистів. Білі супермасисти, ясна річ, на публіку вже не говорять, що вони проти якоїсь раси – натомість притримуючись безпечнішого наративу «гордощів за свою власну».\nПротести, які почалися одразу після убивства Флойда, виявилися дуже неоднорідними, і коментатори, які намагалися класифікувати їх і розкласти по поличках – хто, як, коли і за кого – весь час збивалися, тому що картина могла раптово помінятися, переважно у гірший бік. Очевидці свідчили, що мирні протести закінчувалися о двадцятій годині вечора, і на вулиці виходили «протестувальники» іншого ґатунку, готові громити крамниці, грабувати, підпалювати, ну і так далі. Інші очевидці казали, начебто мирні протести зливалися з не-мирними, і грабувати йшли гуртом. Ще інші – що не всі побиття вітрин і підпали (поліцейських відділків, наприклад) можна пояснити бажанням грабунків, і що протести повинні бути різними, і не-мирними в тому числі, тому що мирні неспроможні каталізувати потрібні зміни. Мені прислали цитату, на жаль, невідомо, чийого авторства: «Як звучить голос білого привілею? – «Жахливо, звісно, що на вулиці бездумно вбили цього чорношкірого чоловіка, але треба припинити нищити через це майно». А тепер спробуйте сказати це трохи інакше: «Жахливо, що нищиться майно, але треба припинити бездумно вбивати на вулицях чорношкірих чоловіків». (Зрештою, в афроамериканських рухах проти расизму практика не-мирних протестів існувала віддавна – наприклад, відома організація «Чорні Пантери» вважала, що громадян треба озброювати і вчити відбивати атаки нападників).\nКожен, хто моніторив пресу з початку протестів, мусив звернути увагу на досить типові повідомлення про те, що коли поліція все ж затримувала когось із тих, хто брав участь у пограбуваннях або і просто налаштовував юрбу на агресію, то виявлялося, що ця людина – приїжджа, і в цьому місті й штаті не живе. Часто це були білі чоловіки. Здавалося би, незрозуміла ситуація – цілі когорти приїжджають у чуже місто, вливаються в юрбу і провокують протестувальників. Пізніше з’явилися повідомлення про те, що багато хто із цих чоловіків має зв’язки з супремасистськими білими рухами. Права преса все ж наполягала на участі ліворадикалів, – яких, як нещодавно сказав у інтерв’ю відомий історик Тімоті Снайдер, у Штатах якраз дуже мало, і вони вкрай рідко беруть участь у подібних акціях. Чого не можна сказати про праворадикальні організації і всякого роду «народну міліцію» та «ополчення».\nУ статті, присвяченій питанню «білої» маскулінності у середовищах правих радикалів, Еббі Фербер і Майкл Кіммел показують, що «білі» рухи виникають із почуття образи за білу расу (і, зокрема, за «білу» маскулінність, оскільки, на думку праворадикалів, суспільство занадто потурає жінкам і не вказує їм на «їхнє місце»). Один із їхніх слоганів – «Білі чоловіки збудували цю націю, отже, білі чоловіки – це і є нація» (143). Сам лише (далеко не повний) перелік цих груп говорить сам за себе – Білий Арійський Спротив, Ку Клукс Клан, Товариство імені Джона Берча (це був місіонер і розвідник, антикомуніст), Американська Нацистська партія (еге ж), Народне Ополчення штату Вісконсин, а також скінгеди та локальні «ополченські» групи. Цей сегмент виборців, звичайно, відданий Дональду Трампу (котрий, у свою чергу, відданий Путіну). Їм імпонує ідея справжньої або символічної стіни, котра нарешті відгородить «білу» («арійську») націю від усяких прийшляків-темношкірих. Це вони зустрічали Трампа на стадіонах захопленими криками – нарешті прийшов хтось, хто може Make America great again, – слоган, який вони небезпідставно прочитали як Make America white again. Один мій друг, який живе в Афінах, штат Джорджія (ми ще поговоримо про це місто пізніше), виклав у себе в соцмережі відео – представники екстремістської праворадикальної групи «Хлопці Бугалу» (Boogaloo Boys) крокують афінським даунтауном. «Хлопці» озброєні і йдуть неквапно, перевальцем; виглядають вони набагато ситішими за справжніх солдатів, але вони і не солдати – вони «ополченці». Коли я побачила їхні сяк-так допасовані уніформи, їхні картаті бандани та парад вогнепальної зброї, у мене мурахи пішли по шкірі – це воно. Звісно, фарсове і немічне, але за суттю – воно: це так у місто заходять чужі, це так прокидаються і виповзають на вулиці «ополченці Донбасу».\nДональд Трамп спирається на расистську ідеологію, і білі праворадикали – це важливі для нього угрупування. Це, можна сказати, його невидима армія – хоча, звісно, жоден політик би не визнав нічого подібного офіційно. Я люблю читати наклейки на автівках у час виборів і одразу після них – багато можна сказати про власників і про панівні ідеології. В самому Остіні Трампа не люблять, але якщо виїхати з міста, одразу ж трапляються величезні пікапи, прикрашені наклейками за Трампа, а в кабіні, і це перевірено досвідом спостерігача, сидітиме плечистий білий парубійко із борідкою goatee, в насунутій на лоба кепці Make America Great Again. Навіть не хочеться думати, що він везе у кузові й куди. Якщо зв’язати важливість цього електорату для Трампа із несподіваними екстремістськими закликами і провокаціями, вчиненими «гастролерами» у містах, мешканцями якого вони не є, то аналогія, як і у випадку з «ополченцями», напрошується сама собою: це свого роду еквівалент «тітушок», міцно збитих хлопів, готових на «подвиги».\nУ «Бісах» Достоєвського «революціонери» Ставрогін і Верховенський створюють, так би мовити, терористичну організацію (із якихось нещасних п’яти чоловік), «ідеологію» якої пояснюють дуже просто – справа навіть не в тому, щоб щось знищити чи когось убити – справа в тому, щоб запанував безлад. Інформаційний хаос – це дорогий товар, і треба вчасно підготувати інгредієнти і змішати їх у правильній пропорції, і тоді вже сам чорт не розбере, хто громить вітрини, хто тримає плакати, а хто палить поліцейські відділки. Зрештою, юрба, розігріта провокаторами, і справді може стати неконтрольованою. Показати побільше сюжетів, вирваних із контекстів, про те, як палають будинки, як із магазинів виносять Ролекси, – і можна буде спокійно валити все на тих же афроамериканців, цих «дикунів», а також їхніх помічників, тобто міфічну Антіфу.\nІ тут я повертаюся до вихідної точки, тобто до проблеми расизму і становища афроамериканців. Моя серія постів у Фейсбуці про расові проблеми й протести у США переважно стосувалася не так політики, як культури афроамериканців, із невеликими вкрапленнями історії. Загалом пости викликали цікавість, і це мене дуже тішить; але разом із тим були й негативні відгуки: деякі з них, звичайно, писані ботами чи тролями, але не всі. Багато хто із загалом добрих людей чи милих знайомих просто фантазував на тему «що цим чорним іще треба? Вони ж мають усі права. Тож хай працюють, нероби!». Я не маю на меті відкрито звинуватити українців у расизмі (хоча, думаю, кремлівські Верховенські /Ставрогіни були би не проти), але ці коментарі показали мені, які саме стереотипи й упередження ми винесли із «совка», навіть не здогадуючись про те, що «совкова» картинка, по-перше, була фейковою із самого початку, а по-друге, що за час не-існування «совка» світ трохи помінявся.\nКоментатори не приховували своєї відрази до вбитого поліцейським Джорджа Флойда, і одразу ж ховалися за досить поширений (і в певних колах у США теж) стереотип: усі чорні – злодії, розбійники, ґангстери, а до всього вони «нахабні» і «ліниві», і «більшість злочинів скоєно саме афроамериканцями». У Союзі панував наратив простенький – погані білі зробили чорних рабами, але вони вже визволені, й історична справедливість торжествує. Однак тонші нюанси якось не проговорювалися, як-от той факт, що після епохи рабства настала епоха законів Джима Кроу, тобто расової сегрегації, згідно з якими афроамериканці і білі повинні були існувати у різних просторах.\nЯ запросила читачів уявити себе на місці афроамериканця чи афроамериканки періоду законів Джима Кроу: ось ви вільні, але у вас немає освіти, і нема як її здобути. Це означає, що ви приречені на некваліфіковану працю і малі заробітки. Вашу культуру відсунуто на марґінес. Приміщення поділені, ролі розписані. Ось, до приміру, дрібничка – на вокзалах чи в потягах туалети є тільки для білих, а якщо ви чорні, то ви, пробачте, просто перестаєте пісяти на добу і сидите з переповненим міхуром. У Тоні Моррісон у романі «Сула» (Sula) є такі сцени, і можна лише уявити собі, наскільки приниженою почувається при цьому людина. І це ми вже говоримо про події двадцятого століття. Якщо ви, не дай Боже, сильно захворієте, то лягти можете теж тільки в лікарню для чорних, а якщо ви впали на вулиці і до такої лікарні задалеко, то є велика імовірність, що ви там на вулиці і зостанетесь. На входах на пляжі висіли таблички – «Чорним вхід заборонено», а поруч – «Із собаками вхід заборонено». Собака – це гарна і корисна тварина, друг людини. Але ж ви не собака.\nБуло заборонено шлюби між чорними і білими. Якщо білу жінку застануть із чорним чоловіком, то в неї є два вибори, і обидва жахливі – або мати проблеми з законом і своєю громадою, або сказати, що цей чоловік її зґвалтував. Афроамериканцям було дозволено сидіти тільки в кінці автобуса (Роза Паркс/Rosa Parks) відмовилася, це стало тригером, і почався масштабний рух за права під проводом Мартіна Лютера Кінга. Ви не маєте права їсти у білих ресторанах – хіба що ви доволі світлі і практикуєте так званий passing, видавання себе за білого (можна почитати Неллу Ларсен/Nella Larsen, Passing, або роман Філіпа Рота/Philip Roth, Human Stain); ви не можете бути з людиною, яку ви полюбили і мусите ховатися (як-от Мілдред Джеттер і Річард Лавінга/Mildred Jeter and Richard Loving); ви не маєте права здобути освіту в тому університеті, в якому би хотіли, а якщо ви чоловік, то вас за різні (переважно надумані) провини ще і лінчують. Лінчування ставали іноді чимось на зразок сімейного свята, з пікніками під тілами повішених (про це є пісня Біллі Голідей, «Strange Fruit»). Збереглися фото і листівки тих часів. У двадцятих роках двадцятого ж століття у відповідь на безперервні лінчування журналістка із Мемфіса Айда Б. Веллз (Ida B. Wells) очолила цілий ісход афроамериканців із Мемфіса, екзодус, ? і переселення в інші міста, на знак протесту. Це була неймовірна за розмахом і впливом акція. Закони Джима Кроу, тобто расову сегрегацію, скасували тільки в середині шістдесятих років.\nlynching postcard of Lige Daniels, Center, TX 1920. reads: “lynched a Negro…they don’t care much, I don’t, do you?”, via Phenderson Dj?li Clark\nДо речі, про сегрегацію. Один мій давній друг, афроамериканець, філософ, активіст і шеф-кухар, якось сказав мені, що в якомусь сенсі сегрегація була не таким уже і злом, бо афроамериканці бодай мали міцну громаду. Парадоксально, але скасування сегрегації означало, що автоматично вирішилася і проблема інтеграції. Ясно було, що не вирішилася. Це приблизно як у Союзі було оголошено, що «жіноче питання» вирішене раз і назавжди, бо в двадцятих роках Олександра Коллонтай пообіцяла всім фабрики-кухні. Ми знаємо, що ніякі кухні не матеріалізувалися, а «жіноче питання» просто перетворилося на подвійну зайнятість жінки – на роботі і вдома, поки «Партія вела» (відомо куди), а чоловік читав на дивані газету. Повертаючись до теми расизму: виявилося, що не всяке гноблення можна скасувати підписаним законом. Що існують невидимі структури поневолення, тобто невидимі закону як такому. Це добре показано у фільмі «Сельма» (Selma, 2014). Іде 1965 рік, старша жінка хоче зареєструватися, щоб могти взяти участь у виборах, але їй відмовляють з якогось малого бюрократичного приводу. І не їй одній. І не тільки на виборах 1965 року. Існує маса способів не допустити виборців до бюлетенів, організувавши «voter suppression». До речі, у штаті Джорджія це явище і досі процвітає, як, очевидно, стара добра традиція американського Півдня.\nАле повернімося до чорної громади. Це із неї ще в часи расової сегрегації, тобто у 20 -30х роках, вийшли такі мислителі, як В. Е. Б. Дю Бойс (W. E. B. Du Bois – іноді його транскрибують як Дю Буа, бо прізвище явно французького походження, але це невірно) і Букер Т. Вашингтон (Booker T. Washington). По правді, ці двоє переважно сперечалися між собою, бо мали різні погляди на проблему расизму і її вирішення, але на те вони і мислителі. Це з цієї громади вийшов Гарлемський Ренесанс (Harlem Renaissance), який потім, у 30-ті роки, у багатьох аспектах стане основою для Негрітюд (N?gritude), пан-арфриканського художнього і інтелектуального руху, започаткованого Еме Сезером (Aim? C?saire -Мартінік), Леопольдом Сенгором (L?opold S?dar Senghor – Сенегал) і Леоном Дамасом (L?on Damas – Гвіана-Франція). Це приблизно з тієї епохи походить поняття «африканської діаспори», спільного простору для чорношкірих митців і мислителів, в якій би країні вони не жили. Сезер, Сенгор і Дамас кинули заклик долучатися до течії, пишатися собою (ідеться, звісно, не про пиху, а про подолання комплексу меншовартості; не чуже українцям питання), і шукати своє коріння. Сезер у нас, здається, навіть перекладався.\nЗагалом Гарлемський Ренесанс, предтеча Негрітюду, був інтелектуальним, соціальним, художнім вибухом, і всіх його зірок годі назвати у цьому есеї. Гарлемський Ренесанс – це наелектризована атмосфера, кипіння, розвиток усіх мистецтв – література-музика-театр-мода. Такою я уявляю собі, наприклад, нашу епоху Розстріляного Відродження. Я зараз власне не так про «розстріляне», як про «відродження» – дикий і прекрасний пульс доби, коли ідеї літають у повітрі. Ця дуже потужна література (Ленгстон Г’юз/Langston Hughes, Зора Ніл Герстон/Zora Neale Hurston, Нелла Ларсон/Nella Larsen), яка вважається канонічною у США та англомовному світі, Союзом майже не імпортувалася (літературознавець Михайло Назаренко знайшов для мене лінк тільки на окремі переклади Ленгстона Г’юза). Я навмисно називаю мінімум імен, просто позначивши, з чого би можна почати.\nІсторія (і інтелектуальна історія) афроамериканців (і, ширше, пан-африканської діаспори) частково замовчувалася і в США теж, хоч тут і не було, як у романі Орвелла, «міністерства правди». Це робилося радше непрямо, просто певним чином розставлялися акценти і нав’язувалися певні схеми мислення. Це, знову ж таки, близька українцям тема. Ми всі знаємо, як це – бути змушеним дивитися на себе-українця очима когось, чий епістемний центр – це великий і могучий і Наташа Ростова. Пригадую, у Закарпатті так святкували в радянські часи «русскую зиму» – тому що вона всюди русская, як той сніг, який падає на поля цукрової тростини у шкільних творах дітей із Карибів, вихованих на англійській колоніальній літературі. Це коли замість цитувати своє, ми цитуємо старі радянські фільми. У тому самому сенсі чорна людина змушена була дивитися на себе «білими очима».\nТут не можна не згадати про Франца Фанона (Frantz Fanon), ще одну центральну фігуру чорної діаспори, уже трохи пізнішого періоду. Це був філософ, психіатр і активіст родом із острова Мартінік; якийсь час жив у Франції і навіть брав участь у визвольній війні Алжиру (1954-1962); був польовим психологом, працюючи з тими, хто пережив тортури. Його книга «Чорна шкіра, білі маски» (Peau noire, masques blancs) власне якраз про певне «роздвоєння» колонізованого і расово пригнобленого суб’єкта. Мова білих перетворює чорну людину на білу, але власне справді «стати білою» ця людина якраз і не може. На ґрунті таких внутрішніх конфліктів виникають проблеми з ідентичністю і, відповідно, із психікою. Про цю проблему добре написала Тоні Моррісон у романі «Найблакитніше око» (The Bluest Eye) – у романі чорна дівчина хоче мати блакитні очі, елемент нав’язаного стандарту «справжньої» (тобто білої) краси.\nПостер до вистави “Найблакитніше око” Тоні Моррісон на Бродвеї, постановка Лідії Даймонд, 2020\nТут я хочу частково перейти із площини історії та аналітики у площину особистого досвіду. Я згадую, як поступово мінявся мій власний світогляд, адже я приїхала у Штати цілком «совковою». Це був 1992, і я, як студентка по обміну, приїхала у Канзас, у місто Лоренс, вчитися в Канзаському університеті. Поселили нас – мене і ще двох дівчат з України – на сьомому, останньому, поверсі жіночого гуртожитку. Перша хвиля культурного шоку (який не є «шоком» у прямому сенсі слова, це просто термін на позначення постійного зіткнення умовного «чужинця» із незрозумілими йому чи їй практиками) – так от, перша хвиля наздогнала нас уже в ліфті, куди зайшло з нами декілька дівчат-афроамериканок, вбраних у красиві сукні і взутих у туфлі на підборах (білі дівчата тут ходили строго у кросівках, вицвілих шортах і футболках). Наші супутниці подивилися на нас, – чи, я так розумію, на колір нашої шкіри, – а тоді … почали співати. Красиво і дуже голосно. Ми не зрозуміли, що відбувається, але відчули, що від них і від їхнього голосного співу еманує щось не те щоби агресивне, а, якщо скористатися калькою з англійської, радше асертивне, – от, мовляв, ми тут, і ми зробимо усе, щоб показати вам, що ми – тут (спів, дихання, відкрите горло). Може, озвучила одна із нас, коли ми нарешті приїхали на свій сьомий поверх, треба їм якось при нагоді пояснити, що ми взагалі виросли у Союзі і завжди співчували афроамериканцям?..\nСлава Богу, нагоди такої не трапилося. Зате за рік, проведений у Канзасі, я доволі чітко побачила (ще не розуміючи і не аналізуючи), що про реальне становище і реальні настрої афроамериканців «совок» нічого не знав. У «совку» тоді ще на повному серйозі читали «Хатину дядечка Тома» авторства Гaрріет Бічер-Стоу, де білі плантатори і чорні раби разом слухають проповіді, і де між цими групами панує свого роду любов. Історію викладали не краще – мовляв, бідні чорні, страждали і далі страждають, – але це було якесь не-історичне, поза-історичне страждання, бо навіть звичайної хронології не подавалося – коли закінчилося рабство, коли прийняли закон про сегрегацію, як саме афроамериканці боролися за свої права. Про гноблення говорилося абстрактно. «Совок» мав цю магічну здатність ігнорувати реальну ситуацію; наратив одразу коригувався і заходив із флангу, наголошуючи, ні сіло ні впало, на тому, що радянський народ допомагає пригнобленим чорним пролетарям, чим може. Взагалі-то було неясно, чим саме, але ми на той час були такі звиклі до мови пропаганди, що і не задавали собі цього питання. Ми не вміли ще задавати собі питань, але було ясно, що образ заплаканого дядечка Тома погано співвідноситься із реальними афроамериканцями. І їм було все одно, звідки ми – однаково ми були для них білими, а отже, носіями певних привілеїв.\n«Привілей» – це термін із програмної статті Пеггі Макінтош (Peggy McIntosh, “White Privilege: Unpacking the Invisible Knapsack”), де вона пояснює речі, які начебто очевидні, але яких біла людина не усвідомлює, бо ніколи не мусить про це думати. Наприклад, що біла людина не мусить жити у світі, в якому вона почувається як непроханий гість; біла людина завжди може обрати оточення з людей своєї раси; бачити людей своєї раси на екранах; бути найнятою на гарну роботу; не боятися, що тебе пристрелять просто так на вулиці; не бути змушеною почуватися відповідальними за цілу свою расу, коли тебе питають – а як воно у вас, у білих? – в той час як подібне ставлення до чорних зустрічається дуже часто. Білий привілей – це коли ти вважаєш за норму, що зараз ця людина кольору просвітить тебе, бо це їхній непозбувний обов’язок, і розтлумачить все про свою расу, культуру, і культурні непорозуміння з білими, щоб у цих останніх виникло приємне почуття своєї причетності до святої справи мультикультуралізму. І от уперше (але далеко не востаннє) ми зіткнулися з необхідністю усвідомлення своєї раси і з потенційними наслідками такої ментальної операції. Нам це не дуже сподобалось. Це було якось дуже несправедливо. Ну як же! Ми ж не гнобили афроамериканців! Наші предки потерпали від Російської імперії! Ми і самі були кріпаками! Кріпаки всіх країн, єднайтеся! Чому вони цього не бачать?..\nМій другий візит до Штатів, який поступово переріс у щось більше, ніж візит, стався вже у 2002. Опускаючи подробиці, скажемо так – я оселилася простісінько посеред житлового масиву, любовно званого в народі «чорним гетто». Я вже частково проговорювала ці нюанси у статті про Тоні Моррісон для журналу «Критика». Повторю, проте, деякі важливі деталі. «Гетто» було поділене на два ворогуючі табори, дві вуличні банди, а будинок, у якому ми жили, колись був наркопритоном, тож усі ці люди вчащали до нас по ночах, і нам доводилося кричати їм крізь зачинені двері, що коксу тут нема, метамфетамінів теж, не кажучи вже про маріхуану (якою, здається, там приторговував місцевий продавець морозива). Одного разу нас пограбували. Зрештою, я кажу «одного разу», бо не рахую невдалі спроби (то сусід був пройшов повз і злякав крадіїв, то сусідова собака вчасно загавкала, то, коли залізли вночі красти нашу машину, спрацювала сигналізація; життя у цьому районі, як бачимо, вирувало). Винесли злодії порівняно небагато, – тобто винесли все, що можна збути у ломбардах.\nАле всі шафи були вивернуті, посуд і меблі частково потрощені, а тут ще прийшла брава поліція і посипала всі поверхні якимсь гидким чорним порошком, який до кінця так і не відмився, нібито з метою пошуку відбитків пальців. Було ясно, що не знайдуть вони там ніяких відбитків (це тільки в кіно цей метод спрацьовує), і ніхто не буде нікого шукати. Поступово, зі слів сусідів, вималювалися і крадії – двоє молодих афроамериканців. Сусіди бачили, як вони плигали через паркан; але ніхто не хотів свідчити – таке життя, таке «гетто», ніхто нікого не здає. На питання – а ви впізнали би злодіїв? – ніхто не мав наміру відповідати. Та і не в тому була справа. Справа була у відчутті загроженості. І от, зла і нещасна, я прийшла вранці в університет і пожалілася своїм американським однокурсникам. Більшість із них чесно пожаліла мене, бо це справді дуже неприємно, коли хтось чужий порпається у твоїх речах. Тільки одна жіночка, до речі, біла, як і всі інші однокурсники (цікаво, правда? а де чорні аспіранти?) гостро глянула на мене і сказала – І challenge you to think about human condition of African-Americans in this country. Який ще кондішн, подумала я тоді, челленджерка знайшлася. Моя логіка була, як мені тоді здавалося, простою і зрозумілою – ну гаразд, історія була не дуже зичливою до афроамериканців, але для чого ж тепер робити так, аби було погано і всім іншим, невже не можна було за час, який минув після відміни расової сегрегації, здобути освіту, роботу, і стати «нормальними»?..\n…Повертаючись до історії про дівчат у ліфті, коротко зауважу, що тут до проблеми раси додається проблема гендеру. Чорні дівчата, які співали у ліфті і які здалися нам нахабами, насправді цим голосом відстоювали свою територію, свій кордон; у них не було іншого способу це зробити, а заявити про себе їм було конче потрібно. Можна тільки здогадуватись, яке пекло могло бути за плечима кожної з них і через які труднощі вони мусили пройти, аби стати студентками Канзаського університету, а не лише якогось еквіваленту ПТУ. В ієрархічній за суттю системі «гендер-раса-соціальний клас» чорношкіра жінка – на одному із найнижчих щаблів, вона пригноблена як «своїми» чоловіками, так і білим суспільством. Рабство – це не лише фізичні речі, обмеження пересування, а ще і знищення будь-чого, подібного на самооцінку. Схеми такого мислення передаються у спадок поколінням.\nЦе на чорних жінках, рабинях, гумусі, біоматеріалі, білі гінекологи вчилися робити операції – наприклад, зашивати фістули – наживо, без наркозу, тому що це ж недолюди. Тим часом кожний десятий чорний чоловік – у тюрмі, і виникає питання, хто ж виховує дітей і тягне родину? А часто там не йдеться навіть про весілля (бо раби не могли офіційно одружуватися, і якісь старі схеми організації родинних стосунків зафіксувалися і перетривали), а лише про інститут так званих baby mamas, жінок із дітьми, яких (і жінок і дітей) у чоловіка може бути декілька, і яким він, як наш преЗедент, ничего не должен (звісно, ртутний стовпчик самооцінки повзе вгору). Чорна жінка має дуже мало рольових моделей і просто моделей, ну бо не всі хочуть чи можуть бути Опрою або Наомі Кембел. Якщо для чорного чоловіка біла жінка – це трофей, це круто, то чорна жінка як для білого, так і для чорного – це розвага або екзотика. А от бел гукс (bell hooks, з малих літер, це псевдонім філософині і письменниці Глорії Воткінс/) регулярно запитували на вулицях її району, де селилися університетські професори (ну вона і була професоркою!), у котрої із цих родин вона працює нянею.\nВзагалі у Штатах бідність – це автоматична відсутність освіти; це трохи не так, як було в Союзі, де існував голодний, але добре освічений клас інтелігенції (це відповідь для тих, хто щиро не розуміє, чому ж людина не витягає сама себе, як Мюнхгаузен, з болота за комір?) Пояснення просте – бідність і неосвіченість утворюють замкнуте коло, а важка некваліфікована праця – це ще, крім усього іншого, і вигорання. На цьому місці доречно ще раз згадати Франца Фанона: невипадково одним із найважливіших чорних мислителів виявився саме психіатр. Він якраз працював із цим комплексом зневіри, роздвоєння і тиску на психіку.\nНа завершення запрошую читачів у штат Джорджія, цей оспіваний у «Віднесених вітром» добрий старий Південь, де всі чоловіки – галантні, а всі дами – прекрасні. Я переїхала у місто Афіни, Джорджія, у 2008 році – вчитися. Це містечко – досить несподіваний конгломерат на мапі Сполучених Штатів. Розташоване у самому серці штату, години так за дві від мегаполісу – Атланти (дехто скаже – півтори, але це хіба що у випадку прибуття інопланетян, коли корків уже не буде, а дороги іще залишаться), Афіни одночасно є університетським містечком (а це означає – доволі замкненою структурою) і музичною столицею Півдня, ну або бодай столицею інді-року. Це звідси походить знаменитий R.E.M., і Майкл Стайп (Michael Stipe), подейкують, досі живе переважно в Афінах; за чутками, він викупив пів вулиці будинків і має якусь хитру систему, щоб ніхто не здогадався, у котрому з них він власне і мешкає. Крім цього, Афіни, як усі такі містечка у Джорджії, є ще й локусом протистояння білих і чорних. Представників інших рас тут майже немає (наприклад, мексиканців або китайської діаспори), тому нап’яття між полюсами відчувається гостріше. У мою першу афінську осінь мене вразило різнокольорове листя на деревах; це не були звичні п’ятдесят відтінків жовтого, а достеменне, дике різнокольоров’я – ледве чи не весь спектр, від зеленавого і пурпурового до жовтого, від яскраво-червоного – до брунатного і бордового. Дерева цвіли, мов палали пристрастю. Не знаю, чи правда те, що мені пояснили з цього приводу, а я сама не дуже знаюся на народному господарстві, але начебто ці кольори – наслідок отруєння ґрунтів певними добривами через постійне вирощування бавовни. Якщо це і не є правдою, то символічно все одно доречно – спалахи, наче якісь екзистенційні сигнальні вогні: обережно, тут небезпечно.\nАфіни, як і загалом весь американський схід, крім Флориди, забудовували англійці, або принаймні задавали тон, а тому містечка тут акуратні, з будинками з червоної цегли, кам’яними двориками і духом, так би мовити, порядку. У цей порядок сяк-так вписуються будинки чисто південної архітектури – високі, білі, з колонами і широчезними верандами, як декорації із «Форреста Гампа». Це будинки, як уже можна здогадатися, плантаторів, ну і пізніші імітації стилю. В Афінах довжелезна вулиця Міледж була вся забудована такими. Миля чи дві ошатних білих веранд належала так званим «братствам» і «сестринствам» , званим ще «грецькими» асоціаціями; на позначення інституції використовують грецький алфавіт, дельта-лямбда-тета чи щось подібне. Пояснити суть цих «братств» і «сестринств» досить важко. Переважно це нетворкінг, вибудовування соціальних зв’язків із людьми свого класу (не вірте, що США – безкласове суспільство), і студенти, які там селяться, з багатих родин. Також важливу роль відіграє бажання бути «популярним». У цих закладах часто процвітає культура сексуального насильства і булінгу (перше переважно у чоловічих). Є, звісно, уже і такі «братства» і «сестринства», в яких приймають і чорних, але переважно це білі спільноти.\nОдного разу студентка, якраз із такого «сестринства», відпросилася у мене з пари, тому що вона мала їхати додому в estate (маєток), бо цього вікенда вона буде debutante. До того моменту у мене були ілюзії, що я а) знаю англійську мову, б) тямлю в американській культурі. Я зателефонувала поінформованому другу і запитала, що це таке, і він дуже серйозно пояснив, що це вечір, на якому молоду дівчину представляють певному «своєму» колу, «світові»; це такий собі обряд ініціації. Дівчина повинна гарно виглядати, тобто пів вікенда іде на різні спа-процедури, на перукаря, тощо. Мій друг порадив дівчину негайно відпустити, бо це кульмінаційний момент її юності. Я нічого і нікого не засуджую, і ні з кого не сміюся – я лише наводжу цей приклад, щоб унаочнити той факт, що старий добрий Південь по-справжньому береже свої традиції – і цю, і менш невинні з них. Суспільство там розшароване на класи, про які ми маємо дуже туманне уявлення. А ми ж то думали, що часи Скарлет О’Гари давно минули!\nЩе одна, з дозволу сказати, культурна інституція, яка збереглася у цілющій атмосфері маєтної Джорджії, це, звісно ж, Ку Клукс Клан. Ні, тут у мене немає особистих історій, і студенти не відпрошувалися, слава Богу, у мене з пар, аби взяти участь у рейді. У мене є лише кілька свідчень друзів, та і Клан у ті роки (2008-2010) сидів тихіше, ніж після приходу Трампа у 2016 році. Одначе один мій добрий знайомий змушений був втікати з Афін; він працював журналістом і перейшов дорогу одному, увага, поліцейському. Як виявилося, поліція і Клан мали тісні і добрі стосунки.\nМила безпосередність білих у Джорджії взагалі вражає. Це коли твій новий дуже приємний знайомий твого віку, у купі таких самих милих і приємних людей, сидячи на змаганнях з гімнастики, чемно дивиться на чорну гімнастку і так само чемно каже друзям – oh, and now the monkey, – тобто називає дівчину мавпочкою. Я запитую – це ти про кого? – а він дивиться на мене широко розплющеними очима і сміється. Всі інші теж. Ти що, кажу – дівчину так назвав? – І я розумію, що в них кругова порука. Я навіть не можу їх присоромити, бо я чужинка у чужій країні, і «естейту» в мене нема. (Це щоб наші білі розуміли – сама тільки ваша раса для південних расистів важить не аж так багато, якщо вона не підперта належністю до певного соціального класу і впливового, бажано «південного», роду – такі речі допомагають бачити расизм не як простеньку систему «чорний-білий», а як складну ієрархічну структуру).\nУ Джорджії в мене було дуже мало студентів-афроамериканців, і це було дуже сумно. Для порівняння, в університеті Південної Флориди, у місті Тампа, їх у мене було багато. Вони були дуже виразні, я багатьох пам’ятаю і зовні, і на ім’я, і як училися (хто викладав, як я, двадцять п’ять років, той знає, що це в принципі рідкість – імена можеш пам’ятати окремо від облич, обличчя – від оцінок, оцінки – від розмов на перерві).\nЯ не ідеалізую їх, вони бували всякими, але так чи інакше, це були люди з біографіями. Одна дівчинка за щось гаркнула на мене на уроці, я розгубилася; бувають такі моменти розгубленої педагогіки. А наступного дня вона (я пам’ятаю її ім’я, але не озвучую без її згоди) прийшла до мене в офіс і принесла повний телефон фотографій – хотіла показати мені, що це – її мама, це – тітка, це – кузинка, і вони всі вивчилися і здобули професії, і вона теж вивчиться і здобуде професію. І всі ці жінки були гарно вистроєні, на різних урочистих подіях, от закінчення школи, от чиєсь весілля. Вона показувала і показувала, we arе all professional, всі-всі жінки роду, і всі підтримуємо одна одну, наші бабусі не могли вчитися, а ми вчимося, от наші зачіски з вирівняним волоссям (це кар’єрний хід – так «біліше», отже, є шанси на успіх; «афро» сигналізує надто виразну самість, надто виразне буття-Іншою). Всі були дуже парадно вбрані, навіть якщо фото було просто з роботи, а не з події – і це звична річ, бо це ж не дівчатка із «сестринств», які можуть дозволити собі шорти. Чорна людина не може дозволити собі шортів, чорна людина мусить вдягатися аж занадто чепурно чи професійно, бо інакше подумають, що ти гангстер, волоцюга, лінивиця, злодій, нероба, пияк, наркоман, – та що завгодно. Може, ти той, у кого можна забрати життя. І от ця дівчина хотіла, щоб я знала, хто вона, без маєтків і спадків, але з підтримкою жінок свого роду і з могутньою амбіцією.\n…У штаті Луїзіана, який славиться, і заслужено, Новим Орлеаном і джазом, є такі собі «вілли жахів», haunted houses, тобто будинки з привидами, як-от Плантація Мертлз (The Myrtlеs Plantation). Гостей поселяють у кімнати, в яких вночі чути дивні звуки – хтось плаче, якась дитина бавиться м’ячиком, хтось пересуває меблі і лається. Гості, сповнені солодкого жаху, діляться враженнями вранці, – очевидно, за сніданком, хоча я не впевнена, що там його подають, а читати про це мені важко. Тому що ці голоси – це раби, замордовані на віллі; про це, якщо я не помиляюся, розповідають рекламні буклети. Я не до того, що духи існують і що вілла і справді із привидами; радше до того, що хтось вирішив її такою описати. Зрештою, така плантація-розвага там не одна. Мене вразило свого часу, що афроамериканці, по суті, довгий час були позбавлені навіть місць-пам’яток, місць-меморіалів, саме існування яких було би символом гноблення і страждань, але і запорукою майбутнього, в якому таке не повториться. Місця пам’яті – це місця оплакування, місця горя, без проживання якого не настає зцілення. Виходило так, що в афроамериканців ці місця просто відібрали. Натомість плантації перетворили на туристичні розваги, де продовжують продавати біль і ганьбу. Очевидно, щось схоже задумувалося режисером Хржановським у стосунку до Бабиного Яру.\nMyrtles Plantation, U.S, Photo: Bogdan Oporowski\nЗа останні два десятиліття, втім, відкрилося багато музейних експозицій, які оповідають справжню історію афроамериканців, а у місті Мемфіс, тому самому, з якого Айда Б. Веллз, згадувана мною раніше, вивела свій народ, відкрили меморіал лінчувань. Зі стовпів звисають прямокутні металеві «труни», які розгойдуються і не сягають землі, як не сягають її і ноги лінчованого. На восьмистах «трунах» вибито імена більш ніж чотирьох тисяч людей, замордованих у південних штатах у період між 1877-1950 роками.\n “White Men Are This Nation:” Right-Wing Militias and the Restauration of Rural American Masculinity.” In: Home-Grown Hate: Gender and Organized Racism. Ed. Abby L. Ferber. Routledge, 2004.\nідентичності • історія • гуманізм • жінка в мистецтві • критика • література • постколоніальні студії • свобода


«Батьківщина» вимагає негайного скликання наради голів фракцій з урядом та президентом » Газета "Вечерние Вести"\n277 0 03.02.2020, 14:51 | Новости, Политика\nПолітика президента Зеленського та його парламентсько-урядової більшості веде країну в протилежному інтересам держави та її громадян напрямку - нищить економіку та звужує права людей. Партія «Батьківщина» вимагає негайно скликати керівників фракцій разом з урядом та президентом, аби зупинити катастрофічний сценарій.\n«Через владний турборежим країна по всіх економічних показниках летить у прірву. Мало того, що промислове виробництво стрімко падає - 5 місяців підряд йде фундаментальне падіння - так у нас за січень 13,8 мільярда гривень недовиконана дохідна частина державного бюджету. Коли ситуація така, треба негайно скликати РНБО й розбиратися в причинах, чому на рівному місці «летить» економіка», - наголосила лідер «Батьківщини».\n«На сесію заплановано декілька законів, в тому числі й про землю, які по суті полегшують передачу українських ресурсів іноземним глобальним гравцям. Трудовим кодексом, який протягує влада, скасовується 38 міжнародних конвенцій, восьмигодинний робочий день, дводенні вихідні скасовуються. Мені здається, що просто хтось мозок виїв сьогоднішній владі», - зауважила Голова партії.\n«В той час, як влада звітує президенту про зниження тарифів, ми бачимо, що вони по Держкомстату зросли на 8%. Кого ви дурите?» - обурилася лідер партії.\nЮлія Тимошенко нагадала, що «Батьківщина» наполягає на ухваленні вже у перший день нової сесії поданого фракцією законопроєкту №2798, який обмежує зарплати топчиновників, прив'язуючи їх до мінімальної зарплати по країні.\n«Ми сподіваємося на те, що найближчим часом доб'ємося зміни стратегії розвитку країни. А якщо не доб'ємося - треба негайно міняти цю владу, тотально, цілком, бо вони сьогодні ведуть країну до самознищення», - резюмувала Юлія Тимошенко.


У поліклініці на Драгоманова побільшало сімейних лікарів (ФОТО/ВІДЕО)\nНещодавно сюди «переселили» частину медиків із центральної міської лікарні Рівного Нещодавно сюди «переселили» частину медиків із центральної міської лікарні Рівного — 11.01.21 13:28\nВ.о. ректора ДНУ, де нещодавно не змогли відбутися вибори, призначили — 08.01.21 12:00\nПалиця як засіб виховання? Бердичівський міськрайонний суд нещодавно оштрафував жінку, яка тричі вдарила малолітнього сина гумовою палицею, б Палиця як засіб виховання? Бердичівський міськрайонний суд нещодавно оштрафував жінку, яка тричі вдарила малолітнього сина гумовою палицею, б — 07.01.21 23:21\nПожежею знищено 4 тони сіна та пошкоджено крівлю на площі 60 кв.м. Причина пожежі та збитки встановлюються. Нещодавно 06.01.2021 о 14:37 загорання надвірної споруди за адресою: Рахівський район, смт Ясіня, вул. Боркан. Пожежею знищено 4 тони сіна та пошкоджено крівлю на площі 60 кв.м. Причина… — 07.01.21 17:52\nДинамо не шукатиме нову команду для Кадірі\nКадірі поки не будуть шукати нову команду. Велика ймовірність того, що він відправиться на перші збори з основною командою. Київське Динамо не шукатиме нову команду для 24-річного ганського півзахисника Мохаммеда Кадірі, який нещодавно повернувся з оренди в тульському Арсеналі.Про це… — 07.01.21 16:10\nПалиця як засіб виховання? Бердичівський міськрайонний суд нещодавно оштрафував жінку, яка тричі вдарила малолітнього сина гумовою палицею, б Палиця як засіб виховання? Бердичівський міськрайонний суд нещодавно оштрафував жінку, яка тричі вдарила малолітнього сина гумовою палицею, б — 06.01.21 15:28


Гетьман Іван Мазепа у творах Дж. Байрона і О. Пушніна ❤ | Шкільні твори\nГоловна ⇒ 📌Шкільні твори ⇒ Гетьман Іван Мазепа у творах Дж. Байрона і О. Пушніна\nОбраз українського гетьмана Івана Мазепи захоплював уяву багатьох письменників. Він став героєм поем двох письменників, які є геніями своїх народів. Росіянин Олександр Пушкін і англієць Джордж Байрон.\nЧим захопила ця людина на їхню творчу уяву? Джордж Байрон написав свою поему у 1819 році, більше, ніж через століття після Полтавської битви. Поет запозичив легенду про Мазепу з твору Вольтви “Історія Карла XІІ”. Його вразила легенда про кохання юного Івана Мазепи дружини польського шляхтича, підданого короля Польщі Яна Казиміра.\nМи зустрічаємо Мазепу пізніше, на перепочинку, де король виказує приязнь і щиру повагу до старого гетьмана. Він порівнює гетьмана із великим Александром Македонським: “На землі від Александрових походів такої пари не знаходив і\nгордий Буцефал, яки несе тебе учвал…” Він величає його словами: “Ісланії Скитії зів’яне перед тобою, мій гетьмане, бо сумніваюся, щоб скит міг прояви ти більший сприт – ударити свого коня, летіти вітром навмання вперед від краю і до краю…”\nІсторія Пушкіна історія Мазепи була частиною загальної історії Російської держави. Однак і він також не дивився на гетьмана Мазепу, як на визначну постать внаціонально-визвольній боротьбі. Читач зустрічає Мазепу також старою людиною: “Гетьман старий, обтяжений роками…”, – каже Пушкін. Та, на відміну від мазепівського сюжету, основа пушкінської поеми – реальна історія кохання гетьмана до своєї хрещениці, Мотрі Кочубеївни (Пушкін у своєму творі називав її Марією).\nСьогодні відомі особисті листи Івана Мазепи до юної Мотрі – листи, сповнені справжнього, не вигаданого, кохання.\n“Мазепа” – поема-сповідь Дж. Байрона Незвичайна і багата на пригоди біографія поета-романтика Дж. Байрона наклала відбиток на його творчість. Він належав до аристократичної, але збіднілої родини. У десятирічному віці після смерті діда Байрон успадкував титул лорда. Ще студентом Кембріджського університету почав писати вірші, та відомий став після опублікування поеми “Паломництво Чайльда-Гарольда”. Байрон багато подорожував, цікавився історією, був учасником визвольного руху […]...\n“Риси романтичного героя у поемі “Мазепа” Джорджа Байрона” Життєвий шлях та діяльність одного з видатних представників українського народу гетьмана Мазепи потребує вдумливого і глибокого вивчення. Бо його так звана “зрада” Петрові I, якою заклеймили його деякі історики, і яка відбулася під Полтавою у 1709 році, можливо була зовсім не зрадою, а вкрай необхідним заходом заради спасіння української державності. Бо добре відомо, що Росія […]...\nІсторична основа та романтичний міф у поемі Дж Байрона Мазепа Життя та діяльність гетьмана Мазепи потребує глибокого й вдумливого прочитання. Його так звана “зрада” Петрові І під Полтавою 1709 року, можливо, була вкрай необхідним державним заходом, який, на жаль, зазнав краху? Адже відомо, що Росія навіть сьогодні не надає документів, які Богдан Хмельницький підписав (а чи підписав узагалі?) з Московією. Що до цього часу ховають […]...\nПоетична символіка поеми – РОМАНТИЧНА ПОЕМА БАЙРОНА “МАЗЕПА” РОМАНТИЗМ У ЛІТЕРАТУРІ § 8. РОМАНТИЧНА ПОЕМА БАЙРОНА “МАЗЕПА” Поетична символіка поеми Розкриттю образу Мазепи допомагає яскрава символіка твору. Картини “дикої” природи підкреслюють у поемі незвичайність образу, його винятковий характер. Бурхливі потоки, вітри, хвилі уособлюють пристрасті, що охопили серце героя. Вороння символізує смерть, а схід сонця – надію на повернення життя. Але серед усіх символів […]...\nТвір на тему: Іван Мазепа Кілька століть дозволялося Мазепу лише проклинати, паплюжити, залучаючи до цієї ганебної справи і земляків, які прагнули догодити царату, відхрещувалися від свого роду, української мови і культури. Нині ім’я гетьмана повернено народові. Звичайно, ідеалізувати постать І. Мазепи недоречно, але те, що ця людина хотіла вирвати Україну з лабет царату, варте уваги. У Глухові в 1687 році […]...\n“Поема мук і втіх” (за твором Дж. Байрона “Мазепа”) “Тягуча ніч, холодний іній…” У темній глушині лісу зупинився на ночівлю поранений, переможений росіянами шведський король Карл XII з поріділою юрбою вождів. Серед рештки лицарів – козацький князь, український гетьман Іван Мазепа. Та не образи цих неординарних особистостей в їх історичному плані бентежать Байрона, тема війни також відсунута далеко назад. На сторінках поеми “Мазепа” головна […]...\nМАЗЕПА ІВАН МАЗЕПА ІВАН (20.03.1639 – вересень 1709) – визначний політичний і культурний діяч, гетьман України в 1687 – 1709 рр. Народився в українській шляхетській родині. Навчався в Києво-Могилянській академії та єзуїцькій колегії у Варшаві. Виховувався при дворі польського короля Яна Казимира, який послав його для завершення освіти за кордон. У 1656 – 1659 рр. навчався в […]...\nСкорочено “Мазепа” Байрона Закінчився бій шведів під Полтавою. Численні полки Карла XII полягли “серед скривавлених шляхів”. Самого короля поранено. Втікаючи з поля бою, Карл XII спиняється в лісі для перепочинку. Він лягає під деревом, тамуючи біль від ран. Гетьман Мазепа і собі злазить з коня, але перш ніж лягти відпочивати козацький гетьман : Обійняв свого коня За шию, […]...\nРомантична поема “Мазепа” Цікавою, особливо для українського читача, є романтична поема “Мазепа”, останній з творів про сильну особистість “байронічного” типу. Але написана в нових для поета умовах у пору творчої зрілості, вона багато чим відрізняється від східних поем. По-перше, її герой – не вигадана загадкова постать, а відома історична особистість, котра жила і діяла у відносно недавній час, […]...\nГетьман Іван Виговський – лицар національної ідеї в романі Юрія Мушкетика “На брата брат” Роман Юрія Мушкетика “На брата брат” розповідає про добу після смерті Богдана Хмельницького, коли гетьманом став Іван Виговський. Тривалий час ми про нього майже нічого не знали. Його доля була трагічнішою, ніж доля Мазепи. І не тому, шо Мазепа помер своєю смертю, а Виговського зрадили і він був підступно вбитий. Російська церква, щороку протягом віків […]...\nМіні-твір на тему: “Мазепа” М. Гоголя” Тема Гоголя і Мазепи довгий час була забороненою, але сьогодні можна вільно обговорити творчість видатного письменника М. В. Гоголя і його бачення на діяльність Івана Мазепи як гетьмана і людини. У цьому сенсі особливо цікавим є “Отрывок из “Истории Малороссии”. Размышления Мазепы”, який датується початком 30-х років XIX століття. У цей час Гоголь готувався втілити […]...\n« Про що говорить нам давньокласична східна поезія… (за творчістю Рудакі, Омара Хайяма)\nТвір на тему: “Майбутнє лісу в твоїх руках” »


Ветеран Рязанцев: У Німеччині радянським військовим наказали не мстити за злочини німецьких солдат | Новини Хмельницького "Є" | ye.ua\n8 Травня, 2015 Даша ПАСТЕРНАК Суспільство 2470\nМикола Рязанцев (на фото в середині) у свої 89 років став ініціатором створення Алеї Слави. Фото: Даші Пастернак, Галини Мельник\nВетерана Миколу Рязанцева контузило вибухом фауст-патрона під час боїв у Берліні за кілька днів до його падіння, але навіть з гіпсом на нозі та повністю оглушений він не покинув боротьбу за перемогу.\nФронтова дорога водила Миколу Тимофійовича різними шляхами. За роки війни він взяв участь у двох масштабних операціях: визволення Варшави та взяття Берліну.\nУ 16 років ще зовсім юний Микола почав воювати у складі польової полкової розвідки, де отримав першу нагороду — Орден Червоної Зірки. Тоді фронтовик врятував свого командира від загибелі і взяв у полон двох німців.\n“Щоб перед наступом уточнити розташування німецьких солдатів і їхньої зброї, ми з командиром пішли в розвідку по тилові. Три дня нам довелося повзати територією шість на вісім кілометрів, вивчаючи кожен сантиметр ділянки. Тоді ми зібрали дуже багато цінного матеріалу, - згадує ветеран. - Поверталися з розвідки тією ж дорогою, що і йшли туди — через нейтральну полосу. Іншого шляху не було, оскільки все навколо було наштрикано мінами. Проте дійшовши до траншеї, де ми мали переходити, стояла кулеметна точка. Тоді мені командир наказав взяти в ліву руку пістолет, в праву гранату і, не зважаючи ні на що, повзти”.\n89-річний ветеран говорить, що коли до окопу залишалося 25 метрів, біля його командира розірвався снаряд.\n“Від вибуху мене осліпило, я спочатку не міг розгледіти що трапилося. А згодом побачив закривавленого командира за кілька метрів від мене, - розповідає фронтовик. - Він мені сказав взяти планшетку і будь-яким способом повернутися до своїх, бо є дуже цінні зібрані дані, які не можуть просто злетіти у повітря”.\nТоді молодий солдат взяв планшетку з відомостями та несподівано для всіх замість повзти, випростався на повний зріст і попрямував у траншею до німців.\n“У руках в мене граната, пістолет, і я сам, нічого не розуміючи, йду до двох німців, - говорить Микола Рязанцев. - Я не стріляв, не кидав гранату, а просто почав на кричати на них як навіжений. Я божевільно кричав всі лайливі слова, які тільки знав, все, що я знав німецькою”.\nВід того несподіваного крику ошелешені німці злякалися і, покірно піднявши руки, вийшли з окопу. Після цього солдат наказав німецьким нацистам розкласти плащ-палатку і покласти туди командира. А потім їх гнав через всю німецьку траншею, нейтральну полосу аж до радянських окопів.\n“Всю дорогу до частини я не переставав кричати на німців, змушуючи їх тягнути пораненого командира. Діставшись до своїх, я віддав планшет, відразу ж відключився. Після трьох діб без сну, я заснув на місці. Мене хлопці перенесли спати в бліндаж, - додає ветеран. - А коли мене почали будити, переді мною було три генерали. Я злякався, думав, може мене звинуватять у пораненні командира. З переляку підірвався з ліжка в одному черевику. Але мені дали вмитися, одягнутися, а через 5 хвилин я вже стояв перед ними”.\nТоді юний герой отримав свою першу Червону Зірку. На все життя Миколі Тимофійовичу запам'яталися слова генералів: ти не богатир, але хоробрості і сміливості в тебе на цілих десять богатирів.\n“А потім у боях під Варшавою мене ранило. Я лежав 30 днів в госпіталі непритомний. Виявилося, що за цей час в я побував у чотирьох шпиталях, але пам'ятаю тільки останній, - переповідає фронтовик.\nПісля одужання його призначили командиром відділення у другу танкову роту. Всю Берлінську операцію, з 27 березня і до падіння Берліну, солдат Рязанцев був у боях. Участь в Берлінській операції нагадує ветеранові про себе й сьогодні.\nВже 70 років Микола Тимофійович носить два слухові апарати. 21 квітня 1945 року у бою під стінами Рейхстагу його оглушило вибухом фауст-патрона.\n“Після того від мене було менше користі. Мене контузило і розтрощило палець на нозі. Але в медпункт я не хотів. Тоді хлопці мені відрізали перед чобота і наклали гіпс. Так я з кам'яним бинтом на черевикові десять днів разом з усіма брав Берлін. Здається, жодної ночі я тоді не спав, може, лише стоячи трохи дрімав”.\nМикола Рязанцев зізнається: всю війну в них виховували ненависть до німців, але вони мали причини їх ненавидіти. Лише в Хмельницькій області нацисти знищили 486 тисяч людей, ще 117 тисяч гнали в рабство. Проте, вступивши на територію Німеччини, радянським солдатам наказали: не можна мстити за злочини німецьких солдат їхнім дітям і матерям.\nВетеран згадує епізод, який не зможе забути ніколи.\n“У нас був повар дядя Льоня, тоді йому було років 45. У нього в Смоленську в його дерев'яній хатині фашисти спалили батьків, дружину і двоє дітей. А він — повар на війні, змушений був годувати німецьких старих і дітей, коли ми брали під контроль чергову вулицю, - ділиться Микола Тимофійович. - Пам'ятаю, він роздає кашу німецьким дітям і не встигнувши помити котел, щоразу плаче в кутку. Дядя Льоня дізнався мені, каже: якщо я сьогодні не поплачу, завтра не зможу працювати. У мене весь час автомат на плечі, але я не стріляю в цих старих і дітей, бо я не фашист”.\nНе пройшло і дня, щоб ветеран не згадував події кривавої війни. Навіть після Перемоги чоловік не міг заспокоїтися, тому постійно працював над висвітленням воєнних подій: писав статті, книги. У його доробку видана збірка “Победный март 1944 года на Подолье”, в якій автор розповідає про 25 хмельницьких героїв Великої Вітчизняної війни. На цьому Микола Рязанцев у свої 89 років не зупинився, він став ініціатором створення Алеї Слави “Герої Радянського союзу. Місце подвигу — Хмельниччина”. Минулого року її було відкрито біля Меморіалу Слави на Виставці, а нині вона експонується в Хмельницькому музеї історії міста.\n70 років Перемоги Рязанцев Микола війна перемога\nСуспільство 8932 1\nЖиття під час «червоного» карантину та підготовка до виборів — підсумки тижня 299\nВечірня статистика: майже триста одужавших і понад чотири сотні нових інфікованих 1308\nВ Україні 25 жовтня переводитимуть годинники: можливо востаннє 397\nОлександр Педан розповів, як біг змінив його життя 230\nКуди подіти хмельничанам сухе гілля (Графік вивезення відходів) 218\nЯкі лікарні області забезпечать додатковими кисневими концентраторами 417\n«Червоних» зон на Хмельниччині побільшало: які обмеження діятимуть 3941\n3D-модель Кам'янець-Подільської фортеці розмістять на туристичних листівках 199


Байгород - Юрій Яновський - Сторінка 7 з 14 / Бібліотека Української Літератури – UkrClassic.com.ua\nКурфюрстендам – довга берлінська вулиця з бульваром. Лапате листя каштанів парує під теплим дощем. Так, іде весняний дощ. Він виразно шумить над шинами тисяч авто, дахами тисяч братів‑будинків, над дзвоном і гулом. Молодий мужчина в куцім макінтоші і сірому капелюсі чекає трамвая. Одіж на ньому добра, але сидить якось незграбно, і капелюх наче зайвий для його великої голови. Під тонкою матерією макінтоша спочивають добрі м'язи. Плечі такі широкі, що сухі німці облизують і ковтають слину, проходячи близько. Дівчатка, що кінчили свою роботу у фрау Хільде на протилежнім боці вулиці, стріляють очима, побачивши такого самця. «Ці чужоземці такі сильні, – щебечуть вони гуртом, – так приємно доторкнутися до їх». «Це, напевно, руський, – додає сама фрау, – він стоїть уже на дощі кілька хвилин і не шукає захисту». Дощ шумить без перерви. Небо десь далеко проясніло, небо синє заграло, а потім червона йшла хмарка і набирала всіляких відблисків, доки нарешті й вона пролилася там дощем. Рівний, ритмічний шелест краплин. Вечір надходить прекрасний після пекучого дня. Голубий туман дощу сів на велике місто. Вечір теплий. Славний вечір.\nЧоловік прислухався до дощу, до власних думок, заглянув з‑під капелюха на небо, від чого дістав порцію води на обличчя. Потім дмухнув на дощ: «Агов, вітре, де ти? Розвій оцю свячену воду, і хай буде "трокен"!» Останнє слово його покружляло по пам'яті, пометушилося й побігало. Якісь коліщатка задзвеніли, зацокали і голосно стукнули, викинувши слово: «Сухо, – прочитав він. – Ти почав забувати свою мову вже», – докорив він себе, але найменше можна було думати, що саме це його вразило.\nТрамваїв проходило багато, і кожен з них поспішав, доверху наповнений людськими душами. Думка приходила велична і проста, і з неї, як листя, обсипалися непотрібні прикраси, кружляючи в повітрі легковійними примарами. Солов'їні голоси наче доносилися крізь пелену дощу. Думка задзвеніла струною і відлетіла в дзвенінні. Одразу гордість потрясла його, як дуба, і мурашки затріпотіли, збираючись і холонучи. О, не думай, що кожний може відчути гордість!\nЧоловік чекає трамвая. Але дощ – тепла весняна молитва, хочеться стояти і згадувати. Дивний настрій злітає на нього. Він згадує установу, де висиджує дні біля столу і вікна на сусідню площу з бронзовим Фрідріхом; свої прогулянки до Зоологішер Гартен – звірі там, як добрі родичі; свої листи до коханої жінки в Прагу, де жінка кінчає школу. Він побачив крізь дощ її хлоп'ячі задерикуваті очі і скандинавський льон на голові. Вона нічим не нагадувала йому рідного міста. Вона мріяла лише про його батьківщину, бо знала, що там усе неймовірне і величне. Свого мужа любила серйозно і просто, завороживши його і притуливши до себе. Він відчував, що його серце стислось. Нарешті прийшов до пам'яті. Саме проходив трамвай, і в нього можна було сісти. Але й тут, сідаючи, він ледве не залишився на старому місці: він збагнув свою гордість – тут було замішано жінку. І знову прийшла ніч, прийшла й відлетіла. Устала з ліжка жінка, і крізь її півзакриті вії чувся біль і чулась освята. Її кошмар розтав, і легке тремтіння руки виразно слабло в його руках. То був один з тих моментів, що й під смертний стогін довговічної старості стоять, як освітлені вікна в юність. Узяв би її високо на руки і поніс би крізь води, ліси та людські натовпи, на край землі! Аж до білосніжних верхів доброї старості. І яка гордість навіть ізгадати про таку юність, про обійми такої жінки! Гордість!\nНезвичайні виростають мрії. Наче й не їдеш ти в дощ на вулиці, не холоне під тобою гарячий камінь, і день наче не відлітає далеко за море. Ніби ось віз стоїть з повними мішками, і драбина вгору йде на горище, і хазяїн на горищі перехилився вниз і підганяє тебе до роботи. Важкий мішок візьмеш ти молодецьки на плечі і, притримуючи одною рукою за гузир, рушиш на гору. Ось коли можуть приходити справжні мрії! Тобі здається, що ти в холодочку на зеленій траві, біля тебе вулик стоїть, важкі бджоли дзвенять на сонці і раптом падають на льоток. Книжка розкрита лежить, сила‑силенна героїв кличе тебе, простягаючи руки, а ти чекаєш довго і млосно.\nСтоячи на площадці вагона, він відчуває якісь дивні пахи. Ми вже казали про їх. Наче стоїть він у передпокою одвічної Дами. Пахне тонкими духами і жіночим тілом. Дощ хлюпотить, краплі біжать по склі, шумить мотор трамвая, і цей шум стоїть, як шовкова завіса. Вийшовши з вестибюля, до трамвая поспішала дама. Війною витесаний, сухорлявий власник її йшов, не відставаючи. Така жінка кожному западе в око. Заплющив вії. Йому здалося, що в нього обірвалося серце, і наче весь шум ущух. Місто моє, місто, ти засяяло, як марево, і колихнуло міддю дзвонів! Це була твоя дівчина, тільки волосся її з чорного стало зовсім золоте, і в очах світилося ще дві зорі. Він не дихав. Вона пройшла близько, торкнувши його кінчиком грудей, і стала, задумливо виглядаючи на дощ. Віти каштанів парували.\nЗупинка, його чекали вдома… А він їхав далі, стоячи наче в храмі, і хор йому співав немолитовних пісень. Два рази вона подивилася на нього. Подивилася, як жінка. Приголубила наче. І раптом якась думка прийшла їй, вона піднесла вгору палець, затримала подих і щось сказала про себе, але так, що її чоловік не зрозумів нічого – якісь чужі звуки. Вона прошепотіла про суворість чоловічої любові, про дівчину з того берега ріки, про час, коли дівчина розквітає в жінку, і тихо вийшла, поклавши руку на лікоть мужа. Дощ заступив їх пеленою, вона озирнулась, не в силі витерпіти, а вагон рушив, і вагоновод надушив дзвоника.\nВін стояв нерухомо. Минуле овівало його крилами, нова фортуна наставляла на нього свій ріг, і сипалось усе, як весняний дощ. Чому боїмося ми радості зустрічі? Чому часто ми не робимо того, за чим жалкуватимемо все життя? Він устає з трамвая. Його нога сковзається на мокрім камені. І раптом заступає дорогу прохожому.\n– Дайте мені прикурити, гер, – каже він тихо і запалює цигарку, і дим йому йде в вічі, дим його першої цигарки. Він закашлюється.\n– Вона не здається мені щасливою. Правда, гер?\nТеплий дощ шумить.\nРаптом щось ударило. Він кинувся наосліп уперед; у вічі йому засяяв промінь прожектора і…………………………………… …………………………………………… …………… ………………………………………………………… ……………………………………\nКіхана ще чує присмак сну. Брови його тремтять потроху – то одна, то друга. Це не справжній сон, коли чоловік пророблює все сам, живе й боліє. Буває й такий сон, його відчув Кіхана, коли перед очима лежить велика книга, і її листає невидима рука. Ти хочеш встигнути прочитати. Ти поспішаєш за пальцем. Герої, як у тумані, встають перед тобою, слово дзвінке й пахуче відчуваєш ти й крізь сон; заздрість і захоплення з чарівного слова і гострої думки найде на тебе – «де в чоловіка хватає сміливості брати такі фарби і розсипати таке дзвеніння?» Сторінка йде за сторінкою, наче йде польовий вихор, гускне небо над головою, почуваєш ти, що спиш, читаєш незрівнянну книгу, і…\n…ти раптом знаєш, що герой книжки ти сам. Збоку ти бачиш себе, читаючи книжку. Тут рідко хто може читати далі. Через те, що ти відчуваєш себе лише в найвищій точці книги, там, де сюжет хилиться вже починає до кінця – ти не знаєш ніколи самого кінця книги – сну. Ти прокидаєшся від мурашок, що підуть у тебе під шкірою на голові.\nКіхана ще чує присмак сну і не знає, що йому й думати про такий сон.


масштабна одиниця іноземної валюти (1, 10, 100, 1000 і т.д.) виражається через певну кількість національної валюти. Наприклад, 1 дол. США = 5 грн., або 100 яп.єн =0,8 дол. США. Друга – у формі оберненої котировки, згідно з якою масштабна одиниця національної валюти виражається через певну кількість іноземної валюти. Наприклад, 1 грн. = 0,25 дол. США, або 1 дол. США = 125 яп.єн. Між курсами національної та іноземної валют існує обернено пропорційна залежність, тобто якщо курс іноземної валюти падає, то в такій же пропорції зростає курс національної валюти. При котируванні валют визначається курс продажу – вищий курс і курс покупки – нижчий. Різниця між ними формує доход продавців валюти.\nПерший – охоплює період до початку Другої світової війни. На цьому етапі застосовувалась система золотого стандарту. Згідно з цією системою кожна національна грошова одиниця мала певний вміст, тобто була забезпечена певною ваговою кількістю золота. Тому курс національних валют визначався на основі золотого паритету. Так, якщо золотий вміст англійського фунта стерлінгів складав унції золота, а долара США – 1/20, то це значить, що 1фунт стерлінгів = 5 дол. США. У зв'язку із розвитком міжнародної торгівлі, у зв'язку із збільшенням її обсязі, для багатьох країн почали виникати труднощі з золотим забезпеченням паперових грошей. Тому з часом обмін грошових знаків на золото припинився.\nНа основі валютної корзини визначається центральний курс ЕКЮ по відношенню до американського долара. Він знаходиться у такому співвідношенні: 1 ЕКЮ = 1,2 долара. США. Окремі національні валюти зв'язані між собою попарно і можуть відхилятися від узгодженого курсу в межах 2,25%. Якщо ця межа порушується, то Центральні банки відповідних країн здійснюють певні регулюючі заходи.\n3. Макконел, Брю. "Экономикс: принципы, проблемы и политика: В 2 т.: Пер. с англ. ІІ-го изд.. – М.: Республика, 1992.


Тернополяни мають знати, як і коли викликати «Швидку допомогу» - 0352.ua\nТернополяни мають знати, як і коли викликати «Швидку допомогу»\n11:25, 2 вересня 2011 р.\nЗдавалося б, що може бути простіше - набрати 103 і чекати лікарів. Здебільшого люди так і роблять, бо коли їх або їх ближніх спіткала біда, тоді вже не до роздумів. Разом з тим існують Правила виклику бригад швидкої медичної допомоги, і це, як повідомляє Тернопільський міський комунальний заклад "Станція Швидкої Медичної Допомоги", цілком офіційний документ. Знати ці правила буде корисно кожному. Отже, найголовніше про виклик бригади швидкої медичної допомоги.\nВикликати "Швидку" потрібно у випадках:\nзовнішньої кровотечі, блювання кров’ю;\nпов’язаних з невідкладною стоматологією;\nнещасних випадків, у тому числі обумовлених дією диму, вогню та полум’я, електричного струму, блискавки, пов’язаних із транспортними засобами;\nінших станів, які загрожують життю та здоров’ю людини;\nЩо потрібно повідомити при здійсненні виклику\nназвати точну адресу виклику (район, населений пункт, вулицю, номер будинку, квартири, поверх, код і номер під’їзду), у разі, коли місцезнаходження вулиці або будинку невідомі, необхідно уточнити шляхи під’їзду до адреси або місця випадку та його загальновідомі орієнтири;\nу разі виклику Бригади до приміщення, де перебуває особа, яка потребує надання невідкладної допомоги, ізолювати тварин, які можуть ускладнити надання медичної допомоги хворому або постраждалому, а також завдати шкоди здоров’ю і майну членів Бригади;\n- У випадках агресивної поведінки хворих, постраждалих або оточуючих їх осіб, зокрема тих, які перебувають у стані алкогольного, наркотичного або токсичного сп’яніння, гострого психічного розладу і становлять загрозу для здоров’я або життя медичних працівників Бригади, надання медичної допомоги і транспортування хворих або потерпілих здійснюються у присутності співробітників міліції.\n- Громадяни, які здійснили завідомо неправдивий виклик Бригади та/або вчинили хуліганські дії стосовно медичного працівника Бригади, завдали шкоди його здоров’ю або майну, відповідають згідно з чинним законодавством України.\n- Рішення щодо екстреного транспортування хворих і потерпілих за медичними показаннями в лікувально-профілактичні заклади приймає керівник Бригади.\n- Супровід хворого або потерпілого його родичами або іншими представниками в санітарному транспорті здійснюється лише однією особою та з дозволу керівника Бригади.\n- Транспортування дітей у лікувально-профілактичний заклад здійснюється у супроводі батьків (усиновлювачів), опікунів, піклувальників, якщо вони перебувають на місці надання швидкої медичної допомоги.\nВ яких випадках Бригада не виїжджає\nдо хворих для виконання планових призначень дільничного лікаря (ін’єкцій, крапельниць, перев’язок, інших призначень);\nдля видачі листків непрацездатності, виписування рецептів і заповнення будь-яких довідок, у тому числі про стан здоров’я, а також для складання судово-медичних висновків;\nДиспетчер з прийому викликів, керуючись цими Правилами, має право відмовити в прийомі виклику. При цьому він зобов’язаний оформити письмову відмову і дати рекомендації щодо звернення у відповідний лікувально-профілактичний заклад (поліклініку, пункт невідкладної медичної допомоги або інші лікувально-профілактичні заклади), вказавши його адресу та телефон.\nІнформаційно-довідкова служба підрозділу швидкої медичної допомоги за телефоном надає довідки про місцеперебування хворих або постраждалих, яким була надана допомога Бригадою, без зазначення діагнозу.\n15:29, 19 вересня\n13:02, 19 вересня\n12:02, 19 вересня


Що подарувати хлопцеві: як вибрати потрібний презент\nВизначитися, що подарувати хлопцеві, далеко не так легко, як може здатися спочатку. Тому багато дівчат задаються цим питанням при наближаються свята. Ми ж склали докладну статтю, в якій розібрали багато відповідні подарунки, розділивши їх на великі категорії.\nГаджети – універсальний подарунок лише тому, що завжди потрібні і корисні. І отримати такий девайс хочеться багатьом чоловікам. Що з техніки подарувати хлопцеві? Давайте поговоримо про це докладніше.\nЩо подарувати своєму хлопцю, якщо він любить фотографувати? Зупиніть свій вибір на універсальному наборі об’єктивів для телефону.\nТакож для телефону існують чохли з можливістю підзарядки від сонячних променів. Такий подарунок оцінить любитель подорожей і походів.\nВони виглядають трохи дивно, але зате їх користь висока.\nЗнову ж туристу підійде пляшка-фільтр, яка може очищати воду, набрану навіть зі струмка. Погодьтеся, незамінна річ в походах!\nЗараз можна знайти і мульти-гаджет, який працює від сонячної енергії. Такий гаджет поєднує в собі зарядник, ліхтарик, радіо, відкривачку …\nВсім прекрасно відомі зовнішні акумулятори. Вони дійсно необхідні, тому що, на жаль, смартфони розряджаються швидко, незважаючи на всі технології. Тому це буде дуже корисний подарунок.\nА якщо ви проявите трохи фантазії і зусиль в пошуку, то він стане ще оригінальним і незвичайним. Можна просто знайти зовнішній акумулятор в незвичайній формі, з красивим малюнком, а можна замовити власну гравіювання або зображення. Такий подарунок буде в єдиному екземплярі!\nЩо можна подарувати хлопцеві в машину? Швидше за все йому теж стане в нагоді зовнішній акумулятор, тільки вже для машин. Адже взимку через холоди акумулятори сідають швидко і іноді в самі невідповідні моменти.\nТакож автомобіліст зрадіє очищувачу повітря, особливо, якщо машина вже стара. Завдяки такому гаджету в салоні буде панувати приємних запах, який ви самі і виберете. Це не тільки зробить поїздку приємніше, але і корисніше.\nНа жаль, ціна на подібні гаджети може бути досить високою. Що робити, якщо фінанси вельми обмежені? Спеціально для цього ми представляємо таблицю з дешевими, але в той же час корисними подарунками.\nДо речі, цей список може бути і тим, що подарувати батькові хлопця:\nПортативна колонка стане в нагоді для різних пікніків та інших вилазок на природу.\nЯкщо ваш хлопець часто втрачає речі, то подаруйте йому Bluetooth маячок для пошуку.\nФлешка незвичайної форми або з гравіюванням теж стане прекрасним, а головне і корисним подарунком.\nМонопод або ж Селфі палиця сподобається любителю фотографуватися.\nПристрою антисон будуть вдячні багато водіїв, які часто і багато роз’їжджають, не тільки в нічний час доби.\nНаступний великий розділ, який ми розглянемо, це парфумерія. Такий подарунок підійде близькій людині на який-небудь велике свято.\nТак, раніше були часи, коли чоловіки майже не користувалися парфумерією, але вони вже давно пройшли. Зараз молоді люди прагнуть і виглядати, і пахнути красиво. Але яку туалетну воду подарувати хлопцеві? Наведемо кілька порад.\nВ першу чергу, обраний запах повинен подобається не тільки вам, як дівчині, а й самому хлопцеві. Все ж у кожної людини свої смаки і переваги. Ось тільки не завжди можна безпосередньо запитати, які запахи воліє чоловік.\nЄ невеликий секрет. Попросіть вашого чоловіка сходити разом з вами в парфумерний магазин і допомогти вибрати духи для вашого родича. Це і допоможе з’ясувати, які аромати подобаються.\nПорада! Найкраще влаштовувати такі походи по магазинах за кілька місяців до свята, щоб у хлопця не виникло підозр і непотрібних думок.\nПри виборі аромату потрібно звернути увагу на деякі аспекти.\nДуже важливий характер хлопця. У свій час були популярні парфуми унісекс, але багато чоловіків вважали його недостатньо мужнім, тому такого аромату в подарунок не особливо раділи. Тому дуже важливо звертати увагу на темперамент і особливості характеру молодої людини.\nНе всі спокійно сприймають модні речі. Так, якщо ваш улюблений консерватор, то і до чогось нового, але незвичного він може поставитися прохолодно.\nПорада! Коли ви нюхаєте парфум, то уявляйте чоловіка. Звертайте увагу на типаж його зовнішності, поведінку і улюблені кольори. Найчастіше люди віддають перевагу певній групі ароматів, сліди якої можуть бути не тільки в парфумах, а, наприклад, в стилі. Якщо ж ви ніяк не можете визначитися, то не бійтеся звертатися до консультантів, які знають набагато більше вас. Але будьте готові, що вам зададуть багато питань про зовнішність, характер і смаки вашого хлопця.\nЯкі парфуми подарувати хлопцеві? Існують певні елементи, які і передають чоловіче начало. До них відносяться запахи моху, трави, дерева або шкіри. Доповнюють їх мускатний горіх, нераспустившиеся квіти. Поєднань ароматів так багато, що ви напевно виберете те, що сподобається і вашому чоловікові, і вам.\nМи вже говорили про темперамент і характер і зараз хочемо навести кілька прикладів. Так флегматикам підійдуть холодні або навіть важкі запахи, а сангвінікам – сонячні і світлі. Але іноді можна вибрати і протилежні характери аромати.\nНаприклад, скромні чоловіки з соковитими запахами стають впевненіше і привабливішою, а спокійні запахи роблять спокійніше надто енергійних і активних.\nПрофесіонали в парфумерії вважають, що якщо ви не можете визначитися з запахом, то вибирайте цитрусовий, адже він вважається універсальним.\nТакож відповідний запах залежить від віку. Якщо ви думаєте, що подарувати батькам хлопця, то виберіть його батькові класику, яка допомагає створити ауру затишку та передбачуваності, що так хочеться в цьому віці. Що подарувати молодому хлопцю? Йому краще підійдуть аромати в стилі техно і поєднання кедра, мускусу, лимона і ментолу.\nСьогодні парфумерний ринок пропонує величезну різноманітність поєднань ароматів, тому ви точно зможете підібрати відповідний саме вашому молодій людині. Якщо все ж залишаються складності, то завжди можна звернутися до консультантів. Зрозуміло, парфум – досить особистий подарунок і це не те, що подарувати на першому побаченні хлопцю.\nНі для кого не секрет, що зараз годинник – уже не просто спосіб дізнатися час. Навіщо вони, якщо можна подивитися на телефон, який завжди з собою?\nНі, годинник – одна з ознак статусу людини. Тому важливо вибрати якісний аксесуар, який зміг би підкреслити репутацію вашого чоловіка. Нокак годинник подарувати хлопцеві? Давайте розберемося.\nВ першу чергу необхідно звертати увагу на якість, бренд, моду і, зрозуміло, смак людини, якій ви збираєтеся дарувати. Також зверніть увагу на те, що класичні і більш прості моделі підходять для щоденного використання, а різні дизайнерські вже для виходів у світ.\nЩо подарувати активному хлопцеві, який захоплюється спортом або професійно займається ним? Аксесуар повинен мати щось спільне з хобі. Наприклад, це можуть бути протиударні або ж водонепроникні годинники.\nПам’ятайте, що годинник можу відрізнятися і за типом механізму. Молоді й активні люди більшу перевагу віддадуть електронним, а для щоденного використання – кварцові або механічні.\nЧимало важливо і те, як буде відображатися час. Бувають стрілочні, електронні та комбіновані формати. Стрелочное відображення найчастіше зустрічається на годиннику з механічних і кварцових механізмах.\nУвага! Важливо знати розмір зап’ястя людини, якій ви збираєтеся дарувати годинник. Хоча можна купити моделі з регулюється розміром браслета. Найчастіше такі зустрічаються шкіряні.\nПропонуємо вам детально розглянути водонепроникний годинник, які прекрасно підходять в якості того, що можна подарувати хлопцеві на нг або день народження.\nВони вважаються одним з кращих подарунків для чоловіка, який любить дайвінг, спорт, туризм, і стануть його хорошим помічником. Такий подарунок можна вручити не тільки коханому чоловікові, а й близького друга, родичам.\nПовірте, водонепроникним годинах зрадіє навіть начальник або колега! Чому варто віддати свою перевагу саме цій моделі? Є кілька причин, про які ми зараз вам розповімо.\nПо-перше, це практичність. Водонепроникний годинник не тільки не бояться дрібних бризок, а й справжнього купання. З ними можна відпочивати в басейні, ставку або озері, або навіть у звичайній душі або ванні.\nА також можна відправитися в підводне плавання або зайнятися серфінгом, якщо ваш чоловік любитель такого! І не варто турбуватися про те, що механізм зламається або годинник стане показувати неправильний час.\nПо-друге, водонепроникні годинники найчастіше бувають і протиударним, тобто, ще більш надійні, ніж інші. Іншими словами, цей годинник не бояться навіть падінь і ненавмисних ударів об щось. Такі переваги через будову. Корпус зроблений із сталевого матеріалу і пластика, циферблат закритий мінеральним склом з підвищеною твердістю. Сам годинниковий механізм дуже міцно закріплений.\nТакож ці години стійкі до морської води і не бояться різких перепадів температури або тиску.\nПо-третє, якісні механічні водонепроникні годинники показують далеко не тільки час, але тиск води при підводних плаваннях. Крім цього, іноді у них є вбудований компас, який настільки необхідний в подорожі і туризм. Цифри або стрілки можна переглянути під усіма кутами.\nПо-четверте, вони стильні і модні. Зараз можна знайти водонепроникні годинники з різними кольорами, дизайном, які будуть підходити не тільки до вихідний одязі, а й до звичайної або навіть неформальною.\nТакий стиль відповідає і вже усталеною класиці, і сучасним тенденціям, поєднуючи їх. За рахунок багатого розмаїття, цей годинник може носити і співробітника офісу, і керівники, і спортсмени, і військові, і навіть представники влади.\nЯк вже говорилося раніше, водонепроникні годинники зазвичай хорошої якості, яке ретельно перевіряють. Особливо відомі бренди. Ремінці та браслети не натирають шкіру, а зручно обіймають руку, стійкі до щоденного носіння за рахунок того, що зроблені з натуральних матеріалів.\nЦіна залежить від країни-виробника і з матеріалу, з якого зробили сам годинник. Вартість варіюється від десятків до сотень тисяч доларів, тому подарунок не найдешевший. Але таке якість прекрасно виправдовує ціну. Навряд чи їх можна буде вручати просто так, а ось як того, що подарувати на нг хлопцю, водонепроникні годинники підійдуть шикарно!\nНа жаль, у багатьох людей бувають такі моменти, коли необхідно виїхати від близької людини. Відрядження, армія, будь-які інші причини. Їх багато, і через кожну самотність буквально з’їдає. У такі моменти обов’язково повинно бути щось, що буде нагадувати про кохану людину. Тому без того, як подарувати подарунок хлопцю, і не обійтися. А ми пропонуємо невеликий розбір, які можна подарувати при довгій розлуці.\nУніверсальні подарунки необов’язково вручати при тривалому розставанні з близькому людиною, скоріше, це просто те, що можна подарувати на пам’ять хлопцеві.\nНайпоширеніший варіант – ручка. Вона корисна, тому отримати її приємно, і може проявити індивідуальність того, кому дарується. Адже ручок дійсно дуже багато: строгі з гравіюванням, сувенірні, смішні … Просто подивіться на фото в галереї нижче, і ви самі побачите всю їхню розмаїтість.\nДо речі, існують цікаві подарункові набори з ручкою, блокнотом і брелоком. Це те, що подарувати малознайомій хлопцеві можна і навіть потрібно.\nАле на цьому подарункові набори не закінчуються. У практично будь-якому магазині легко знайти набори в одному стилі. Це можуть бути фляга з чарками, запальничка з попільничкою, офісне приладдя … Вибір широкий!\nПри виборі подарунка не забувайте враховувати інтереси і захоплення того, кому ви даруєте. Наприклад, непитущому людині фляга з чарками точно не стане в нагоді, також як некурящому – попільничка.\nЯкщо залишаються деякі сумніви, то можна взяти універсальні візитниці, затискачі для краваток, брелоки – все це невеликі подаруночки, які будуть часто нагадувати про вас. Також це може бути тим, що просто так подарувати хлопцеві, що не приурочивши ні до якої події.\nДуже незвичайними романтичним подарунком будуть листи, на яких ви вкажете дату, коли їх необхідно відкрити. Також в конверти можна вкласти маленькі і приємні сувенірчики, які зігріють на відстані.\nНайкраще зберігають спогади фотографії. Але дарувати просто рамку із зображенням нудно і нецікаво.\nЩо незвичайне подарувати хлопцеві, пов’язане з фото? Тоді можна проявити трохи оригінальності і вручити футболку, кухоль або навіть подушку з вашого спільного фотографією. Ці речі використовуються кожен день, тому і думки молодої людини будуть повертатися до вас постійно.\nУ тому випадку, якщо ви проводжає вашого молодого в армію, то кількість дозволених речей не таке вже й велике, як хотілося б. Але навіть тут можна знайти способи!\nНаприклад, подаруйте йому гребінець з вигравіруваними на ній побажаннями або зізнаннями в коханні. Або ж можна замовити календар с, знову ж таки, спільними фотографіями, щоб відзначати дні до зустрічі.\nАле що робити, якщо виїхати потрібно саме вам? Можна придумати оригінальне і незвично завдання, щоб вашому молодій людині не доводилося нудьгувати на самоті.\nЯк варіант, подаруйте йому кімнатна квітка і скажіть доглядати за ним. Це дуже нетипово для чоловіків, але, хто знає, може, ваш буде в захваті? Але навіть якщо немає, хлопець навряд чи допустить, щоб ви побачили засохлий квітка і засмутилися.\nІнший варіант – це випадково залишена річ. Зрозуміло, насправді зовсім не випадково, але вашому молодій людині знати про це не обов’язково.\nЩо можна «забути»? Насправді практично все, що завгодно. Сонцезахисні окуляри, флакончик духів, шарф – все це стане вашим особистим символом. Такий спосіб добре в тільки починаються відносинах або ж як спроба повернути колишню романтику в уже усталених.\nЯкщо ваш чоловік любить читати, то можна подарувати його улюблений твір, але з невеликими записками, вкладеними між сторінками. Або ж спробуйте зашифрувати таємне послання, обводячи букви олівцем. Так нудьгувати точно не доведеться!\nНайчастіше трапляється так, що недорогі, але практичні подарунки виявляються найкращими і корисними. Тому чому б не купити те, що напевно стане в нагоді в поїздці? Навіть не обов’язково вкладати в річ якийсь романтичний підтекст, саме увага до потреб молодої людини вже скаже багато про що.\nДо таких речей можна віднести парасольку. Так, цей подарунок не буде використовуватися кожен день, але все одно стане приємним нагадуванням в дощову погоду. А якщо ви витратите трохи більше часу, то можна знайти оригінальний і незвичайний парасольку, який стане цікавим аксесуаром.\nТакож можна скласти диск з музикою або піснями, які подобаються вам обом, або такий же диск, але вже з фільмами. Так, зараз все це можна легко знайти в інтернеті, але в такий подарунок ви вкладете частинку власної душі. Зрозуміло, в колекції має бути те, що подобається не тільки вам, але і вашому хлопцю.\nУ тому випадку, якщо ваш молодий чоловік витратить багато часу на дорогу, то краще вибрати те, що допоможе скрасити цей час. Наприклад, цікавий журнал.\nКупувати потрібно той, який збігається з захопленнями і хобі хлопця, а інформація в ній була корисною. Для «вбивства» часу ще добре підійде той же диск з музикою або книга з зашифрованим текстом, про які ми писали раніше. До речі, не забувайте, що це хороша ідея того, що можна подарувати хлопцеві просто так.\nЯкщо вам подобається майструвати щось своїми руками, то найкращим подарунком стане те, що ви зробили самостійно. Кажуть, така річ довгий час зберігає енергетику і тепло людини, який створив її, а хіба не це потрібно на далекій відстані? Не знаєте, що подарувати хлопцеві своїми руками?\nВаріантів дуже багато! Це може бути м’яка подушка, на якій так приємно засинати і прокидатися, або даний клаптева ковдра. Для того, щоб подарунок ще міцніше асоціювався з вами, на нього можна побризкати духами.\nЯкщо розставання припадає на зимовий або осінній час, то чому б не пов’язати комплект з рукавиць, шарфа і шапки? Це точно буде корисно! До того ж, зараз в інтернеті є безліч ідей оригінальних головних уборів та іншої зимового одягу. Таке мало де можна купити!\nЯк подарувати хлопцеві подарунок, щоб він точно надовго запам’ятав? Напишіть гарний вірш або розповідь, який буде присвячений вашим відносинам, тому, що вас пов’язує, чому ви любите один одного. Це буде корисно перечитувати не тільки на відстані, але і вдома, при сварці, щоб нагадати самим же про почуття.\nДеякі хлопці зовсім не проти різних браслетів, фенечек і інших прикрас. Якщо ваш молодий чоловік один з них, то чому б не порадувати його красивим, сплетеним своїми руками браслетом? Він може бути однотонний, з освідченням у коханні, нескладним малюнком або навіть назвою улюбленої групи, якщо ваш хлопець її затятий фанат.\nРекомендуємо подивитися відео в цій статті, де є інструкція хенд-мейд подарунка.\nВсі ці подарунки немов невидимою лінією будуть з’єднувати вас через відстань, яким би великим воно не виявилося. Такі речі несуть в собі теплоту, любов і затишок, саме ті почуття, що присутні поруч з вами, але через відстані можуть стиратися. Так зробіть же все, щоб розлука не здавалося настільки жахливою!\nНа цьому ми закінчуємо нашу статтю, присвячену різноманітним подарункам хлопцеві. Ми розглянули безліч варіантів і сподіваємося, що вони підійшли і вам теж. Але пам’ятайте, що найкращий помічник у виборі презенту, – ваше власну уяву. Не забувайте включать його і наповнюйте свята яскравими емоціями!


Перевірки дотримання трудового законодавства, Прийом на роботу, Заповнення трудових книжок, Режим роботи і відпочинку - Бухгалтерський облік в казенних установах - Підручники для студентів онлайн\nОсновні питання перевірки дотримання трудового законодавства типові для будь-якої галузі бюджетної сфери. Виявлені в результаті таких перевірок недоліки і порушення, як правило, супроводжуються додатковими фінансовими втратами для перевіряється установи. Для їх запобігання необхідно здійснювати внутрішній контроль правильності застосування норм Трудового кодексу РФ та інших нормативних правових актів. При цьому доцільно застосовувати певні форми і методи контролю. Наприклад, у Методичних рекомендаціях, затверджених листом ЦК профспілки працівників народної освіти і науки РФ від 13 квітня 2005 № 21, узагальнені основні питання, що стосуються трудової дисципліни керівників і співробітників освітніх установ, наводяться переліки документів, запитуваних перевіряючими інспекторами.\nПеревіряється наявність посадових інструкцій, укладання трудових договорів, у тому числі з сумісниками і тимчасовими співробітниками. Завданням перевірки є не тільки вивчення основних положень договорів, відповідність їх законодавству, а й виявлення співробітників, з якими договір не укладено або не підписаний протягом трьох днів після фактичного допущення до роботи. Перевірка відповідності договорів законодавству також включає в себе розгляд порядку видання наказів про прийом і звільнення, наявність на кожного працівника картки за формою № Т-2, затвердженої наказом Мінстату України від 5 січня 2004 № 1. При перевірці наказів оцінюється точність формулювань і наявність посилань на відповідні статті Трудового кодексу РФ, а також ознайомлення співробітників з наказом під розпис із зазначенням дати ознайомлення. Записи в особовій картці співробітника звіряються з формулюваннями трудової книжки. Листи книги наказів повинні бути пронумеровані і прошиті, завірені підписом керівника.\nЗгідно ст. 66 Трудового кодексу РФ, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність і трудовий стаж працівника. Необхідно контролювати:\n1) правильність внесення відомостей про працівника на першій сторінці книжки;\n2) своєчасність внесення в трудову книжку змін, що стосуються відомостей про працівника, тією роботі, переведення на іншу постійну роботу і про звільнення працівника, а також підстав припинення трудового договору, відомостей про нагородження за успіхи в роботі, про зміну найменування установи або найменування посади ;\n3) відповідність найменувань посад, спеціальностей або професій у трудових книжках найменуванню і вимогам, вказаним в кваліфікаційних довідниках. Недотримання цієї вимоги тягне за собою проблеми: іноді працівникові не враховуються окремі періоди роботи, наприклад, при вирішенні питання про призначення пенсії за вислугою років;\n4) ознайомлений працівник з кожної вноситься до трудову книжку записом про виконувану роботу, переведення на іншу постійну роботу і звільнення під розписку в його особистій картці, в якій повторюється запис, внесена в трудову книжку;\n5) внесення запису про звільнення при припиненні трудового договору з посиланням на відповідні статтю, пункт Трудового кодексу РФ;\n6) внесення запису про присвоєння кваліфікаційної категорії (з дати винесення рішення атестаційною комісією);\n7) внесення до трудової книжки запису із зазначенням відповідних документів:\n- Про час військової служби;\n- Про час навчання на курсах і в школах підвищення кваліфікації, по перекваліфікації та підготовці кадрів (з відривом від роботи).\nДля педагогічних працівників Трудовий кодекс РФ встановлює додаткові гарантії (ст. 331-336). Зокрема, для них встановлена скорочена тривалість робочого часу - не більше 36 годин на тиждень. Залежно від посади і спеціальності тривалість робочого часу може бути і менше.\nПри контролі правильності нарахування заробітної плати, в першу чергу необхідно керуватися постановою Уряду РФ від 3 квітня 2003 № 191 "Про тривалість робочого часу (нормі годин педагогічної роботи за ставку заробітної плати) педагогічних працівників" та наказом Міносвіти Росії від 27 березня 2006 р . № 69 "Про особливості режиму робочого часу та часу відпочинку педагогічних та інших працівників освітніх установ".\n1) наявність графіків роботи, розкладу занять, розподіл навчального навантаження. Працівникам освітніх установ надається щорічна основна подовжений оплачувану відпустку (ст. 334 Трудового кодексу РФ), терміни якого встановлені постановою Уряду РФ від 1 жовтня 2002 № 724 "Про тривалість щорічної основної подовженого оплачуваної відпустки, що надається педагогічним працівникам";\n2) наявність переліку працівників з ненормованим робочим днем, включення до нього працівників, які до введення в дію Трудового кодексу РФ мали право на додаткову відпустку за ненормований робочий день;\n3) дотримання порядку надання відпусток без збереження заробітної плати, у тому числі з метою реалізації права на тривалу відпустку строком до одного року, а також дотримання порядку та умов надання такої відпустки. Для працівників федеральних освітніх установ цей порядок затверджений наказом Міносвіти Росії від 7 грудня 2000 № 3 570.\nКрім спеціальних норм, розглядається і виконання загальних вимог. Зокрема, перевіряється наявність графіка відпусток на поточний календарний рік, наказів про продовження і перенесення відпусток, дотримання порядку надання відпустки.\nНеобхідно звернути увагу на порядок ведення табеля обліку робочого часу, перевірити, як фіксуються в ньому періоди роботи в нічний час, у вихідні дні, понаднормові роботи.\nЯкщо в установі використовується практика укладання договорів про повну матеріальну відповідальність, перевіряється правомірність їх укладення.\nПеревіряється також, чи дотримувалися терміни виплати заробітної плати, оплати відпустки, виплат при звільненні та інших виплат, належних працівникові. Якщо допускалося порушення встановлених термінів (обумовлених у правилах внутрішнього трудового розпорядку), то слід встановити, проводилася чи виплата компенсації в розмірі не нижче 1/300 ставки рефінансування ЦБ РФ за кожен день затримки виплат, як це передбачено ст. 236 Трудового кодексу РФ. Такі виплати повинні відображатися за Косгеї 290 "Інші витрати".


Ліхтар кемпінговий Fenix CL30R сірий оптом - кращі ціни від офіційного представника в Україні | Atlantmarket.com.ua\nЩоб забезпечити дійсно яскраве освітлення в кемпінгу, компанія Fenix випустила ліхтар Fenix CL30R. Він дає 650 люмен світла і володіє зручною системою управління яскравістю. Крім того, дана модель відмінно захищена від ушкоджень різного роду, від води і холоду. Для роботи такого ліхтаря потрібні стандартні акумулятори 18650.\nТурбо Максимальний Середній Мінімальний Економічний Спалаху\nЧас роботи 2600 mAh 4 години 30 хв.\n3500 mAh 6 годин 12 годин\n51 годину 93 години 400 годин 93 години\nДистанція 35 м\nРозміри 136 мм (довжина) 93 мм (діаметр)\nКомплектація Світильник, ущільнююче кільце, мікро-USB кабель, АКБ 18650 ARB-L18-2600 (2600 маг) – 3 шт.\nЕлементи живлення 3x18650 або 6xCR123A\nТип оптичної системи -\nПеремикання режимів -\nОпис ліхтарі Fenix CL30R:\nСерія кемпінгових ліхтарів Fenix продовжує поповнюватися новими моделями. Цього разу увазі покупців пропонується ліхтар Fenix CL30R. Він яскравіше за своїх попередників, а крім того, пропонує безліч додаткових переваг. Особливість кемпінгового ліхтаря полягає в тому, що він висвітлює не вузьконаправлений ділянку простору, а всю територію в діаметрі 35 метрів від ліхтаря. Тому ця модель підійде для висвітлення загальної території в наметовому таборі. А враховуючи, що ліхтар підтримує цілих шість режимів, його також зручно буде використовувати і для освітлення усередині намету. Ця модель підійде мандрівникам, рибалкам і мисливцям, а також буде корисна під час пікніків на природі з ночівлею.\nНайбільша яскравість, доступна Fenix CL30R, складає 650 люмен. Слідом за тим, йдуть режими з яскравістю світла 350-100-50-10 люмен. Передбачений і один миготливий режим з яскравістю 100 люмен. Його рекомендується використовувати в тих випадках, коли необхідно подати сигнал світлом, добре видимий на великій відстані.\nЧас роботи ліхтаря в кожному з доступних для вибору режимів, безпосередньо залежить від ємності використовуваних елементів живлення. Повний комплект складають три акумулятори розміром 18650. Однак потрібно зазначити, що Fenix CL30R може працювати і на одному або двох елементах живлення, якщо немає можливості встановити відразу цілий комплект. За умови використання фірмових батарей на 2600 маг, час роботи в різних режимах складе від 4 з половиною, до 300 годин. Ці показники можна збільшити, якщо використовувати більш ємкі акумулятори на 3500 мАч. Тоді час автономної роботи кемпінгового ліхтаря складе від 6 до 400 годин. Контролювати рівень заряду користувач може в будь-який час за допомогою вбудованого індикатора. Щоб його активувати достатньо один раз натиснути на кнопку виключеного ліхтаря. Якщо будуть світитися всі 4 лампочки індикатора, значить заряду — більше 85%. Тільки три світяться лампочки говорять про рівень заряду в межах 61-85%. Якщо залишилося 36-60% заряду, то включаться всього дві лампочки. Ну а єдина працююча лампочка означає, що заряду менше 35%.\nІнші функції управління ліхтарем Fenix CL30R також здійснюються за рахунок використання однієї кнопки. Тому розібратися з його роботою буде максимально легко. До речі кажучи, під час використання цієї кемпінгової моделі, його можна ставити на рівній поверхні, підвішувати за металеве кільце або ж прикручувати до тринозі-штатива.\nКорпус CL30R добре герметизований і ліхтар в змозі продовжувати працювати під дощем або в тумані. Рівень його герметичності досягає позначки IPX-7. Крім цього, батарейний відсік зроблений захищеним від морозів, щоб навіть зимою акумулятори ліхтаря працювали максимально довго.\nВажливою особливістю моделі CL30R є те, що акумулятори можна заряджати не тільки в стандартному зарядному пристрої, але і використовуючи роз'єм micro-USB. У цьому випадку буде потрібно додатковий адаптер напруги. Також від ліхтаря можна зарядити мобільний телефон або інші пристрої, використовуючи CL30R як power-банк.\nпромінь світла яскравістю до 650 люмен;\nліхтар підтримує шість режимів;\nлінза, ефективно розсіює світло у всіх напрямках;\nтри варіанти закріплення ліхтаря;\nліхтар може служити в якості power-банку;\nвисокий рівень захищеності від вологи;\nакумуляторний блок, захищений від холоду;\nінтуїтивне управління однією кнопкою на корпусі.\nГарантія: Виробники пропонують покупцям ліхтарів Fenix CL30R гарантію протягом п'яти років.\nСвітильник, кільце ущільнювача, мікро-USB кабель, АКБ 18650 ARB-L18-2600 (2600 мАг) - 3 шт.