:: Костянтин Домаров - Сміливці ::\nСпробуй стриматися і не побігти світ за очі, якщо перед тобою вовче лігво і з хвилини на хвилину може з'явитися вовчиця. І хто найбільше хвалився своєю хоробрістю — втік першим. Інколи й так буває...\nПро це ви прочитаєте в одному з оповідань цієї збірки, що зветься «Сміливці». В інших оповіданнях йдеться про дружбу й вірність, про справжню й показну хоробрість, про випробування, що випали на долю дітей в роки війни.\nЗразу ж після уроків біжить Альошка у кузню —це ж по дорозі. Тут його зустрічають як свого.\n— А ось і наш помічничок,— усміхається високий широкоплечий, з великими міцними руками молотобоєць дядько Петро і обіймає Альошку за плечі:\n— Ну, здоров, Олексію Івановичу! Як живеш? Добре?.. От і гаразд. Сідай тоді на своє місце та роздувай горно, а я повчусь у тебе.\nАльошка сміється, показуючи рідкі зуби, й поважно йде до горна.\n— Ану, що ти там несеш у ранці,— зупиняє його коваль дядько Гнат.\nАльошка дістає зошити і подає йому. Коваль обережно, щоб не забруднити, бере їх своїми залізними пальцями й дивиться. Та Альошці нічого боятися за свої оцінки. Вони в нього завжди добрі.\n— Та ти, парубче, зовсім молодець,— хвалить Альошку дядько Гнат.— 3 тебе будуть люди, неодмінно будуть.— І коваль змітає з верстака, де має сісти хлопець, пилюку, підстеляє якусь шматинку, щоб Альошка не забруднився.\nАльошка сидить на темному від кіптяви верстаку й ритмічно смикає за дерев'яний, відполірований до блиску руками казик. Міх важко сопе, й полум'я в горні розгоряється все дужче. Сині язики пробиваються крізь вугілля, більшають і зливаються в блідо-жовте полум'я.\nДядько Гнат кладе в горно шматок заліза і загрібає його вугіллям. Смарагдові кучері диму б'ються об великий залізний ківш, перевернутий над горном, котять в димар.\nПахне димом і паленим залізом. Раз у раз дядько Гнат перевіряє, чи добре залізо нагрілося. Коли воно розжарилося і стало аж біле, він вихоплює його з полум'я щипцями, кладе на ковадло, і рожева окалина сиплеться на землю.\nДядько Гнат і дядько Петро беруться за молотки.\nГримить, дзвенить залізо.\n— Три-та-та! Ті-ті! Так-так!—видзвонює молоток в дядькових Гнатових руках.\n— Так! Так! Так! Так!—важко гупає молот дядька Петра.\nАльошка примовляє й собі: «Так! Так! Так!»—допомагає дядькові Петрові бити важким молотом по залізу, йому здається, що молот в руках молотобійця легше підіймається вгору й дужче опускається на ковадло.\nХлопець з цікавістю спотерігає за тим, як залізо під ударами коваля Гната і молотобійця Петра з білого стає блідо-жовтим, потім оранжевим, далі робиться червоним, малиновим, бузковим і нарешті фіолетовим, а затим стає темно-синім.\nМолотки виблискують, залізо співає. Альошка підстроюється під ту пісню, і в нього виходить:\nМи — піонери,\nТа ось пісня стихає, і в кузні стає зовсім тихо. Тоді дядько Гнат кидає готову роботу в діжку з водою, і в кузні чути сердите булькання. Пара здіймається аж до стелі.\nДядько Гнат витирає рукавом спітніле обличчя і, посміхаючись, хитро підморгує Альошці, в якого від захвату завмирає серце.\nАльошка давно вже дома почав «ковалювати». Назбирав усякого залізяччя й поскладав за сараєм. Цілими днями, бувало, сидів він у своїй «кузні», гримкотів залізом. Щось майстрував. Але нічого не виходило... От якби подивиться, повчитися в кого-небудь...\nІ почав Альошка ходити до кузні.\nУ дядька Петра й дядька Гната усе виходить легко й просто. Треба тільки швидко бити по розпеченому залізу молотком.\nАльошці так хочеться викувати що-небудь, та він усе боїться сказати про це дядькові Гнату. А сьогодні не витримав.\n— Дядьку Гнате, — каже він, — а можна мені?..\n— Спробуй, — погоджується коваль. — Ось тобі залізо. Викуй з нього для першого разу крючок.\nАльошка радісно суне прут в горно, нагріває, потім хапає в руки молоток і береться за діло.\n— Тук-тук-тук!.. Тук-тук!.. — м'яко грюкає по розпеченому залізу.\nАльошка все хоче робити так, як робить дядько Гнат. Але молоток в його руках все ж не витанцьовує чомусь, не вибиває дрібушок, і ковадло співає не так весело. Залізо зовсім остигає, і Альошці доводиться ще нагрівати його... Нерівно стукає молоток. По Альощиному обличчі тече піт. йому жарко. А дядько Гнат збоку підказує:\n— Повертай залізо! Швидше! Ось так. Молоток опускай трохи різкіше, не бійся, добре! А тепер треба нагріти.\nАльошка знову суне залізо в горно.\nЗнову дзвенить ковадло. Важко дихає Альошка, та молотка з рук не випускає.\nДядько Гнат підказує, як повернути залізо, як ударити, як загнути колечко. І Альошка старається. Нарешті, здається, крючок готовий. Альошка дивиться на нього і не вірить очам. Крючок як крючок. Справжнісінький! Щоправда, великий і незграбний, але дарма.\nАльошка довго крутить його в руках і посміхається. Посміхається й дядько Гнат, і дядько Петро.\n— От, — каже дядько Гнат, —ти вже й коваль. Сам крючок змайстрував. Колись я скував такий крючок та й зачепився ним за своє діло. Міцно зачепився, на все життя. Виходить, і ти, Альошко, теж... Ковалем будеш, мене зміниш. Чи не так?\n— Авжеж так! — хочеться відповісти Альошці, та він лише зніяковіло посміхається.\nНакрапав дрібний дощ. Маленьке сіре кошеня сиділо під парканом і жалібно плакало.\nПовз нього проходили люди. Вони поспішали на роботу. І ніхто не звертав уваги на бідне кошеня.\nТа ось за парканом щось зашаруділо. Це хлопчик Антошка заглядав з того боку. Він подивився у шпарину і покликав;\nКошеня перестало плакати і прислухалося — хто його кличе?\nТоді Антошка переліз через паркан, взяв кошеня і поніс його додому. Дома він нагодував його молоком, дав шматочок котлети і почав стелити йому постелю в куточку, за тумбочкою.\n— Що ти там робиш?—спитала мати.\n— Та ось, Мартин у мене. Він спати хоче, — відповів Антошка.\n— Який там ще Мартин? —здивувалась мати і підійшла ближче.— Ой, та це ж не Мартин, а справжня мартишка! Нащо ти його приніс! Забери його звідси зараз же!\n— Мамо, він же маленький, а надворі дощ!.. — жалібно сказав Антошка.\n— Ну гаразд, — вирішила мати. — Нехай побуде, поки надворі дощ. А потім віднесеш його туди, де взяв.\nАнтошка промовчав. Він поклав кошеня у куточок, на постіль, а сам став біля вікна і почав просити:\n— Дощику, дощику, іди довго-довго, весь час. Аж поки мій Мартин виросте і стане великий.\nІ дощик послухав! Як зарядив на кілька день— іде та іде, не перестає. Почорніли паркани, на вулиці з'явилися величезні калюжі. Люди ходили по воді, хлюпали по грязюці. Тільки Антошка радів: Мартин з кожним Днем ріс і гарнішав.\nВже й матері набридла така погода. Якось вона сказала:\n— Та коли ж це, нарешті, скінчиться? Світу білого не видно — просто біда!\n— А дощик тепер весь час ітиме,— відгукнувся Антошка.\n— Це ж чому?—здивувалась мати.\n— А тому, що я попрохав його, — відповів Антошка.— Щоб Мартин у нас весь час був. Ти ж сама сказала: «Нехай побуде, поки дощ іде». От він і йде.\n— Я й забула...\nА тут і сам Мартин котушкою гримить, бавиться. Перевертається, гладенькою спинкою поблискує.\n— Диви, — каже мати, — який славний котик!\nПотім трохи помовчала й додала:\n— Тепер без нього і в домі буде невесело. Зрадів Антошка за свого Мартина.\nІ, як це не дивно, одразу ж і дощ перестав і сонце яскраве заблищало.\nА далі вже ні про що й розповідати.\nНадворі розгулялась хурделиця. Наче шротом стріляє вона шорстким снігом по замерзлих шибках і вовком виє у димарі. Здригаються, мов з переляку, конопачені інеєм важкі двері, шугає по долівці крижаний холод.\nУстим зліз на дерев'яне ліжко, двійко його менших братів-близнюків, Данилко і Афонька,— на піл, звісили темні, кудлаті голівки. Тоскно в хаті, похмуро.\n— Мда-а, — задумливо мовить нарешті дід Ярців, давній батьків приятель. Він сидить біля столу в поношеній рудій кожушині—-скуйовджений, худий, з глибоко запалими очима. Лелечі цибаті ноги його в перістих од латок пімах простягнися ледь не через всю хату. Вузлуваті пальці нервово смикають жорстку сиву бороду:\n— Як воно тепера нашим під Москвою? Там тепера страшний суд...\n«Страшний суд... страшний суд...» — відлунюється в серці Устимовім, і бачить він далеку Москву, тата, братух своїх— Богдана та Степана. Бачить він бойовище, яке ввижається йому то битвою на Куликовім полі, то Льодовим побоїщем. Розбиті орди фашистські — тікають. Перемога!\nСтогне в димарі заметіль, здригаються важкі двері. Сусідка, тітка Варвара, теж здригається, насторожено дивиться на діда і несміло говорить:\n— Не вистоять, мабуть, наші, Олексо Горич, здадуть і Москву. Що ж тоді буде? Га?\nУстим сердито зирить на тітку Варвару: що вона верзе? Здать Москву? Та це ж...\n— Ну й здадуть, — спокійно каже дід. — Москва — іще не Росія. Ондо й Кутузов колись так говорив... Витурили ж тоді хранцузів. Таке ж і з німцем буде, а то й гірше...\nЯкась невідома сила підкида Устима і гирить з ліжка. Стискаючи кулаки, він кричить:\n— Ні! Не взяти їм, гадам, Москву! Розбамбурять їх наші! От побачите!..\nДід Ярців і тітка Варвара довго дивляться на Устима. Дивляться зверху й Данилко з Афонькою, і в очах у них вогники радісні блимають.\n— Твої б слова, Устимоньку, та богові у вуха, — отямившись, зітхає тітка Варвара, і очі її зволожуються.\n— Що богові! — гарячкує Устим. — І без бога попаде їм!\n— Ича! — кумкає з печі старезна баба Ганна. — Ах ти, поганцю! Грішник-соплишник! Господа гнівить! Зовсім, щитай, сирота, а таке мелеш! Ох-хо-хо!.. Йди-но краще та дров урубай. А то погода, чую, міняється: кості ломе...\nУстим мовчки натягає своє поношене пальтечко, шапку, бере батькову сокиру і штовхає плечем двері. Шалений вітер валить його з ніг, сипле в обличчя колючим снігом.\n— Все одно розіб'єм! — Він свариться сокирою на кущі верболозу, що загрузли у кучугурах. За кущами суцільна непроникна сіра імла, а за тою імлою, десь далеко-далеко, мила серцю Москва.\n— У-у-у! — виє заметіль. Та Устим лише міцніше стискає в руці сокиру і сердито йде під низький піддашок сарая, обгороджений очеретом. Тут затишно. Поруч, за плетеною перегородкою, ремиґає корова Дашка. От вона вже й мукає. Сіна просить. А сіна ж ледь-ледь вистачить до весни. Мало сіна. А дров і зовсім нема. Від воза лишилося за тиждень чотири кругляки. Що ж робить? Знову брати на фермі волів і тягтися в ліс у таку хурделицю? А воли — вони неслухняні, вперті. Одна морока з ними. Ні погроз, ні кийків не визнають. А на сльози й поготів аніякісінької уваги. Хоч усі сльози виплач — їм байдуже. А все війна, фашисти!\n— Кляті! — стискає Устим зуби.— Ну стривайте! Змахує сокирою, і березовий кругляк розлітається навпіл.\n— Отак вас! Отак! Отак!—чотири поліна порубані на цурки. Більше рубати нічого.\nВсе, що можна було спалити—спалене: колодязний зруб, драбина і навіть козли, на яких так зручно було пиляти дрова. Устим згадує, що за сараєм лежить березовий корч. Батько ще років три тому притяг його з лісу на возі. «На твою долю, синку, — сказав Устимові батько. — Коли розрубаєш, вважай, що справжнім мужчиною став».\nБатько, звичайно, жартував, а виходить, що правда. До мужчини Устиму далеко, але подужати корч було б непогано. Дров вистачило б, мабуть, на цілий тиждень. А там, диви, й погода встановиться.\nУстим одкопав корч з-під снігу і насилу затяг під піддашок. Лежить він, як восьминіг, весь покручений, прошитий наскрізь сучками, наче сталевими жилами. Лячно за нього братися, його й сокира, мабуть, не візьме. Але так же хочеться розрубати той корч! Так же хочеться!\nСтоїть Устим і думає: «От як розрубаю — наші німців під Москвою розіб'ють».\n— І розіб'ють! І розрубаю! — запалюється він.\nРукавиці — об землю, змахнув— і, наче гумова, одскочила сокира. Ще раз змахнув, ще... Ні, не бере сокира суху березу.\nЗасапався Устим, спітнів. Вогнем пече долоні, ниють плечі і пливуть перед очима темні кола.\n«Невже не зможу?» — у відчаї думає Устим і ладен заревти від досади. Якщо він не розрубає корч, тоді... краще про це й не думать... Перемога, тільки перемога!\nУстим дивиться на корч, і ввижається йому, що це не корч уже, а фашистська свастика чорна і мовби жива вона — свастика. І чується вже Устиму, що ревуть мотори і ґелґочуть фашисти. Зупинить! Зупинить їх треба!\n«Ну й здадуть... — настирливою мухою дзижчить у голові голос діда Ярціва. — Москва — іще не Росія...»\n— Ні! Неправда твоя, діду! — крізь зуби цідить Устим і скидає з себе пальтечко. Мов у крижану воду після сну занурюється він, але це нічого. Зате легше тепер махати сокирою. Тільки це вже не сокира в руках Устима, а якась грізна зброя—сильніша за гранату, страшніша за бомбу. І сам Устим уже не тринадцятирічний сибірський хлопчик-сирота, а воїн, богатир, що б'ється із страховиськом.\n— Раз! — летять тріски, і одна — просто в лице.\n— Хо-хо-хо! — зловтішається буря, і дикий вітер трясе піддашок, хоче зірвати очеретяні стіни, поховати Устима під снігом. Устим віднімає від обличчя руку—на долоні кров. Гаряча, як розплавлений свинець, сльоза тече по щоці, падає в сніг і пропалює його.\n— Тату, — шепоче він. І вже звідкись із глибини на Устима дивляться усміхнені сині і такі рідні батькові очі. «Ех ти. Аніка-воїн, — хитає головою тато. — І чого ти так гарячкуєш? Нащо поспішать! Силою думаєш узяти? Сила силою. А ще й спритність потрібна...»\nПідхоплюється Устим і знову за діло. Відлітає від корча клин. Він мов залізний. Устим неквапливо забиває його в тріщину. Тепер держись!\nТа з першого ж удару клин летить під самісінький дах і падає на землю. Знову й знову терпляче забиває його Устим у ту ж саму тріщину і от, нарешті, після сильного удару тріщина блискавкою розпанахала корч. Ні, це страшна Устимова помста вразила першу свастику — страховище.\n— Вперед! Вперед! — знову кричить Устим, і йому здається, що грізно гудуть наші могутні танки, ідучи вперед і змітаючи все на своєму шляху. А ось за танками пішла піхота — цариця полів. Піднялися на весь свій богатирський зріст батько й братухи Богдан та Степан. Стріляють вони з автоматів, і ллється на сніг чорна фашистська кров.\n«Я з вами! Ось я!—кричить у думках Устим батькові й братухам. — Так їх гадів! Так!»\n— У-у-у! О-о-о! — дивується хурделиця.\n— Бах-бабах! — І несподівано корч розвалюється надвоє. Устим так і завмирає з піднятою сокирою.\n— Розрубав!—торжествуюче кричить він, і крик цей перекриває виття бурі.— Перемога! Дашко, ти чуєш ■—перемога!\nЗ сокирою в руках біжить Устим у хату. Загрузає у наметі, падає, губить шапку, сокиру. Підводиться, смикає важкі двері. Він хапається за клямку обома руками і нарешті відчиняє.\nВін відчуває, що на нього пильно дивляться і дід Ярців, і тітка Варвара, і Данилко з Афонькою, і навіть старезна баба Ганна. А з грудей Устимових радість так і рветься.\n— Ура! Перемога! — навіть шибки задзвеніли у вікнах.\nТітка Варвара охнула і схопилася рукою за серце.\n— Чи не німців під Москвою розбили? — швидко питає дід Ярців, дивлячись прямо у вічі сторопілому Устимові.\n— Ой леле! — сплеснула руками тітка Варвара і притьмом вискочила з хати. Тільки хлопнули двері і заклубочився на долівці мороз.\n— Ура! Ура-а-а! — із запізнілим захватом загорлали Данилко з Афонькою і почали ляпати в долоні.\n— Слава богу! Повернуться наші мужики,— бурмоче баба Ганна, звісивши з печі шкарубкі порепані босі ноги.\nУстим відчув, як палає в нього обличчя. Він мовби прокинувся і зрозумів, що накоїв. Але серце голосно вистукувало: «Перемога! Перемога! Перемога!..»\n— Так, так, так... — трясе головою дід Ярців. Очі старого мружаться у теплій усмішці. — Добре придумав...\n— Бу-бу-бу! — чується в димарі.— Ш-ш-ш!\nПовз вікна майнули тіні. Потім двері навстіж розчинилися, і в хату ввалилися припорошені снігом люди — жінки й підлітки. Доярка Фроська Дудова кинулася прямо до Устима:\n— Ну! Говори, говори, милий... Тітка Варвара нічого толком не сказала. Очманіла просто...\n— Таки очманіла,— заступився за Устима дід Ярців.— Не розібралась толком і пішла дзвонить.\n— Так то неправда все? — згасає Фроська. В очах її — невимовна туга.\nЗапала тиша. Тільки хурделиця стогне й завиває. Наче сказилася. Устим підводить голову і мов крізь пелену бачить похмурі обличчя людей, засмучених братиків своїх.\n— Я правду сказав,—через силу говорить він.— Корч я розрубав... Батьковий... За сараєм лежав. А я загадав...\nЛюди перезираються, обличчя їхні теплішають.\n— На перемогу загадав!—майже кричить Устим. — Під Москвою...\nПершими сміються Данилко з Афонькою. Тоді всі інші. Сміх тихий, теплий, від серця. Такого тут давно не чули. Устим супить брови, але і його губи розтягає усмішка.\nДід Ярців дотягається до Устима і пригортає його до себе, Від старого пахне кожухом і дубовою корою. Великими й дужими руками обнімає він Устима за плечі і лагідно промовляє:\n— Так розрубав, кажеш? Корч? Загадав і розрубав?.. Ну й добре! Молодець, синку! Значить, не відступив? Подужав? Перемога! Ве-елика перемога! Вірно!\nУстим слухає діда і думає про перемогу під Москвою.\nБатько йшов на війну ясного і тихого осіннього дня, коли березовий гай на околиці села золотом палав під сонцем, а над ним спокійно синіло бездонне небо.\n— Тату, а куди ти? — спитав Ваня, сидячи у батька на руках. — Я хочу з тобою...\nБатько вусами полоскотав Вані за вухом і сказав:\n— Пташеня ти моє!.. Зі мною тобі не можна. Залишайся з мамою і чекай на мене. Я приїду і привезу тобі гостинець від зайця.\nБіля контори батько опустив сина на землю, поцілував заплакану матір, сказав їй щось. Потім знову взяв Ваню на руки, поцілував і його міцно-міцно. І Ваня теж притиснувся губами до шорсткої батькової щоки.\n— Ух ти! — сказав батько і притулив, притиснув до себе Ваню і довго не хотів відпускати.\nСердито буркочучи, підійшов грузовик. Дядько Федір, дядько Володя і батько видерлися в кузов. Знизу до них потягнулись великі й маленькі руки. В хлоп'ят і дівчаток на очах і щоках блищали сльози. Вані теж хотілося заплакати, та він чомусь застилався. Нащо ревти, коли тебе ніхто не бив, не віднімав глиняного півника? Та коли грузовик чхнув смердючим чадом і став від'їжджати, сльози самі собою бризнули йому з очей, і він голосно, на всю вулицю, закричав:\n— Тату! Та-а-ту-у!..\nДорожна курява хмарою закрила від Вані грузовик, і батька, і дядька Федора, і дядька Володю. Було чутно лише глухе бурчання, що нагадувало віддалений гуркіт грому. Потім все стихло, курява осіла, та машини вже не було видно. Лише золотий березовий гай так само горів під сонцем, а над ним, як і до того, синіло бездонне осіннє небо.\nМати взяла Ваню за руку, і вони пішли додому — повільно-повільно, як ішли цієї весни з могилок, коли поховали бабу Мотрю.\nВаня йшов і думав, що даремно він так кричав, як порося, що недавно застряло під тином. Адже ж батько приїде і привезе гостинець від зайця. Цей заєць живе десь далеко в лісі у низенькій хатинці. Там він пече ватрушки й пиріжки, які дуже нагадують ті, що мати робить на свята. Та зайцеві пиріжки й ватрушки смачніші від маминих, бо заєць їх не в печі на залізному листі пече, а на морозі, на сучках берези розвішує. Ось прийде зима, тоді й приїде батько з гостинцями,— міркував він.\nТа зима щось довго не приходила. То сонце не хотіло ховатися за хмари, а потім задощило. Холодні, сірі дощі. Вони й курей позагонили під повітку, і рудого кота Чингіза змусили сидіти на гарячій печі, і Вані не давали вийти на вулицю. Цілими днями він сумував у пустій хаті. А коли йому ставало зовсім тоскно, він тихенько-тихенько, щоб тільки самого себе почути, кликав:\n— Та-а-ту, дети-и-и?..\nТа навкруг було тихо-тихо. Сумно шумів за вікном дощ, та кіт Чингіз муркотів на печі, як трактор за Гагауч-озером.\nНе докликавшись батька, Ваня залазив на піч до рудого кота і жалівся йому на своє горе. Та у кота, видно, були свої турботи, і він нічого не хотів слухати. І якось йому не сподобалось, коли Ваня хотів зробити з нього коня, щоб поїхати в ліс по дрова. Він сердито пирхнув і боляче подряпав йому руку. Та Ваня не пожалівся матері на забіяку-кота, а тільки спитав у неї, коли ж прийде зима.\n— Напевне, завтра,—-сказала мати. — Вона дізналася, що ти на неї так чекаєш, і тепер квапиться, поспішає.\nІде через дрімучі ліси,\nчерез кипучі моря,\nчерез високі гори,\nпо широких полях,\nпо степах, по лугах.\nВранці вона постукає у віконце рукою\nз пишною срібною косою.\nВставай, вставай, скаже, Ванюшо-засоня,\nвідкрий свої сірі оченята.\nВмийся, поїж, візьми під ґанком санчата,\nі по білому снігу — чистому, м'якому й пухкому\nдо самого-самого сонця котися потому.\nВаня слухав матір і думав, як завтра він побачить довгождану Зиму-Зимоньку з пишною срібною косою, як візьме санчата і поїде зустрічати батька.\nІ як тоді Ваня обійме його міцно-міцно, а батько вусами лоскотатиме йому обличчя і буде колотися бородою і сміятися, і розповідати, як зустрів у лісі злого-злючого вовка, як прогнав його від зайцевої хатинки і як заєць дав йому за це гостинця. І батько полізе за пазуху і дістане звідти ватрушку — солодку-пресолодку. Ваня з'їсть половину, а половину віддасть матері, тому що мати давно не пече таких ватрушок на залізному листі у печі. Нема, каже, тепер у нас муки, ні з чого пекти пиріжки й ватрушки. Просто біда!\nПід шум дощу Ваня міцно заснув. Вранці, коли він прокинувся, все навкруг було біле-біле. За вікном білими мухами кружляли і тихенько спадали на землю пухнасті сніжинки. І хоч Ваня ніде не побачив ані самої Зими-Зимоньки, ані її пишної срібної коси—-все одно він дуже зрадів. Він навіть як слід не поснідав, хоч мати залишила йому сніданок, швиденько так-сяк одягся, взяв під ґанком санки і подався зустрічати батька. Він ішов на околицю села, до того самого березового гайка, куди ще восени повіз батька грузовик.\nА ось і гайок. Тільки тепер він сивий і мовчазний, як у казці про бабу-ягу. Ваня озирнувся на всі боки, але ніде не побачив хатинки на курячих ніжках ні злої баби і пішов далі. Товсті берези, немов частокіл, заступали йому дорогу. Та ось берези розбіглись, і Ваня опинився серед широкого білого поля. Вдалині темнів незнайомий ліс. Напевне, там був край землі, і йти туди Ваня не наважився. Він стояв посеред німого поля і все дивився на дальній темний ліс, чекаючи, чи не з'явиться звідти батько. Та батько не з'являвся.\nА сніг все сипався й сипався на землю. Тепер він повалив так густо, що Вані замигтіло в очах, і він уже не бачив ані дальнього темного лісу, звідки мав з'явитися батько, ані березового гаю. Руки й ноги у нього зовсім заклякли, і йому чомусь хотілося плакати.\nРаптом звідкілясь з-за снігу з'явились великі роги, а за ними страшна бичача голова, припорошена снігом, немов мукою. Ваня злякався і крикнув. Бичача голова завмерла і скоса глянула на Ваню величезним білим оком.\n— Це що воно там таке? — спитав хтось, і над Ванею нахилився дід Онисим.— А щоб тебе комар забуцав! — вилаявся він. — Та це ж Настин мальок! Ти чого це тута? Хто тебе сюди послав?\n— Я — батька зустрічати...— ледве стримуючи сльози, почав було Ваня, але старий згріб його в оберемок і поніс до саней, примовляючи:\n— А щоб тебе комар забуцав! Замерзнути ж міг, заклякнути...\nДід Онисим скинув з себе кожух, загорнув Ваню і посадив у сани на березові дрова. Сів поруч і гримнув на бика. Віз рушив.\n— Нерозумне ти маля, — бурчав дід Онисим. — Адже ж батько твій тепер далеченько, на війні, фашиста окаянного б'є. Не скоро ще приїде.\n— А гостинець від зайця... привезе?\n— А то ж як! — сказав старий і раптом заметушився: — А щоб тебе комар забуцав! Я ж зовсім забувся. Та в мене ж є гостинець від зайця. — Старий пошарив за пазухою і простягнув Вані скибку черствого житнього хліба.— Бери хутчій.\n— І зовсім це не від зайця, — затрусив головою Ваня.— У зайця ватрушки солодкі...\n— Он воно що! — серйозно сказав старий.— Та їх же він колись пік. А тепер муки в нього не стало. Вся вийшла. От як!\n— Ага,— не здавався Ваня,— а заєць їх із снігу пече і на морозі.\n— Біда з тобою та й годі,— розвів руками старий.— Ну, коли із снігу та на морозі — тоді чекай батька. Тільки, гляди, вдома сиди.\nДід Онисим привіз Ваню просто на ферму, зупинився перед довгим телятником і закричав:\n— Насте! Настасіє! Одержуй-но свого малька. За гаєм підібрав. Батька хлопець ішов зустрічати.\nМати вдарила руками об поли, схопила Ваню і понесла в тепло. Після цього мати не залишала Ваню вдома самого, а забирала з собою на ферму. А надворі голодним звіром завивали хурделиці і тріщали морози.\n— Мамко,— якось уночі став жалітися Ваня,— чому так довго тата нема? Куди він поїхав?\nМати тяжко зітхнула і сказала:\n— Ти ж бачиш, яка на світі білому негодонька? Злі Хуртовини та Бурани замели, забуртили всі шляхи-доріженьки. Накрутили гори снігові під самісінькі небеса. Ніяк не може попасти до нас тато. Тепер треба чекати, коли настане Весна-красна, розтопить сніги та кригу, висушить дороги...\n— А я не хочу чекати,— затявся Ваня.— Я хочу, щоб зараз. І щоб гостинець від зайця.\n— Ну, добре,— згодилась мати.— Ось я пожаліюся Морозові, а він про все розповість татові.— І мати стала тихенько говорити:\nОй, Морозе, ти наш діду,\nЧом же татко наш не їде?\nНе везе Ванюші в хату\nПиріжечків від зайчати...\nА другого дня мати весело сказала Вані:\n— Розповів Мороз таткові про нас. Ось листа прислав. Послухай-но, що пише тобі тато.\nВаня уважно дивився на листочок паперу, що тремтів у материних руках, на червоних зайчиків, які були там намальовані, і ніяк не міг збагнути, чому це тато говорить по папірцю, а сам не приїжджає. І відтоді Ваня все частіше заставляв матір жалітися Морозові і читати батькові листи.\nА потім в їх домі щось сталося.\nВаня побачив на матері чорну хустку і злякався.\n— Мамко,— сказав він,— баба Мотря зав'язала таку хустку, коли у труну лягла, і ти теж... Навіщо, мамо? Я не хочу, не хочу!\nМати обняла Ваню, притулила його голову до грудей і затрусилася, як від морозу.\n— Синочку мій, пташеня моє,— сказала вона, ковтаючи сльози.\n— А чому ти плачеш? — почав допитуватись Ваня.— Знову тобі когось жаль?\n— Таж бачиш, яка зима надворі люта,— тихо сказала мати.— Не дочекаємось, видно, тепер літа красного...\n— А тато? Ти ж сама казала...— на очі Вані навернулися сльози.— Я не хочу гостинця від зайця. Тато де-е?..\n— У-у-у! — бушувала за вікном хуртовина і вся хата тихенько здригалася.\nВночі хтось обережно доторкнувся до плеча Вані. Він розплющив очі й онімів від радості. Поруч з ним, біля ліжка, стояв тато. Був він весь у снігу, білий-білий, і від нього віяло холодом.\nБатько дивився на Ваню і посміхався. Ваня радісно потягнувся до нього і закричав:\nТа батько кудись зник. Може, сховався під ліжко? Ваня відчував лише холод, який він приніс.\n...Майже всю зиму Ваня хворів. Мати не відходила від нього. Сиділа на краєчку ліжка і все дивилась на нього тужливими очима, в яких блищали сльози.\n— Мамко,— казав Ваня,—не плач. Я більше не хворітиму.\n— Маленький мій,— шепотіла мати,— змарнів як та ви-тягся... А надворі вже сонечко світить, струмочки дзюрчать. Скоро шпаки прилетять з теплих країв. Є такі краї, де зов-сім-зовсім не буває зими. Хочеш, я розповім тобі про них?..\n«Темної сирої ночі, десь у половині серпня, прибула до загону кінна естафета. Прислав її старий Суховій-Ковтун — начальник штабу партизанських загонів. Старий Суховій-Ковтун писав...»\nВітька слухав учителя, і йому здавалося, що все це діялось не в далекі дні громадянської війни, а тепер і зовсім близько від їхнього села. І що поранений дев'ятьма кулями Суховій-Ковтун —це старий Глушков, бородатий, кремезний дідуган. Очі в нього сині, як суцвіття льону, і поглядають вони так весело і по-молодечому. Рани дуже мучать його, але він мужньо терпить біль. Він чекає допомоги від партизанів, і вони спішать йому помогти. От уже мчить по тайзі, крізь лісові хащі у сиру серпневу ніч Метелиця. Височезні сосни й кедри, як німі велетні, з усіх боків насуваються на нього, мокрі й колючі гілки боляче січуть в обличчя, а Метелиця лише трохи пригинається до кінської гриви, і пильні очі його вдивляються в темряву.\nВітька не відстає від Метелиці. Ось Метелиця зустрічає у полі пастушка, залишає йому коня, а сам іде в село, де повно біляків. Ось він уже на темній сільській вулиці. Десь загавкав собака. Це Полкан Сашка Утинцева. Лютий, чортяка. Ніяк не вгамується.\n«А бодай ти здох!» — сердиться Вітька.\nМетелиця підходить до високого плоту, через який звисають гілки черемхи та горобини. Це садиба Толі Мамочкіна. У вікні світиться, і видно офіцерів та попа Харлампія — Толи-ного діда. Вони грають у карти.\nМетелиця легко перестрибує через пліт і підкрадається до будинку.\nВітька на якусь мить завмирає. Сильно колотиться серце, і секунди здаються вічністю. Та раптом різкий постріл розтинає тишу. Другий. Третій.\n«Брешеш, не візьмеш!»— Це голос Метелиці.\nНе візьмуть! Ні! Вітька стискує кулаки. Але що це? Схопили Метелицю? Невже?.. Точно, схопили. Ну от, все загинуло. І не матимуть партизани потрібних відомостей, і помре від ран старий Суховій-Ковтун, не діждеться підмоги. Ех!..\nВітька зціпив зуби й уткнувся в парту. Підняв його голос Павла Миколайовича.\n— Ти що, Дубравін, заснув?\nВітька покрутив головою, не в силі шо-небудь сказати: в горлі стояв клубок.\nПавло Миколайович пильно глянув на Вітьку, дозволив сісти. Пройшовся по класу і сказав:\n— А що б ви сказали, діти, якби ми поставили «Метелицю» у клубі на сцені? До Жовтневих свят?\nКлас радісно загув.\nЗразу ж вирішили розподілити ролі.\n— Кому ж ми дамо головну роль — роль Метелиці? — Павло Миколайович обвів поглядом клас. Усі притихли, чекаючи. Перший вихопився Сашко Утинцев.\n— Мені! —закричав він і навіть підскочив на місці.\n— Мені! Мені! — залунало звідусіль.\nПавло Миколайович вагався. Але ось його погляд зупинився на Вітьці. Вітька навіть дихати перестав.\n— Вітю,— сказав учитель,— зіграєш Метелицю?.. Та звісно, зіграєш... Ну, а Левінсона дамо Валентинові Каширіну. Ти згоден, Валентине?\nХирлявий веснянкуватий хлопчина з рудими кучерями підвівся й сказав: «Згоден».\n— А тобі, Колю,— звернувся вчитель до відмінника Колі Яшинова,— підходить роль Бакланова. Командирові партизанського загону потрібен надійний помічник. От і добре!\nНевелика заминка вийшла з роллю козачого офіцера. Од цієї ролі відмовлялися всі. Грати ворога? Еге, пробачте!\nПавло Миколайович досадливо знизував плечима, але раптом підвівся Сашко Утинцев і сказав:\n— Хай уже, давайте, я гратиму козачого офіцера.\nРолі розподілили. Залишилося ще знайти доброго суфлера. Але з цим швидко впорались. Бути за суфлера, як і Сашко Утинцев, сам напросився Толя Мамочкін. Його зразу ж узяли. Ще б пак! Адже Толя краще від усіх у класі підказував.\nЗ того дня п'єсу почали готувати.\nДома Вітька перечитав книжку, став перед дзеркалом, в якого було відбито лівий нижній ріжок, і довго видивлявся на себе, намагаючись побачити Метелицю. Дуже хотілося Вітьці бути схожим на Метелицю. І щоб на сцені він був як справжній Метелиця...\nНапередодні свята зайшов до них у хату дід Глушков. Батька вдома не було, і старий розбалакався з Вітькою.\n— Чув я, хлопче, — сказав він, лагідно поглядаючи на Вітьку,— що нібито ви про партизанів виставу готуєте.\nВітька спершу зам'явся, а потім усе чисто розповів дідові Глушкову. Наприкінці додав:\n— Шкода тільки Метелицю. Вбили його білобандити.\nСтарий схвильовано засмикав свою сиву бороду. Потім враз скипів увесь:\n— Щось тут не те. Такого запросто не вб'єш. Мене теж колись біляки катували, паси із спини видирали, а не зломили.— І дід Глушков розповів хлопцеві про свої бойові діла.\n— Справжнього партизана, Вітю, не так просто вбити. Справжній партизан задарма не вмирає. Отак! — закінчив старий і замислився. Замислився й Вітька.\nА репетиції тим часом тривали.\nНарешті настав отой довгожданий день.\nПоки хлопці підготували як слід костюми, попереносили із школи до клубу усе потрібне для вистави — дерев'яні рушниці, гранати, привезли з лісу кілька ялинок та берізок для декорації, то й ніч зайшла. Навіть не лишилося часу на генеральну репетицію.\n— Нічого,— сказав Павло Миколайович. Він був певен, що хлопці зіграють добре.\nЗастукотіли молотки, прибиваючи до підлоги ялинки та берізки, хтось напинав похідний намет, хтось ладнав бутафорське вогнище.\nВітька тинявся по сцені і весь час щось тихенько шепотів. Підійшов до завіси, розсунув її трохи і поглянув у зал. Шапки, хустки, обличчя, обличчя. Спрямовані на сцену очі. Зовсім близько, на передній лавці-, побачив діда Глушкова. Старий сидів задуманий, поклавши на сучкуватий ціпок свою пишну сиву бороду.\n«Справжній партизан задарма не вмирає»,— спливло в пам'яті.\nВітька здригнув від сильного удару по плечі й озирнувся. Перед ним стояв козачий офіцер — Сашко Утинцев. Увесь оперезаний ременями. На плечах сріблясті погони, на голові висока смушева папаха; при лівому боці дерев'яна шабля, на правому—браунінг. Під гострим носом, на випнутій верхній губі вугіллям намальовано тонкі вусики. Великі, меткі Сашкові очі хвацько поблискували. Він справді скидався на того самого офіцера, що вбив Метелицю.\n— Ну, Метелиця, тримайсь! — сказав він Вітьці і ткнув йому під самісінький ніс дерев'яного браунінга.\nВітька мимоволі стиснув кулаки. Грудьми посунув він на Сашка. Той перелякано позадкував, але зачепився за щось і гепнувся на підлогу. Хлопці, що припасовували декорацію, засміялися, а Митя Горяєв сказав:\n— Так тобі й треба. А то запишався. Подумаєш — офіцер!\nСашко підвівся і пішов за куліси.\nВітька відчував на собі безліч поглядів, але сам нікого не бачив. Зараз він був не Вітька Дубравін, учень п'ятого класу «Б», а сміливий партизан-розвідник Метелиця. Гордо піднявши голову, стояв він перед козачим офіцером і з презирством дивився йому просто у вічі. Він був спокійний, і від його спокою скаженів білокозак. Він пронизливо кричав, тупотів ногами, бив по столі кулаком, розмахував дерев'яним браунінгом. А Вітька тільки дивився на нього, зціпивши зуби, йому здавалося, що перед ним справжній ворог, який зараз знищить його, Метелицю. Пошле кулю в лоб — і край, не стане відважного партизана. А як же Суховій-Ковтун—дід Глуш-ков?.. Справжній партизан задарма не вмирає... Не вмирає!\nУ залі панувала тиша — така густа, важка, що, здавалося, від неї от-от задзеленчать, повилітають шибки.\nНа снені допитували Метелицю.\nОфіцер: Востаннє тебе питаю: кажи, де ваш загін?\nМетелиця: Я нічого більше не скажу!\nОфіцер: Брешеш, скажеш!— він вихопив браунінг і кинувся на Метелицю.\nЯк було домовлено, Вітька збив Сашка з ніг і насів на нього.\n— Біла наволоч! — з люттю сказав він.— Метелицю вбивати!\nУ залі ніби граната вибухнула.\nЛюди шалено заплескали в долоні, закричали:\n— Молодець, Метелиця!\n— Так його! Так!\n— Ловко він його!\n— По-нашому, по-партизанському! — дзвінко пролунав голос діда Глушкова. І це підбадьорило Вітьку. Він так притиснув Сашка до підлоги, що той черв'яком під ним закрутився і злякано зашепотів:\n— Ти що, з глузду з'їхав? Адже це не по закону.\n— Ага, не по закону! — Вітька ще міцніше притиснув Сашка коліном, силкуючись вирвати йому з рук браунінг. Сашко не витримав і заволав:\n— Що ти робиш? Ой, рука! Пусти мене! Я більше не граю.\nЗа кулісами зчинився переполох. Суфлер Толя Мамочкін висунувся з-за своєї ганчір'яної ширми і, витріщивши очі, засичав:\n— Вітько! Дубравін! Ти що, справді?..\n— Завісу! — гукнув комусь Павло Миколайович і сам кинувся смикати за шнур. Але шнур, як на зло, заїло. Павло Миколайович смикнув ще раз сильніше, і завіса звалилася на сцену.\nА в залі шаленіла буря.\nВітька заволодів зброєю і тепер, приставивши її до Ситкової голови, вимагав:\n— Здаєшся? Або я продірявлю тобі голову!\nУ цю мить на сцену вибігли Валентин Каширін та Коля Яшинов. їх послали підняти завісу. Побачивши хлопців, Вітька закричав:\n— Левінсон! Бакланов! Хапайте цього білобандита!\nХлопці нерішуче зупинилися, розгублено озирнулись на\nПавла Миколайовича, який їм щось показував на мигах. Врешті вони збагнули і зразу ж кинулись, щоб схопити козачого офіцера. Але не було вже кого хапати. Сашко сам підвівся з підлоги. Вигляд він мав жалюгідний. З відірваним погоном, з розмазаним по щоці одним вусом, мокрий від поту, він нагадував городнє опудало.\nДружний регіт котився по залу. Сашко зніяковів і дременув зі сцени. Слідом за ним побігли Валентин з Колею Останній пішов зі сцени Вітька. Вслід йому лунали громові оплески, але це зовсім його не тішило.\n«Що ж тепер мені буде?» — думав він.\nАле зустрівшись поглядом з дідом Глушковим, трохи заспокоївся. Дідусь схвально кивав йому головою, ніби говорячи:\n«Молодець, синку, порадував старого партизана...»\nТИМКО ПРАХ І ФЕДЬКО КОЗИР\nМинулої неділі сиділи ми на крутоярі учотирьох — я, Тимко Прах, Коля Ніс і його менший братан Сьомка.\nСидимо, моркву, як кролики, хрумаємо, ногами дриґаємо, на той берег поглядаємо. А внизу під нами річка джеркоче. Уся немов із срібла. Така гарна наша річечка. Ми тільки-но скупалися, сидимо, обговорюємо наш невдалий наскок на той берег.\nДосі нам щастило. Ми перепливали річку, і я йшое на переговори до сторожа — діда Антона. Дід Антон виривав нам кавуна — величезного і достиглого. А цього разу... Тільки-но ми вибралися на берег, а дід Антон уже здалеку свариться на нас своїм костуром і гримає:\n— Геть звідси, та хутко! Носить вас тут окаянних! Просто погибель!\n— Послухайте, дідусю...— почали було ми, та старий:\n— Катайте, катайте, нема чого тут! Був тільки що один із своєю кумпанією. Жиган довгов'язий. Жираф. Не стільки вирвали, скільки перетолочили, чортова сарана! Я ще в правління жалітимусь...\nДовелось повернутися ні в сих ні в тих. З досади ускочили в колгоспний город і вирвали моркви. Тепер гризли і поглядали на той берег, на малейьку сторожку, що ховалася за густою зеленню осокорів.\n— А все через того Козира,— сказав Колька Ніс.\n— Ага, слід було б його провчити,— підтримав я Кольку.— Тільки як? Він і дорослих нікого не боїться. Чисто тобі змій.\n— Зачепив би він мене!..— сказав раптом неповороткий і боязкий Тимко Прах. Ми не встигли здивуватися, як позаду почувся грубий голос:\n— Це тебе? — І ми побачили Федька Козира. Він наближався, ступаючи м'яко, по-котячому. Лупаті очі його блищали. Я знав, що хорошого тут не чекай. Від Козира ми вже чимало натерпілися. Він робив з нами, що хотів. «Санчата» нам гнув так, що ні зітхнути, ні охнути. А то затисне голову між коліньми як у лещата, і давай великим пальцем проти шерсті «голити». Вже і в носі защемить, і сльози колючі з очей покотяться, а йому й горя мало. «Голить», та й годі. І вже коли відчуєш, що зараз разом із шкірою зніме череп, і відчайдушно залементуєш — лише тоді відпустить тебе, та ще й штовханів надає, щоб летів і не оглядався. Коротше кажучи, я сполошився, коли побачив, як він схопив Тимка за плечі.\n— Зараз ти у мене плюхнешся з цього бережка у воду,— прогудів Козир.— Викупаєшся зараз у мене, жирний ти тюлень. Бачив кіно «Ми з Кронштадту?» Бачив, як моряків з такого ж берега топили?\n— Пусти! — розлютувався Тимко і рвонувся з рук Федька. Рвонувся і... полетів у воду. Бульк! А Федько:\n— Ха-ха-ха! — за живіт ухопився.\nМи дивимося в річку, а Тимко у воді борсається, з усіх сил до берега гребе. Та течія зносить його убік. А Федько регоче, насміхається:\n— Агов, драний черевику! Попий водички, може, порозумнішаєш!\n— Ах ти!.. Ну, почекай!.. — кричить Тимко знизу.\n— Він мені погрожує! Ви таке бачили?—не вгамовується Федько.— Ну, давай, давай, може, ще разок полетиш за оце саме.\n— Ой! — раптом крикнув Тимко і почав тонути, його ніби хто схопив за ногу і потягнув на дно. Забулькала вода.\n— Чого це він? — злякано спитав Сьомка.\n— Дурня корчить,— відповів Федько.— Злякати хоче. Ну, давай, давай...\n— Та де ж він? — знову тривожно спитав Сьомка.\n— Побачите — вирине,— заспокоював хлопців Федько, але вже тихше. Тимко все ще не показувався. Я знав, що в цьому місці дуже глибоко і вода крутить. Може, й Тимка вона закрутила і викине десь нижче, за течією. Тоді я побіг вздовж берега, за поворот. Але й там Тимка не було видно. Мені стало страшно. А тут ще Сьомка, як ломакою по голові:\n— Хлопці-і, а Тимко, видно, таки потонув!\n— Кажи-и-и!..— Федько вже метушився, його гостре обличчя стало раптом немов у дурника. А коли ми заохали — «потонув, потонув Тимоша!»—то Козир, не роздягаючись, прожогом кинувся у воду.\nДовго не показувався, а коли виринув, закричав нам:\n— Хлопці! Хлопці! Що ж ви там?\n— А що ми?\n— Допоможіть, хлопці! Ще пошукаємо...\nШукали ми, шукали і ні з чим вилізли на берег.\nФедько Козир, бачу, тремтить увесь, як мокре щеня, а очі такі, ну, ніби блекоти об'ївся. Звичайно, такого накоїв! Це не санчата загнути чи голову «поголити». За таке...\n— Та хіба ж я що, хлопці?..—бурмотів він.— Хіба ж я хотів? Я ж ненавмисне, а він...\n— Ну, я побіжу народ скликать,— сказав Сьомка і рвонувся з місця.\nВсередині Федька раптом ніби щось зламалося, він опустився на траву й зарюмсав. І це вже був зовсім не Федько Козир — гроза, а маленьке, жалюгідне хлоп'я.\nМені теж хотілося плакати. Я вже бачив Тимка мертвого на березі, Тимкову матір... Все село збіглося. Народ гуде, вимагає, щоб проклятому жиганові Федькові Козирю—камінь на шию і з того ж берега у воду. Он як! Достукався...\n— Ну що, герой, злякався? — почувся раптом дуже знайомий голос, і я здригнувся. Здригнулися і Колька, і Федько. Ми враз озирнулися й остовпіли. Перед нами стояв Тимко. Він був мокрий-мокрісінький, але зовсім цілий. Оце так штука!\n— Ти-и-мко?—не вірилось мені.\n— Тимоша! — закричав Колька і кинувся до товариша.— Де ж ти був?\nІ тут я згадав про вимоїну під берегом. Вона дуже низько нависла над водою, так що и й не помітиш, якщо не знати. Ми знайшли її з Тимком, коли раків ловили. Пірнеш туди і сидиш, як у темній комірчині. А якщо до самої води нахилитися, то видко все — і ріку, і той берег. Тимко сидів там і все чув. А тепер ось...\nЩо було з Федьком! Він підхопився з землі, червоний як буряк. Він згорав від сорому за свої сльози. Стиснувши кулаки, він грізно ступив до Тимка.\n— Ах ти... кра-ка-дила!—процідив крізь зуби, та враз осікся, ніби щось пригадавши. Чвиркнув крізь зуби слиною» повернувся і пішов геть.\n— Хочеш, навчу тебе на сопілку грати? — сказав Дмитрику пастух Вася.— Вставай завтра раненько, поженемо разом "череду пасти. Ще й гніздо чайки покажу. Не пошкодуєш...\nЛедь на зорю зайнялося, Дмитрик уже на ногах.\nДень ще тільки визирає з-за далекого лісу, що темніє за Угуй-озером, а вже до вигону тягнеться велика строката череда. Попереду широко виступає бугай Буян.\nВася іде за чередою. Батіг висить у нього через плече і волочиться по землі. Забачивши Дмитрика, він мружить в усмішці очі і каже:\n— А-а, це ти?.. Здоров! На ось батіг, попрацюй.\nБатіг важкий, а пужалко гладеньке, одполіроване, і Дмитрик плює на долоню, щоб не випорснуло. Тоді з усієї сили цвьохає батогом і заплутується в ньому.\n— Не хоче слухатись,— ніяково каже він і пробує ще раз. Але батіг тільки чхає і збиває кінчиком смушеву шапку заячої капусти.\n— Ану, — Вася бере в Дмитрика батіг.— Диви...— Він змахнув рукою — от уже біжить, котиться по траві ремінне коло. Меншає й меншає воно. Добігає до кінця маленькою обручкою і лопається з оглушливим тріском. Дзвінка луна бере розгін і завмирає у далеких очеретах Угуй-озера. Корови прискорюють ходу.\nА от і луг, сивий од роси. Навкруги тихо-тихо. Чути лише м'яке хрумтіння — корови вже пасуться.\n— Гарний деньок буде,— каже Вася і киває на луг.— Бач, роса, як срібло. Точна прикмета.—Він іде лугом, лишаю чи позад себе на траві темну смугу. Дмитрик іде за ним і бачить, як руді Васині чоботята стають од води темними. Дмитрикові зимно. Ранкова прохолода пробралася під сорочку, і хочеться, щоб скоріше зійшло сонце.\nДмитрик дивиться на небо. Місяць, мов крижинка у велетенському каламутному озері. Стоїть на одному місці і потихеньку тоне. А нижче, над самісінькою землею, небо в золоті, наче там горить величезне вогнище. Це сходить сонце. От воно викочується розпеченою до білого жару сковорідкою, і вся трава навколо загоряється зеленими вогниками. Гарно!\nДмитрик нахиляється і зриває одну по одній суниці. І йому здається, що весь ранок на лузі пахне суницями.\nА сонце вже підбилося вгору, висушило траву і тепер припікає плечі, спину, щоки. Пузатенький джміль вовтузиться в голубенькій квіточці Петрового батога. У розімлілому повітрі пахне м'ятою і чебрецем. Десь кричить птах: «Митю бачив? Митю бачив?» У відповідь йому наче баранчик замекав або муха з обпаленими крилами задзижчала. Дмитрик зводить голову, прислухається.\n— Бекас,— розуміюче говорить Вася.— А ти знаєш, чого так кричить бекас?.. Ото ж то... У хвості в нього пір'їна є така. Підніметься він у небо, а потім — рраз! —униз. Пір'їна й заграє.\nА Дмитрик прислухається вже до того, як чайка сполохано питається в когось: «Чиї ви? Чиї ви?»\nВиявляється, бугай найшов гніздо. От він стоїть перед кущем тернику, а над ним з криком літає чайка.\n— Ще розруйнує, мурмило,— говорить Вася і поспішає одігнати бугая, але той і сам враз крутнув головою і пішов далі.\n— Бу-у-у! Бу-у! — реве бугай.\n— У-уу! У-у-у! — котиться вилясками стоголоса луна од густого березового лісу. Бугай сердиться — хто це з ним дро-читься? І б'є копитом землю, а рогами починає вивертати купину. І летять кавалки землі разом з травою.\n— Ич! — вищиряє міцні зуби Вася.— Скотина, а поніма... Гнізда не зачепив. На купині злість зганяє.\nТа бугай раптом повертає до них голову, і Дмитрик бачить його страшні, налиті дикою люттю очі.\n— Ого! — Дмитрикові хочеться сховатися за Васину спину.\n— Не бійсь,— спокійно каже Вася.— Хочеш, ми з ним зараз побалакаєм? — Він сміливо йде до бугая, що враз припиняє бешкетувати. Стоїть як вкопаний. Лише боки важко здіймаються.\n— Ну що, Буян? Чого це ти, га? — Вася гладить його по шиї, чухає за вухом, і бугай стоїть спокійно, наче прислухається до чогось. І зовсім уже він не страшний. Як теля. Дмитрик навіть рота роззявив від здивування. Здорово! Буяна сам голова колгоспу боїться, а от Вася... Герой!\n— Ану, Митре, іди, познайомся з Буяном,— запрошує його Вася.— Та не бійсь! Гайда! Сміливіше!!\nІ от Дмитрик уже гладить Буяна по лиснючій спині, торкає пальцями жмурки на шиї. Посмілішавши, струшує землю з широкого, кучерявого лоба, мацає круті гладенькі роги. Бугай важко сопе і скоса зирить на Дмитрика великим ліловим оком.\n— Тепер ходімо гніздо глянем,— говорить Вася, і Дмитрик поспішає за ним. І знову чується тривожний пташиний крик. Уже дві чубаті чайки шугають у них над головами.\n— Ну, чого ви, дурненькі? — каже їм Вася.— Ми ж не чіпатимем. Ми ж тільки глянем. А ви вже...\nПід кущем тернику, просто на землі Дмитрик бачить у невеличкому плоскому гніздечку маленькі рябі яєчка.\n— Руками не чіпай,— попереджає Вася.— А то вони, чайки, тоді кинуть їх... Ну, а тепер пішли. Бач, який галас ізняли. От виведуть чаєнят — тоді глянем.\nПотім Вася і Дмитрик, як давні друзі, сидять на сонечку біля старого пня. Вони поснідали молоком з ягодами, і тепер Вася плете з лози кошика. Товстий батіг лежить поруч, га-дючиться у траві.\nРаптом Вася кидає роботу і кричить:\n— А верни, Зірка!.. Куди тебе несе?!.— він хоче звестися, але Дмитрик випереджає його:\n— Вась, я сам.— Він схоплюється, бере батіг і біжить. Завертає корову і от уже знову біля пня.\n— Швидкий ти, — хвалить його Вася.— Як вітер.— Він подав Дмитрикові готовий кошик:— На-но... та щоб суниць з верхом набрав і додому одніс. Гостинець.\nДмитрик крутить у руках кошик, не намилується.\n— Хочеш,— каже Вася,— я й тебе навчу такі робити?..\nІ так хочеться Дмитрикові кошики лозові плести, і бугая лютого втихомирювать. Всього хочеться навчитись, що вміє Вася.\n— Ну, раз так,— жвавішає Вася,— давай будем з тобою дружить? Згода?\nДмитрик киває головою.\nЧується гуркотіння машин і брязкіт порожніх бідонів. То їдуть доярки. Вже полудень? Як непомітно промайнув час! Лунають веселі жіночі голоси:\n— Васю! Василю Сергійовичу! Зажени-но корови у ліс, щоб не парко було ні їм, ні нам.\nЗабачивши Дмитрика, вони дивуються, мов якомусь чуду. Доярка Люба каже:\n— Васильку, а в тебе ж помічник який!.. Молочка сьогодні, мабуть, більше буде. Я вже бачу.\nПотім Дмитрик дивиться, як Люба доїть. Білі цівки молока цьвохкають по дну дійниці, і дійниця тихо виспівує: «Дінь-дзінь-дзень!..»\nПахне свіжим молоком. Люба усміхається Дмитрикові, як рівному. От вона просто з відра зачерпує кухлем і подає Дмитрику.\nПіна мереживною шапкою піднялась над кухлем. Дмитрик умочає в неї верхню губу і п'є. Молоко таке смачне, що ніяк не одірвешся. Воно пахне лугом, суницями. Пахне лагідним і гарячим трудовим літом. Пахне землею.\nІ все це — Дмитрикове щастя...\nОй, як я зрадів, коли від школи до нашого лісового селища почав ходити автобус! А раніш доводилося у негоду-— чи дощ, чи сніг — пішака тьопати аж три кілометри туди й назад. Це виходить щодня шість. Думаєте, мало? Ми з Петром Куличком теж так думали, а коли спробували підрахувати, скільки пройдемо, поки закінчимо школу, то просто отетеріли. Рахували, рахували й кинули. Навіть засумували. А тут автобус. Блакитний, гарний. Затишно в ньому, мов у космічному кораблі. І мчить він із космічною швидкістю, особливо як очі заплющиш. Здорово! Як же тут не радіти! Радів і Петро Куличок. Тільки Петрова радість недовгою була. Чому — питаєте? Тоді слухайте.\nСпершу Петро, як завжди, заходив уранці за мною, і ми йшли на зупинку. Там ми зустрічали Ганнусю Зірку з нашого класу і її молодшу сестричку Люську з третього «А».\nДорослі теж їхали в містечко на роботу. Вони нам поступалися місцями, а тьотя кондукторка відривала за п'ять копійок квитки. Ми навчились пізнавати серед них щасливі. Петру це так сподобалось, що він, одержавши квитка, одразу починав ворушити губами, як у німому кіно,— підраховував. Якось ворушив, ворушив, та й признається мені:\n— Мишко, а в мене знов нещасливий. Мабуть, з природознавства трояк або двійку схоплю. Не встиг вивчити. Ти мені, коли що, підкажи. Ге?\nНу чого ж не підказать! Він у мене й контрольні списував, і домашні завдання, а все одно задніх пас. «Важко сприймає»,— казала на батьківських зборах Зоя Арсентіївна. Тобто — тупоголовий. Мені було прикро за нього, а йому як з гуски вода. Відстаючий, ну й гаразд! Комусь треба бути відстаючим. Отаке! Найшов що сказати на своє виправдання.\nТільки він дуже веселий став, коли заробив того дня трояк з природознавства. Відтоді й почалося.\nВеселі влетіли ми в автобус. Не встигли гепнутися на м'які сидіння, як тут підходить до нас зовсім незнайома кондукторка. Очі сині, як у Ганнусі, і в очах бісики стрибають. Звідки вона тільки взялася така!\n— Здоровте,— каже,— друзята. Чим порадуєте?\nМи з Петром перезирнулися, а Ганнуся одразу простягає десять копійок і каже:\n— А квиточки ми візьмемо. Будь ласка, от...\n— Та я не про те, — сказала кондукторка і клацнула сумкою.— Скажіть краще, які оцінки додому везете? Може, вас не варто й брать?\nДорослі вуха нашорошили, чекають, що далі буде. А кондукторка:\n— Ну, чого ж ви мовчите? Ти от, дівчинко, що сьогодні одержала?\n— Дві п'ятірки,— жваво відповіла Ганнуся,— з мови і з ботаніки.\n— Аж дві п'ятірки?! — здивувалася кондукторка, наче то була казна-яка новина, що Ганнуся одержала п'ятірки.— Оце мені подобається. В такому разі —проїзд безкоштовний. Правильно, водій?\n— Так, так,— відгукнувся водій за скляною перегородкою, і сидіння під ним м'яко скрипнуло.— 3 п'ятірками кататимемо безкоштовно.\n— Ви чуєте? — сказала нам кондукторка і звернулася до Петра.— А ти що скажеш, хлопчику?\nПетро засовався на місці, наче йому жару в штани насипали. Обличчя побурячіло, і ластовиння висіялося, як мак. Ганнуся прохопилась було щось сказати, та я зупинив її поглядом. А Петро сопів і тужився, як паровозик, що не може зрушити з місця вагони. Забуксував Петро. Кондукторка враз усе збагнула, мовчки взяла у Петра п'ятак, одірвала квитка. Тоді сіла на своє місце, зітхнула і знову клацнула сумкою. Шофер чогось кахикнув і натиснув на стартер. Мотор заревів, і автобус прямо з місця рвонув уперед.\nМи з Ганнусею їхали безкоштовно, а Петро всю дорогу м'яв у пальцях свій квиток, поки від нього саме лахміття лишилося.\nВранці Петро не зайшов за мною. Не було його й на зупинці. Я думав, що він захворів, та коли приїхав у школу, він уже був там. Сидів за партою, втупившись у книгу, наче отой старий годинникар, що завжди стирчить у вікні своєї фанерної майстерні за рогом школи,—-згорблений, з чорною штуковиною в оці.\n— Коли це ти встиг? — спитав я в Петра.\n— Встиг,— буркнув він, закриваючи й ховаючи в парту книгу. Я помітив, що то був підручник з історії. З історією в Петра теж була постійна історія. Він плутав Петра Першого з Іваном Грозним, а Пугачова і Степана Разіна вважав за козаків запорозьких.\nЖаль мені стало Петра.\n— Чого ж ти автобусом не їхав? — спитав я.— Тої тітоньки вже нема. Знову та, що раніше була.\nПетро вилупився на мене. Не вірить.\n— Чесне піонерське,— кажу йому.— Сам побачиш.\nНа історії Петра не спитали, хоч і він підносив руку. Він і раніше так робив, а коли його викликали, то стояв і кліпав очима. Може, й тепер Зоя Арсентіївна вирішила, що Петро просто хитрує, і не хотіла його ставити в дурне становище. Тільки я чомусь був певен, що на цей раз Петро дійсно знав урок. Я ж бачив, як сердито засовував він книжки в портфель, особливо підручник з історії.\nПеред тим як сісти в автобус, Петро зазирнув у дверцята. В автобусі не було нікого. Тільки перед самісіньким від'їздом прийшли шофер і контукторка. І що ви думаєте? Кондукторка була якраз та, з бісиками в очах, що везла нас з Ганнусею безкоштовно. Вона знову весело привіталася з нами і почала питати про оцінки. Що було з Петром!.. Він спершу побурячів, потім пополотнів. Я й не знав, що він такий совісний.\nКондукторка усміхнулася, але враз посуворішала, зовсім як Зоя Арсентіївна, коли слухає відповідь, і сказала:\n— Ну гаразд, на цей раз і ти поїдеш безкоштовно.\n— Ні! — сказав Петро.— Не хочу!\n— Іч який!— тільки й мовила кондукторка.\nПетро одвернувся до вікна і так сидів всю дорогу. А коли ми вийшли з автобуса, він раптом на мене як визвіриться.\n— Ти,— каже,— базікало, а не піонер! — І сердитий пішов геть. Я стояв ошелешений. І поки збирався розсердитися, Петро вже здалеку кричав мені:\n— І не хочу більше тебе знати! І без твоєї допомоги обійдуся! Сам! Зрозумів?\nОтаке! Розійшлись, значить наші дороги? Ех, Петро, Петро, дурний паровозик! Ну гаразд, якщо так. Подивимось ще, хто до кого прийде перший. Подивимось.\nАле того ж вечора я пішов до Петра. Хотів побачити його і все толком пояснити. В освітленому вікні побачив я свого друга. Він сидів за столом і щось читав чи писав.\n«Ну й сиди!» — розсердився чогось я і пішов додому.\nНаступного дня Петро з нами в автобусі не їхав. Він, як і минулого разу, раніш за нас устиг до школи і тепер сидів за іншою партою. На мене він навіть і не глядів. От чортяка!\n— Куличок і Самохін, що це з вами сьогодні? — спитала Зоя Арсентіївна.— Поскублися, мабуть?\nМи обидва мовчимо, як води в рот набрали. Зоя Арсентіївна усміхнулася, а в класі зашушукались, наче вітер зашарудів сухим листям.\nТого дня Петро здивував усіх. З історії він одержав п'ять. Відповідав він так, наче півжиття вчив історію.\n— А й правда, з Куличком щось сталося,— сказала Зоя Арсентіївна.— Коли б не зурочити.— І вона тричі-сплюнула.\nКлас так і ліг від сміху.\nМені хотілося потиснути Петрові руку, але я не наважився.\nЗате Ганнуся, тільки-но ми вскочили в автобус, одразу ж скрикнула дзвінким голосом:—Тітонько, а наш Петро п'ятірку одержав! Чесне слово!\n— Та ну!—сплеснула руками кондукторка.— А де ж це він? Ага, ондо йде.— Вона висунулась з автобуса назустріч Петрові.— Сідай, Петрусь, сьогодні ти молодець.\nАле Петро навіть не глянув на неї. Проскрипів чобітьми повз автобус. Услід йому холодний вітер ніс колючі сніжинки... Цими ж сніжинками він сипонув кондукторці в обличчя, і вона сховалася в автобус.\n— Диви ти, який впертий,— тільки й мовила вона. Ми мовчки простягнули їй п'ятаки.\nДо Вальки, на прізвисько Робін Гуд, прибіг схвильований і захеканий Костя.\nВалька саме на ґанку сидів і майстрував залізні наконеч: нйки до очеретяних стріл. Побачивши Костю, відклав роботу.\n— Що за вовки? Де вовки?—Валька навіть підвівся. У нього раптом майнула думка, що, може, йому нарешті випало щастя зустрітися із справжнім звіром.— Ну, чого ж ти мовчиш? Язика з переляку проковтнув, чи що? Де, питаю, бачив?\n— Там...— махнув Костя рукою.— У Темному байраці... Багато їх....\n— Не знаю.— Костя потроху заспокоювався.— Я не лічив. Вовченята. Іду я із хижки, а вони бігають, на галявині граються. Побачили мене — і в нору. Як і не було. Ну, я і... Валька тоненько свиснув.\n— Потім задумався,— точнісінько як батько, коли вирішує якесь важливе питання.\n— Може, піти до правління розказати? — спитав Костя.\n— Не треба,— рішуче заперечив Валька.—Мий самі з ними впораємось. Зберемо хлопців — і гайнемо. Я візьму лук та стріли. Якщо вовчиця поткнеться, я її... Дивись як! — Він натягнув тятиву, і стріла, свиснувши, вп'ялася в ріг клуні.\n— Мить— і наповал! — похвалився Валька.\nКостя захоплено дивився на нього:\n— Та ти, Валько, справжній Робін Гуд!\nВальці похвала сподобалась, і він стримано всміхнувся. Потім звелів Кості:\n— Ну, а зараз сурми в ріг! Біжи до Митька й до Аркашки. До Альошки потім зайдемо...\nНе минуло й десяти хвилин, як до Вальки позбігалися Костя, Митько й Аркаша. Митько мав у руках саморобну шаблю з обруча, Аркаша озброївся кривим мисливським ножем: він теліпався у нього на паску.\n— Чудово! — сказав Валька, оглянувши друзів.— А зараз—уперед!— Він махнув рукою, в якій тримав стріли, і перший рушив з двору. Слідом за ним — решта.\nДорогою хлопці завернули до Альошки, але не застали його вдома і пішли далі.\nВже на краю села до них пристав молодший Костин брат, восьмилітній меткий хлопчина Гошка.\n— Ану забирайся додому!—нагримав на нього Костя,— Хочеш, щоб тебе вовки з'їли?\n— А я все одно піду,— опирався Гошка.— Я теж хочу вовків побачити.\n— Іди геть, кажу тобі! — розсердився на нього й Валька.— Нічого теліпатися! Не доріс!..\nХлопці вже вийшли за село, а Гошка й не думав вертатися. Ішов собі осторонь слідом за ними.\n— От же ж упертий, — посміхнувся Аркашка і запропонував: — А може, візьмемо його? А то ще заблукає сам десь у лісі.\n— Ну, йди вже, — поблажливо дозволив Валька Робін Гуд. — Повчишся у нас...\nГошка зрадів. Звичайно, він хотів саме повчитися. А то чого б він ішов?\nХлопці завели розмову про те, що робитимуть, коли раптом спіткають вовчицю.\n— Та я її!..-— Валька потряс луком та стрілами. — Костя он бачив... Раз! І — наповал!..\n— А я, — сказав лупатий Митько і змахнув саморобною шаблею,— я так її уперіщу, що вона зразу й скорчиться! — і він почав розказувати, як недавно провчив цією шаблею битливого колгоспного бугая Буяна.\nАркашка й Костя мовчали. Костя не мав чим захищатися, якщо звірюка нападатиме, Аркашка мовчав тому, що боявся.\nЩо ближче до Темного байрака, то настрій у хлопців потроху гіршав. Не потрясав уже своєю саморобною шаблею Митько, частіше почав озиратися і поглядати на село Аркашка, ніби приміряючись, чи встигне він, як щось трапиться, забігти туди живий.\nВалька ще тримався, хоча ступав уже не так рішуче, а голос у нього став не такий твердий і самовпевнений.\nУ байраці, серед густих зарослів, було темно й моторошно. Хлопці пробиралися обережно, боязко озираючись на всі боки.\nКостя йшов попереду. Раптом він зупинився і, показуючи на густі кущі глоду, шепнув:\nЗатамувавши подих, хлопці вп'ялися очима в кущі, на які показав Костя.\n— Вовченята, гляньте! — несподівано скрикнув Гошка.\nЙого зразу ж зацитькали, та було пізно. Маленькі сірі клубочки, що качалися по траві, злякалися і миттю зникли в кущах.\n— Лягай! — неголосно скомандував Валька і перший гепнув на землю, тримаючи лук напоготові. Хлопці зробили те ж саме.\nПочали тихенько між собою радитись, хто ж піде перший до вовчої нори.\n— Іди ти, Митько,— звелів начальницьким тоном Валька. Митько злякано витріщився на Робіна Гуда і сказав:\n— Хіба ж я влізу в нору? Хай он Аркашка. Він тонший.\n— Який хитрий! — тремтячим голосом відмовлявся Аркашка. — його посилають, а він на когось звертає. Боягуз. Митько почервонів і вирішив:\n— Іди, Валько, сам. У тебе он і лук, і стріли.\n— В тім-то й річ, що в мене лук і стріли. Хто ж, по-твоєму, стрілятиме у вовчицю, якщо вона раптом прибіжить?\nХлопцям здавалося, що Валька має рацію, і вони не заперечували.\n— Давайте я піду, — раптом запропонував Гошка. — Я ж маленький, то й у нору пролізу.\nКостя гримнув було на брата, що той встряває не в своє діло, але всі підтримали Гошку.\nГошка підвівся і незабаром зник у густих зарослях глоду й терну.\n— Пильнуйте як слід, — попередив Валька хлопців, і ті завертіли головами, озираючись на всі боки.\nМинуло кілька напружених хвилин, а Гошка не повертався і не подавав жодного знаку, що він живий.\n— Мабуть, нору не може знайти, — сказав Митька. — Ти б, Костю, пішов показав.\n— Ото ще вигадав! — огризнувся Костя. — Тобі треба — так іди.\n— Вовк!—раптом з переляку зіпонув Аркашка, і всі побачили недалеко в чагарях темну тінь звіра.\nХлопці заклякли від страху. Перший опам'ятався Валька. Підхопився — і драла. За ним побігли Митько з Аркашкою. Останній біг Костя. Серце в нього мало не вискакувало. Він бачив, як хлопці покидали свою зброю, щоб легше було бігти, і тепер йому здавалося, що страшний звір наздожене їх, беззахисних, і подушить. Він навіть чув за собою, як звір уривчасто дихає. Про брата Костя зовсім забув і згадав тільки тоді, коли хлопці, добігши майже до села, поставали і переконалися, що їм нічого не загрожує.\n— А вовка й не видно, — віддихуючись, як загнаний кінь, сказав Аркашка. — Тепер він, мабуть, жере Гошку.\n— Ну от...—промовив Костя і розгублено заморгав. Він тільки зараз зрозумів, що з братом могло трапитись лихо. Костя був у розпачі і мало не плакав. Він так дивився на Вальку, ніби хотів переконатися, що не все ще втрачено. Але вигляд вожака свідчив, що діло кепське. Блідий, розгублений, без лука й стріл. А ще Робін Гуд, славнозвісний розбійник!\nКостя схлипнув. Тоді Валька опам'ятався й звелів:\n— Ану, Митько, давай бігом у село, клич когось!\n— Так всі ж у полі, — знизав плечима Митько.\n— Хіба що діда Порфирія гукнути? — запропонував Аркашка.\n— Катай по нього! — погодився Валька.\nНезабаром Аркашка повернувся в супроводі діда Порфирія. Той біг з вилами в руках. Високий, з кудлатими сивими бровами, з білою бородою, він нагадував руського воїна-бо-гатиря, що прийшов із давнини. Здавалося, що ось зараз цими самими вилами він позаколює на смерть усіх вовків на світі.\nХлопці знали, що дід Порфирій дуже хоробрий. Він воював з японцями і за це отримав Георгіївського хреста. Цього хреста старий чіпляв до сорочки на великі свята і розповідав дітям, за віщо дістав його. Вальці він сказав колись:\n— Як умиратиму—-цього хреста тобі подарую, Валентине. Онуків у мене нема, а ти хлопець меткий. Геройський, можна сказати, хлопець...\nВалька тоді страшенно зрадів. А тепер, побачивши діда, дуже збентежився. Узнає дід Порфирій, як він тікав од вовка, що тоді?..\n— Ах ви, шалапути безсовісні! — важко хекаючи, лаявся дід.— Малюка в зуби звірові пхнули, а самі в кущі. Догралися! Показуйте, де той звір!\nАле раптом Аркашка з Митьком в два голоси зарепетували:\n— Гошка! Гошка! Дивіться!\nІ всі побачили, що від байрака іде Гошка. Він щось ніс у подолі своєї синьої сорочки, а поряд з ним біг великий сірий звір. Дід Порфирій і хлопці остовпіли від подиву. Хтозна, шо все це означає?\n«Сміливці» про всяк випадок поховалися за діда.\nГошка підійшов ближче, і хлопці побачили, що він радісно всміхається.\nРаптом Митько на весь голос закричав.\n— Хлопці, та це ж Альощина Пальма! — і побіг назустріч Гошці.\n— І справді! — прийшов до пам'яті Костя.—Альошка ж був загубив її.\nХлопці оточили Гошку і почали роздивлятися на сірих пухнастих цуценят, що копошилися в подолі його сорочки. їх було троє. Цуценята принишкли, притиснулись одне до одного і насторожено поглядали на хлопців.\nЗахлинаючись від радості і захоплення, Гошка розповів, як витягав з нори цуценят, як його налякала Пальма і як він сам її злякав.\nХлопці спершу сміялися, але, зустрівшись із суворим поглядом діда Порфирія, замовкли і ніби збентежились. А Валька Робін Гуд — той увесь густо побурячів і не зважувався навіть глянути в очі дідові.\n— Панікери! — Старий похитав головою. Потім дружньо поклав на плече Гошці велику вузлувату руку і сказав: — А ти, шибенику, гляди в мене... А втім, ходімо зі мною. Я подарую тобі свій хрест Георгія.


ЗВТ РОБОТИ НВК "ПОТЕНЦІАЛ" ЗА 2020-2021 Н.Р. | potential.kiev.ua\nГоловна /ЗВТ РОБОТИ НВК "ПОТЕНЦІАЛ" ЗА 2020-2021 Н.Р.\nЗВТ РОБОТИ НВК "ПОТЕНЦІАЛ" ЗА 2020-2021 Н.Р.\nОпубліковано Admin Птн, 07/09/2021 - 13:22\nНавчально-виховний комплекс «Потенціал» –\nшкола партнерської кооперації\nПартнерство – надійний модернізатор науково-дослідних підходів до успішного навчання і виховання. Багаторічна співпраця поєднує НВК «Потенціал» та Інститут педагогіки Національної академії педагогічних наук України, Соціальний центр «Перспектива – Оболонь», Національний університет харчових технологій, Міжрегіональну академію управління персоналом, Київський інститут водного транспорту імені гетьмана Петра Конашевича-Сагайдачного Державного університету інфраструктури та технологій, Український інститут екології людини, Навчальний центр ГУ ДСНС України в місті Києві, Національний олімпійський комітет України, Олімпійську академію України, фітнес-центр «Майстер-Фіт», Вертебрально-оздоровчий центр Євмінова.\nОсобистісно-розвивальний підхід до кожного учасника навчально-виховного процесу дозволяють здійснювати проектуючі комплекси «Універсал» та «Персонал», що успішно використовуються у закладі.\nТворчий потенціал педагогічного колективу реалізується через запровадження у закладі науково-педагогічного проекту «Інтелект України», елементів педагогічної технології «Росток», авторських програм «Професійна економіка», «Основи здорового способу життя», «Щаслива сім’я», профільного навчання старшокласників, діяльності класів-груп довузівської підготовки.\nЕкспериментально-пошукова діяльність спрямовується на використання сучасних економічних знань у змісті навчання, формування міжособистісних стосунків, необхідних для майбутнього життя, відповідального ставлення до здоров’я.\nНоваційні параметри навчання, набуваючи сутності інноваційних є ключовою стратегією неперервності освіти гімназії.\nЦілеспрямованість, життєстійкість, життєздатність та життєтворчість має вирізняти випускника гімназії.\nІнформаційна компетентність учня – це не лише вміння користуватися інформаційними технологіями, працювати з усіма видами інформації, а й адекватно оцінювати їх.\nАктуальним є формування готовності вчителів та учнів до ефективної роботи в умовах постійних змін, що сприятливо впливає на освітній клімат гімназії.\nЛюдиноцентризм був і залишається провідним показником, орієнтувальним критерієм якості набутих компетенцій вчителів, учнів. Створення психолого-педагогічних умов, сприятливих для розвитку та діяльнісної самореалізації всіх учасників навчально-виховного процесу є ключовим завданням НВК «Потенціал».\nОсобливості освітнього процесу НВК “Потенціал”\nРеалізація концепції “Нова українська школа”\n1-2 класи - навчання за програмою Савченко О.Я.\n1-4 класи - навчання за програмою Гавриш І.В. (за вибором батьків)\n5-9 класи - вивчення економіки та грецької мови як другої іноземної (співпраця з посольством Греціі)\n5-7 класи -навчання за програмою “Інтелект України”(окремі класи)\n10-11 класи - профільне навчання за схемою “класи - групи\nдовузівськоі підготовки” (відповідно до угод з НУХТ, ДУІТ) - математичний, хіміко-біологічний, суспільно-гуманітарний профілі\n10 клас- група коледжу Українсько- Польського ВНЗ “Центрально- Європейський університет” (менеджмент, реабілітація)(згідно договору)\nМережа закладу на 01.07.2021 року- 32 класи (821 учень)\n1 класи - 2 - 45 учнів\n2 класи - 2 - 49 учнів\n3 класи - 3 - 62 учні\n4 класи - 2 - 58 учнів\n5 класи - 4 - 115 учнів\n6 класи - 5 - 134 учні\n7 класи - 3 - 85 учнів\n8 класи - 3 - 77 учнів\n9 класи - 3 - 96 учнів\n10 класи -3- 64 учні\n11 класи- 2 - 32 учні\n“Теоретико-методологічні засади моделювання авторських шкіл” (авторська ідея - “Школа партнерської коопераціі”) (2017-2021) (наказ МОН від 19.01.2017 №79, керівник Мариновська О.Я., доктор педагогічних наук, професор)\n“Методичні засади реалізації авторської моделі освітньої діяльності “Школа партнерської кооперації”(2019-2022)(наказ МОН від 06.05.2019 № 609, керівник Кириленко С.В., кандидат педагогічних наук) — свідоцтво про реєстрацію авторського права № 85646 від 11.02.2019\nНВК “Потенціал” входить до Всеукраїнської мережі “Шкіл олімпійської освіти”(керівник Єрмолова В.М.,кандидат наук з фізичного виховання та спорту, доцент)\n“Вплив вправ на баламетричній дошці на успішність дітей у навчанні” (2016-2021)(наказДОНС від 25.08.2016 № 705, керівник Кочерга О.В.).\nДержавним стандартом базової і повної загальної середньої освіти,\nзатвердженим Постановою Кабміну від 23.11.2011 № 1392, визначається «здоров’язбережувальна компетентність – здатність учня застосовувати в умовах конкретної ситуації сукупність здоров’язбережувальних компетенцій, дбайливо ставитися до власного здоров'я та здоров'я інших людей».\nЕкологоздоров’язбережувальні аспекти функціонування закладу освіти розроблені і сформульовані в працях М.В.Курика:«Якщо всю освіту екологізувати в напрямку екології кожного суб’єкта освіти , то це стане гарантією , що здоров’я дітям буде збережено . Єдиною системою в державі , яка може гарантувати екологічну безпеку дітей , відповідно гарантувати збереження генофонду нації , є система освіти . Нагальне завдання сьогодення - створити новий тип навчального закладу , в основі якого – повна екологізація всього :від учня до вчителя, до території класу , від навчального закладу до екопаспорту екосоціуму».\nЗа методиками, розробленими «Вертебрально-оздоровчим центром Євмінова», у закладі освіти проводиться діагностика відхилень постави та за її результатами зорганізується робота груп здоров’я, які працюють з метою запобігання захворюванням хребта та загального зміцнення організму з профілакторами Євмінова. Кожна дитина має «Щоденник здоров’я» з індивідуальною програмою вправ, що відповідає її особистим потребам. (1-11 класи, Павлюк В.Л.)\nУ рамках роботи з діагностично-проектуючим комплексом «Універсал» (автор В.Киричук) – комп’ютерною програмою, розробленою на основі авторських інноваційних освітніх технологій проектування особистісного розвитку учнів закладів загальної середньої освіти, – проводиться психологічна діагностика за методиками «Ціннісні пріоритети» (праця, здоров'я, друзі, сім'я, Батьківщина, моральні цінності, навчання, громадські обов'язки тощо); діагностика вад особистісного розвитку «ДВОР» (тривожність, імпульсивність, агресивність, нечесна поведінка, асоціальність, замкнутість, невпевненість, естетична нечутливість тощо); «Ставлення батьків» (симбіоз, прийняття, авторитарна гіперсоціалізація, невдаха, бажаність) та проводиться консультативно-корекційну роботу з учнями та батьками (практичні психологи Брачун М.Ю., Гомель О.А.)\nДіяльність школи зі збереження і зміцнення здоров’я учнів лише тоді може вважатися повноцінною й ефективною, коли повною мірою, професійно і в єдиній системі реалізуються здоров’язбережувальні і здоров’яформувальні технології.\nДля виконання цього завдання необхідним є створення таких оздоровчих педагогічних програм , які б комплексно розв’язували проблеми здоров’я й успішного навчання. Управління педагогічним процесом з метою поліпшення здоров’я його учасників можливе на двох рівнях:\n• управління діяльністю учнів;\n• управління діяльністю педагога-організатора освітнього процесу.\nЦе стосується і особливостей організаціїї освітнього простору. В НВК «Потенціал» в 2020/2021 навчальному році індивідуальною формою навчання було охоплено 4 учні 1-4 класів, 11 учнів 5-11 класів. За результатами навчального року переведено до наступного класу 4 учнів 1-4 класів, 8 учнів 5-9 класів, випущено зі школи 3 учні 11-х класів з навчальними досягненнями середнього та достатнього рівнів.\nКрім того, в закладі працювало два класи з інклюзивним навчанням — 3-А та 5-В.\nВ закладі освіти працюють гуртки, що сприяють формуванню не лише фізичної, а й духовної складової здоров'я, розвитку емоційного інтелекту : “Олімпійська освіта” (1-4 класи, Шевченко А.В.), гурток шахів (1-4 класи, Афендік Г.О. ), хор “Ластівка”(5-9 класи, Боднар С.А.), гурток графіки (5-6 класи, Сєргєєв Г.О.), настільний теніс (5-11 класи, Дорошенко І.В.), ОЗСЖ (9-11 класи, Ярошенко Ю.М., автор програми), футбол (1, 5-6 класи, Букевич Р.В.), гурток грецької мови (4-5 класи, Тимощук М.С.)\nФормування відповідального ставлення до власного здоров’я та здоров’я інших людей передбачає врахування всіх його складників і можливе лише за умов неперервності та комплексності освітньо-виховного впливу на особистість учня. Передусім, це пов'язано із тим, що школа є єдиною інституцією, яка має узаконену і чітко визначену в часі можливість цілеспрямовано впливати на процес соціалізації учня як інтегративний процес свідомого засвоєння готових форм і способів соціального життя, на основі якого формуються власні ціннісні орієнтації, смисли, ставлення, ідеали, спрямованість особистості. У цілому рівень відповідального ставлення учнів до здоров'я сприяє вирішенню завдань розвитку конкурентоздатної особистості, яка орієнтується у сучасному світі економіки та екології.\nЛюдина є продуктом системи відносин, - стверджував Гіппократ, що склалися в навколишньому світі. Тому ми визначили, що лише партнерство –надійний модернізатор науково-дослідних підходів до успішного навчання і виховання, в тому числі відповідального ставлення до здоров'я. Зважаючи на це, ми прийшли до ідеї партнерської кооперації як рушійної сили втілення змін в систему освіти та суттєвої складової іміджу НВК «Потенціал».\nВиховна робота НВК “Потенціал ”у 2020-2021 навчальному році була спрямована на подолання авторитарного стилю виховання як проблеми, визначеної за результатами діагностик за програмою “Універсал”, з метою зниження гіперсоціалізації, агресії та рівня тривожності учнів із використанням можливостей партнерської кооперації.\nВідповідно до річного плану роботи, на виконання законів України «Про освіту», «Про загальну середню освіту», «Про охорону дитинства», Положення про загальноосвітній навчальний заклад від 27.08.2010 №778, Основних орієнтирів виховання учнів 1-11 класів загальноосвітніх навчальних закладів України, затверджених наказом Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України від 31.10.2011 №1243 важливим є знаходження шляхів подолання авторитарного стилю виховання серед батьків з метою зниження гіперсоціалізації, агресії та рівня тривожності учнів із використанням можливостей партнерської кооперації. Розглянувши це питання на педагогічній раді було прийняти рішення кожному з викладачів більш детально проаналізувати свою діяльність та віднайти найдієвіші методи та способи, які допоможуть подолати цю проблему у класі, активно їх впроваджувати, аби у наступному навчальному році зробити висновки щодо ефективності підібраних форм.\nПроаналізувавши широкий спектр виховної роботи, слід зазначити те, що кожен захід має значний вплив на учнів, адже наскрізною метою будь-якого заходу є розвиток пізнавальної активності учнів, розвиток їх творчих здібностей, формування вміння самовиражатися та вірити у свої сили, у процесі учні вчаться співпрацювати, а також долають свої страхи.\nДо найефективніших форм, які сприяли подоланню авторитарного стилю виховання у 2020-2021 н.р. можна віднести наступні заходи.\nЗаходи спортивного спрямування\nУ вересні учні НВК «Потенціал» долучились до Всеукраїнського Олімпійського уроку, який був організований Національним Олімпійським комітетом України для школярів, їхніх батьків та усіх любителів здорового способу життя. Даний урок дозволив донести до кожного, що заняття фізкультурою та спортом роблять людину сильною, успішною, вчать перемагати і не зупинятися перед перешкодами, відволікають її від шкідливих звичок, а головне – роблять здоровою. Подібні заходи- чудовий спосіб розкрити спортивні здібності дитини.\nУчасть у ХХХУІІІ туристсько- краєзнавчому зльоті учнівської молоді Оболонського району для команди 6-А класу стала визначальною в отриманні досвіду колективної відповідальності, особливостей прикладних видів змагань, необхідності стабільної підготовки.\nДо Дня Українського козацтва були організовані тематичні змагання, у ході яких учні не лише проявити творчі задатки, а й також продемонстрували фізичні здібності. Дані змагання дозволили кожному відчути себе важливим та навіть співвіднести себе з козаками, відкривши у собі звитягу та мужність.\nНаші учні долучались до широкого спектру спортивних змагань, а саме : Спартакіада, змагання з волейболу та змагання з настільного тенісу. Ці заходи проводяться для збільшення рухової активності, залучення до систематичних занять фізичною культурою та подальшої популяризації здорового способу життя серед учнів. Слід відзначити, що кожен учасник має змогу проявити себе, знайти свої сильні сторони, збільшити коло спілкування, а найголовніше-повірити у себе. Та найрезультативнішими були впродовж року шахові турніри “Кришталева тура”, з перемогами як командними, так і індивідуальними.\nТренінг з домедичної допомоги. У жовтні на учнів 10-их класів чекав надкорисний тренінг, який був покликаний навчити їх надавати домедичну допомогу. Було розкрито чимало корисних рекомендацій, які наочно демонструвались. Дуже важливо спробувати самостійно надати допомогу на манекенах, адже коли у житті зустрінешся з такою проблемою, необхідно швидко діяти та допомогти людині. А це означає шо у подібній ситуації учны не будуть відчувати себе розгубленими, а зможуть зібратися та допомогти.\nВ рамках тижня знань безпеки життєдіяльності відбулась навчальна евакуація, яка дозволила побачити швидкість реакції дітей та працівників закладу, уміння чути та залишитись спокійним у критичних ситуаціях.\nКрім того, протягом року проводилися тематичні класні години, конкурс малюнків для учнів початкової школи «Безпека очима дітей.» Неодноразові зустрічі у форматі інтерактивних бесід, уроків, онлайн та офлайн, батьківських зборів з інспектором по звязках з громадськістю управління патрульної поліції майором Нечаюком О.П. допомогли формуванню у дітей та батьків уявлень про безпечну поведінку, правила, що їх необхідно дотримуватися, шляхи подолання проявів булінгу.\nТематичний тиждень, проведений соціальним педагогом Кієнко С.В., та практичним психологом Гомель О.А., сприяв формуванню навичок безпечної поведінки як в соціумі, так ів інтернеті. (Вплив шкідливих звичок, відповідальність за збереження здоровя, інтернет- залежність. роль жінки та чоловіка у суспільстві).\nЗаходи екологічного спрямування\nДень Землі. Учні мали можливість долучитись до виставки малюнків. Кожен малюнок- крик душі підростаючого покоління. Який спрямований на заклик до дбайливого ставлення до природи. Неймовірно важливо, щоб діти вчились цінувати природу та закликали до цього інших, долаючи усі перешкоди.\nПтахи-наші друзі. Учні початкової школи мали змогу краще пізнати птахів, а для цього учні зайшли за посиланням https://coneixelriu.museudelter.cat/ocells.php, а потім ознайомившись з різноманітними видами птахів обрали того, який їх найбільше вразив своїм співом. Незвична, але досить цікава та інтерактивна форма пізнання чогось нового, яка дозволила кожній дитині самостійно здійснивши вибір ще краще пізнати світ птахів.\nЕкологічний конкурсу «Мішечок». Вправні школярі 7-А (Назаренко О.П.), 6-А (Петрова О.В.) та 10-Б (Невзорова Н.П.) класу створили чудові мішечки та торбинки, аби менше користуватись пакетами, а можливо навіть й перестати зовсім ними користуватись. Участь у конкурсі дозволила кожному переосмислити власну поведінку, а також показати батькам свою екологічну свідомість.\nЗаходи формування правової освіти\nНайбільш значущими заходами щодо формування правової освіти є уроки від інспектора відділу зв'язків з громадськістю УПП в місті Києві Департаменту патрульної поліції майора Нечаюка Олександра, нашого шкільного офіцера поліції. За цей навчальний рік провів цілу низку надзвичайно цікавих та актуальних уроків. Учні мали змогу пригадати правила дорожнього руху, обговорили кримінальну та адміністративну відповідальність за скоєння злочинів і правопорушення, а також було пригадано що таке булінг та яку відповідальність несуть ті, хто його скоюють. Такі уроки відіграють велику роль у вихованні законослухняних громадян, бо дають змогу сформувати у школярів ще змалечку навички безпечної поведінки на дорозі, відучувати себе більш впевнено та захищеним.\nусі актуальні питання, які нині є дійсно важливими.\nПродовжуючи вивчати основні напрямки миротворчої діяльності через заняття «Школи миру»(керівник Боднар С.А.), наші учні брали участь у офлайн та онлайн засіданнях, у церемонії нагородження Послів Миру . Ними стали Біланчук Михайло, учень 9-А класу, та Хачатурян Карина, учениця 9-В класу.\n20 листопада ми долучились до відзначення Всесвітнього дня дитини. Учні пригадати правила, які має кожна дитина, адже їх знання так необхідне в наш час. Пригадали учні й свої обов'язки, адже діти мають їх знати та дотримуватись. Цей день дає змогу кожному зрозуміти що він-особистість та має право перш за все бути самим собою.\nЗаходи, спрямовані на виховання поваги до людей та формування сімейних цінностей\nТиждень толерантності пройшов неймовірно пізнавально. Учні познайомились з поняттям толерантності, визначили основні риси толерантності, сформували правильне уявлення щодо толерантної поведінки. Провели цікавий дослід, який свідчить, що ми усі дуже різні, але саме це і дозволяє жити у цікавому світі та пізнавати нових людей. А також наші кмітливці придумали рецепт толерантності, який творить дива, адже вже під час його складання учні починали змінюватись, адже хотіли стати кращими!\nУчасть у грі «Спілкування без насильства» дозволила кожному може висловити свою думку, почути інші цікаві думки та зрозуміти важливість спілкування без насильства. Цікава інформація, живе спілкування та інтерактивні вправи дозволили зацікавити кожного.\nРозвивати людяність та уміння допомогти необхідно завжди, саме тому ми проводимо благодійні акції. Цьогоріч усією школою допомагали бійцям на сході України, дітям- сиротам в дитячій лікарні та притулку для тварин “Сиріус”. Долучення до подібного якнайкраще сприяє формуванню дійсно людяних дітей, які вміють ділитися, поважати інших та безкорисливо допомагати.\nДень матері цього року пройшов у творчому руслі, адже усі наші школярі створили чудові портрети своїх мам та записали їм щире привітання. Бажання привітати свою неньку говорить про щиру любов та уміння бути вдячним.\nМіжнародний день сім'ї дозволив нашим учням дослідити власний родовід, створити герб сім'ї — це те, що дало можливість провести час з рідними, ще краще їх пізнати та відчути спорідненість.\nДень вишиванки також пройшов у сімейному форматі, адже і діти, і їх батьки долучились до сімейного флешмобу «Одягни вишиванку». Це ще одна форма об'єднання родини, яка дала змогу зміцнити стосунки.\nДень миру. Цього дня був проведений єдиний урок , який дозволив кожному зрозуміти що таке мир та його цінність. Учні висловлювали свої думки та ділились досвідом, а вкінці усі наші школярі написали побажання на долоньках, які мають обов'язково здійснитись!\n25 вересня на УІІ Конгресі юних посланців миру”Усім світом — за мир!”наші учасники “Школи миру” під керівництвом Боднар С.А.презентували миротворчі проєкти, що впроваджувалися у НВК “Потенціал”.\nНадзвичайно важливо вчити дітей співіснувати в мирі, цінувати інших, аби кожен розумів те, що будь-який конфлікт слід вирішувати словами, а не бійкою.\nДень Гідності та Свободи дозволив долучити усіх учнів нашої школи до вшанування патріотизму й мужності незламних героїв. Говорячи по гідність та свободу, ми формуємо у кожного бажання бути незалежним, але мати силу голосу.\nЄдина виховна година «Кіборги вистояли – не витримав бетон» дозволила продемонструвати кожному те, що патріотизм –риса, яка здатна надати сили, аби вистояти. Цього дня до учнів 8-их класів завітав Дурмасенко Олег Леонідович, батько нашого випускника Дурмасенка Олексія, який загинув, захищаючи свою рідну землю. Він провів пізнавальну та дуже емоційну бесіду з учнями, у ході якої розповів про життя свого сина та про його мужній вчинок. Демонстрував речі та нагороди безстрашного кіборга, а це вразило усіх учнів, бо кожна річ - фрагмент спогадів, які є безцінними. Також наші учні та вчителі мали змогу відвідати Національний музей історії України у Другій світовій війні та долучились до концерту пам'яті .\nУ День Соборності України усі учні, а також вчителі утворили «живий ланцюг» - символ єдності не лише нашої шкільної родини, а й усього українського народу, адже в єдності наша сила. Кожен відчув свою приналежність до цієї події, а також долучився до виконання символічної пісні «Мова єднання».\nХоча про Голокост неможливо читати без сліз, смутку та душевного болю, але про це необхідно знати - хоча б для того, щоб уникнути подібного у майбутньому. Наші учні долучилась до вшанування пам'яті жертв Голокосту запаливши лампадки та вшанували пам'ять хвилиною мовчання.\nУ стінах НВК «Потенціал» була проведена єдина виховна година «Бій під Крутами», у ході якої кожен учень дізнався про цю історичну подію, про мужню і патріотичну молодь, яка ціною власного життя боронила свою рідну неньку. Це яскравий зразок не лише героїзму, а й свідомості молодого покоління, яке так важливо сформувати зараз, щоб наші учні вміли справедливо відстоювати інтереси, а не заплющували очі на усі проблеми чи перекладали їх на інших.\nДень пам'яті Героїв Небесної Сотні дав змогу дізнатись більше про незламних героїв. Також частина наших учнів відвідала бібліотеку Небесної Сотні, де їм розповіли про людей, які повстали проти несправедливості на захист ідеалів демократії, громадянських прав і свобод, європейського майбутнього нашої країни.\nПід час карантину наші учні долучились до відзначення 76 річниці Перемоги над нацизмом у Другій світовій війні. Учні 4-Б (Держановська Л.М.,), 6-А (Петрова О.В.), 9-А (Жилюк Л.І.), 10-Б (Невзорова Н.П.) класів долучились до виконання історико- дослідницького проєкту «Пишаємось! Пам‘ятаємо! Перемагаємо!». Кожен проєкт- віконечко пізнання сумної сторінки свого роду, яка не може лишити байдужим нікого.\nЗаходи інтелектуального спрямування\nСвої інтелектуальні здібності учні мали змогу розвинути під час змагань з шахів «Кришталева тура». У конкурсі взяли участь 40 учнів 1-10 класів, які із великим задоволенням долучились до цієї розвиваючої гри.\nЮвілейний рік Лесі Українки пройшов під гаслом “Від Лесі до Тараса”: усією школою читали “Давню казку ,”передаючи естафету від класу до класу, виготовляли вітальні лмстівки для Лесі, створювали її сучасний образ.\nЩорічно ми проводимо конкурс читців віршів Т.Г.Шевченка, який дозволяє учням 1-11 класу обрати найулюбленішу поезію та процитувати її. А учні початкових класів цього дня мали змогу долучитись до конкурсу «Ми любимо тебе, Тарасе». Учні пригадали біографію та творчість видатного поета.\nДень дублера. Саме у ролі вчителя кожен з батьків має змогу побачити як працює його дитина, його сильні та слабкі сторони, але найголовніше те, що батьки розуміють важливість уміння знайти з усіма спільну мову, побудувати комунікацію, аби усі учні були уважні та плідно працювали. В ролі учителя мають змогу попрацювати і учні випускних класів.\nДень Святого Миколая є невід’ємною частиною наших зимових заходів. На дітей початкової школи чекало невеличке святе, де кожен клас мав змогу продемонструвати свої таланти та переконати усіх у тому, що вони цілий рік старанно навчались та були слухняними. Діти доклали усіх зусиль, а тому пісні та танці викликали море оплесків та щире захоплення. Також до привітань долучилась учні 11-их класів, які подарували чудову святкову виставу нашій малечі. Таким чином ми об'єднали усіх учнів нашої школи, одні змогли проявивши ініціативу підготувати чудовий концерт для малечі, а інші із задоволенням слідкували за дійством та презентували себе.\nПовірити у себе дозволяє наш щорічний конкурс «Зоряний Олімп», адже це день, коли кожен отримує нагороду за рік плідної праці.\nЕкскурсії дозволяють не лише пізнати щось нове, а й зміцнити сосунки між учнями, розкрити їх бажання та збільшити коло спілкування. А найголовніше те, що вчителі намагаються максимально врахувати побажання дітей, аби їм дійсно було цікаво. Цього року учні нашої школи мали можливість насолодитися широким спектром екскурсій. Найяскравішими серед них стали: екскурсія до музею народної архітектури та побуту Пирогово, екскурсії в музеї історії України в Другій світовій війні, зимова та літня подорожі в Карпати, відвідання Київського Планетарію та театру опери і балету для дітей та юнацтва, екскурсії та уроки в бібліотеці Героїв Небесної Сотні., таборі “Азовець”. Яскраві фото із життя нашого закладу можна переглянути на сайті та сторінці у фб.\nПРІОРИТЕТНІ НАПРЯМКИ РОБОТИ НВК “Потенціал”\nПродовжити впровадження в освітньому середовищі закладу Конституції України, Законів України «Про освіту», «Про загальну середню освіту», “Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення,” Постанови Кабінету Міністрів України від 15.08.2015 № 872 «Про затвердження Порядку організації інклюзивного навчання у загальноосвітніх навчальних закладах» (зі змінами), розпорядження Кабінету Міністрів України від 14.02.2016 № 988-р «Про схвалення Концепції реалізації державної політики у сфері реформування загальної середньої освіти «Нова українська школа» на період до 2029 року», наказів Міністерства освіти і науки України «Про організаційні питання щодо запровадження Концепції Нової Української школи у загальноосвітніх закладах І ступеня», наказу Міністерства освіти і науки України від 21.01.2016 № 8 «Про затвердження Положення про індивідуальну форму навчання у загальноосвітніх навчальних закладах», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 03.02.2016 № 184/28314, Наказу МОН України від 24.04.2017 № 635 «Про внесення змін до Положення про індивідуальну форму навчання в загальноосвітніх навчальних закладах»;\nПродовжити екстериментально- дослідну роботу всеукраїнського та регіонального рівнів;\nЗабезпечити доступність до якісної освіти усіх дітей 6-річного віку мікрорайону школи;\nЗапроваджувати принцип педагогіки партнерства, що грунтується на співпраці учня, учителя , батьків та соціальних партнерів (орієнтація на потреби учня);\nПродовжити формування в учнів ключових компетентностей, необхідних сучасній людині для успішної життєдіяльності. Серед них– володіння державною та іноземною мовами, математична, загальнокультурна й екологічна компетентності, підприємливість та інноваційність. Випускник школи повинен критично та системно мислити, проявляти ініціативу і творчість, вміння оцінювати ризики, приймати рішення, вирішувати проблеми;\nСтворювати умови для формування в учнів громадянської та соціальної відповідальності, тобто особистості, що поважає права людини, розуміє особисту відповідальність за долю держави, народу. Розуміє важливість громадянської участі у процесі вирішення різноманітних проблем місцевої громади;\nПродовжити створення оптимальних санітарно-гігієнічних умов для навчання та виховання учнів, враховуючи нові виклики часу;\nУдосконалювати навчально-матеріальну базу закладу, впроваджувати сучасні інформаційно-комунікаційні технології;\nСприяти збереженню мережі класів та контингенту учнів закладу.\nЗАВДАННЯ НВК “Потенціал ” НА 2021-2022 НАВЧАЛЬНИЙ РІК\nСпрямувати зусилля на реалізацію навчально- методичної теми:\n“Партнерська кооперація як шлях діяльнісної реалізації учасників освітнього простору”\nУІ етап — узагальнювальний\nКлючові слова : діяльність, реалізація, модернізаційні перетворення,\nЗабезпечити якісну роботу методичної ради, методичних об’єднань та творчих груп закладу.\nПродовжити роботу у дослідно- експериментальній роботі всеукраїнського рівня “Теоретико-методологічні засади моделювання авторських шкіл” (авторська ідея - “Школа партнерської коопераціі”) (2017-2021)\nПродовжити роботу у всеукраїнському експерименті за темою “Методичні засади реалізації авторської моделі освітньої діяльності “ Школа партнерської кооперації ”(2018-2022)\nПродовжити роботу у Всеукраїнській мережі “Шкіл олімпійської освіти”\nОрганізувати роботу науково- практичного семінару “Школа і виклики часу: особливості організації освітнього процесу в ході трансформації закладу та в умовах функціонування різних форм здобуття формальної освіти”\nСприяти впровадженню в практику роботи школи сучасних освітніх технологій, форм дистанційного та комбінованого навчання , програм та методик педагогічного досвіду партнерської кооперації\nПроводити системний, цілеспрямований моніторинг усіх напрямків освітнього процесу закладу\nПідвищувати особисту відповідальність кожного члена педагогічного колективу за якість та результативність роботи\nПродовжити роботу з подальшої інформатизації освітнього процесу з підключенням до “Системи менеджменту освітнього процесу в закладах освіти міста Києва (EMS Human)”, інших освітніх електронних платформ\nЗабезпечити виконання плану проходження вчителями курсів підвищення кваліфікації на 2021-2022 навчальний рік\nЗгідно з планом атестації на 2021-2022 навчальний рік провести атестацію педагогічних працівників у відповідності до Типового положення про атестацію педагогічних працівників, затвердженого наказом МОН України від 06.10.2010 №930 зі змінами\nСтворити необхідні умови для активної роботи з обдарованими учнями шляхом залучення їх до участі в інтелектуальних конкурсах, предметних олімпіадах різних рівнів, змаганнях, роботі МАН тощо\nПродовжити роботу по формуванню в учнів відповідального ставлення до здоров'я\nЗабезпечувати соціальний захист учнів та працівників школи згідно чинного законодавіства\nПідвищити ефективність роботи з попередження дитячого травматизму як під час освітнього процесу так і поза межами школи\nЗабезпечити якісну підготовку випускників школи до складання зовнішнього незалежного оцінювання\nСпрямовувати виховну роботу на формування в дітей та молоді любові до Батьківщини, громадянських якостей, загальнолюдських цінностей\nПопуляризувати культурне розмаїття, історичну спадщину країни, рідного краю; формувати історичну пам’ять підростаючого покоління; забезпечувати духовну єдність поколінь\nСприяти формуванню духовно-моральних взаємин між усіма учасниками освітнього процесу, толерантного ставлення до представників інших народів, культур і традицій, до однолітків, батьків, інших людей; вихованню пошани та любові до культурного спадку свого народу та мистецтва, культивуванню кращих рис української ментальності: працелюбства, свободи, справедливості, доброти, чесності, відповідального ставлення до природи.\nАктивізувати застосування сучасних форм і методів правової та превентивної освіти, формування здорового способу життя, фізичного розвитку і культури, спрямованих на становлення сталої відповідальної поведінки, імунітету до негативних впливів соціального оточення\nПродовжити зміцнення та вдосконалення матеріально- технічної бази НВК, залучивши як бюджетні , так і позабюджетні кошти ( в рамках чинного законодавства).\nНВК “Потенціал ” розглядає можливість збереження трьохрівневої структури освітнього закладу у формі Міжнародного навчально-освітнього комплексу «Школа – Університет» спільно з Україно-Польським вищим навчальним закладом «Центрально-Європейський університет» (договір від 04.03.2020 додається) відповідно до п.1 статті 35 Закону України «Про повну загальну середню освіту», яким передбачено, що «заклади загальної середньої освіти, особливості освітньої діяльності яких визначені міжнародними договорами України, можуть здійснювати освітню діяльність одночасно на всіх рівнях повної загальної середньої освіти», і до статті 9 Угоди між Урядом України і Урядом Республіки Польща про співробітництво в галузі культури, науки і освіти, що набрав чинності 20.05.1997 року.\nСтворення Міжнародного навчально-освітнього комплексу «Школа – Університет» здійснюється в межах дослідно-експериментальної роботи всеукраїнського рівня за темою «Методичні засади реалізації авторської моделі освітньої діяльності «Школа партнерської кооперації» (Свідоцтво про авторське право додається). Терміни реалізації експерименту – квітень 2019 р. – червень 2022 р.. (відповідно до наказу Міністерства освіти і науки України від 06.05.2019 р. № 609 ).\nРішенням комісії з питань інноваційної діяльності та дослідно-експериментальної роботи з проблем виховання, розвитку дітей та учнівської молоді у загальноосвітніх навчальних закладах Науково-методичної ради з питань освіти Міністерства освіти і науки схвалено звіт про завершення І (організаційно-підготовчого) етапу, відповідно до планових завдань експерименту (протокол від 01.10. 2019 р. № 53).\nПоетапне створення Міжнародного навчально-освітнього комплексу «Школа – Університет» погоджено з управлінням освіти Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації (план додається) і є реалізацією частини завдань ІІ етапу всеукраїнського експерименту, звіт про який заслуховувався комісією з питань інноваційної діяльності та дослідно-експериментальної роботи з проблем виховання, розвитку дітей та учнівської молоді у загальноосвітніх навчальних закладах Науково-методичної ради з питань освіти Міністерства освіти і науки у вересні 2020 року.\nТака співпраця з вищеназваним університетом дасть можливість повноцінно зреалізувати вимоги Концепції Нової української школи, законів України «Про освіту» та «Про повну загальну середню освіту» у створенні умов навчання учнів у старшій профільній школі та подальшому отриманні вищої освіти з обраної професії.\nКрім новостворених коледжних класів-груп у закладі традиційно продовжуватимуть роботу і класи-групи довузівської підготовки згідно з чинними угодами між НВК «Потенціал» і НУХТ (математичний та хімічний профілі ) та ДУІТ (суспільно-гуманітарний профіль), співпраця з якими триває з 2004 та 2005 років відповідно.\nЗаклад має організаційно-методичні та психолого-педагогічні ресурси для здійснення такої діяльності, а також підтримку батьківської громади щодо запровадження у закладі освіти профільної середньої освіти професійного спрямування за дуальною формою відповідно до п.3 ст.4. Закону України «Про повну загальну середню освіту».


Центральній міський парк Вінниці — День Європи\nВже одинадцятий раз у Вінниці відзначатимуть День Європи. 19 травня у центрі міста лунатиме багато музики, виступатимуть різні артисти, відбудуться майстер-класи, масштабний танцювальний флешмоб, у якому братимуть участь 1,5 тис. осіб. Організатори повідомили, що на свято має приїхати співачка Христина Соловій. Виступатиме вона ввечері на майдані Незалежності. Цього дня вінничани вперше побачать й виступ столичних волинщиків.\nНа майдані Незалежності в обідню пору виступатимуть музиканти симфонічного оркестру. Там же має пройти книжкова виставка-ярмарок та чимало інших заходів.\nНа Соборній розважатимуть містян різні вінницькі творчі колективи. Буде на що подивитися й на інших локаціях – площі Європейській, Майдані Небесної сотні, Центральному парку. До речі, на площі «Ліверпуль» відбудеться концерт, у якому братимуть участь найкращі вінницькі рок-гурти.


Баранівка, Україна, Житомирська область, Баранівка, Карта Баранівки, Історія, пам'ятки Баранівки,\nГлавная / Україна / Центральна Україна / Житомирська область / Баранівка\nБаранівка. Україна. Житомирська область.\nРайцентр. Музей порцеляни при порцеляновому заводі.\nБаранівка — блоги\nБаранівка. Все блоги >>>\nБаранівка. Все видео >>>\nБаранівка. Україна, Житомирська область, Баранівка. Карта Баранівки. Історія, пам'ятки Баранівки.


640 тисяч гривень на добудування Луцького ЦНАПу\n13:07, 23 Листопада 2017 /\n640 тисяч гривень планують виділити з міського бюджету, аби добудувати центр надання адміністративних послуг у Луцьку.\nНаразі міський центр надання адмінпослуг користується неабиякою популярністю. Після прийняття безвізу між Україною та Євросоюзом послугою замовлення біометричного паспорту скористалися близько 15 тисяч людей. На повну потужність працюють п’ять робочих станцій, кажуть працівники установи, адміністратори здійснюють прийом та видачу документів шість днів на тиждень без обідньої перерви, проте кількість громадян, які бажають оформити закордонний паспорт набагато більша, ніж технічні можливості ЦНАПу. Це стало причиною утворення черг.\n1400 атовців у черзі на отримання земельних ділянок у Луцьку