Архив Pозслідування - Громекс\n27.04.2017 14:39 Переглядів: 1803\n19.04.2017 16:10 Переглядів: 3789\nФірми, оформлені на два нерозлучних друзів, намагаються виграти тендер КП «Київблагоустрій». Опубліковані тендерні пропозиції учасників в новій бюджетній закупівлі послуг на знесення МАФів у Києві. Вартість – 9 мільйонів гривень. Результати тендеру будуть передбачуваними, тому...\n06.04.2017 17:36 Переглядів: 1039\nСкільки заробляють депутати-сумісники Київради\n“Громекс” продовжує аналізувати декларації чиновників столичної мерії. У переліку найбільш очікуваних декларацій в 2017 році виявилися відразу шестеро депутатів Київради від фракції “Солідарність”, які незаконно поєднували свої мандати з посадами у виконавчих органах влади. ...\n05.04.2017 16:38 Переглядів: 2140\nНе дарма 1 квітня завершився термін подачі е-декларацій. Фахівці «Громекс» проаналізували найбільш очікувані декларації чиновників київської мерії. Без почуття гумору аналізувати майновий стан чиновників не представляється можливим. Тому демонструємо переможців в конкурсі «Міс декларація Київ-2017»...\n22.03.2017 13:47 Переглядів: 3068\nЯк бюджетні кошти, виділені на ліквідацію надзвичайної ситуації в 15 км від Києва, виводилися на фіктивні фірми – нове розслідування «Громекс» Історія великого звалища Ця історія почалася 30 років тому. Полігон №5 у Підгірцях –...\n16.03.2017 18:42 Переглядів: 2510\nУ 2016 році в ДТП загинули 3 187 осіб, в зоні АТО (згідно з публічною «Книгою пам’яті загиблих») за весь час конфлікту – 3 360 осіб. За рік в аваріях отримали травми 32 тисячі чоловік....\n01.03.2017 08:00 Переглядів: 1866\nКМДА не виконує план з укриття сміттєвого полігону №5\nУ 2016 році ПрАТ «Київспецтранс» провело тендер на укриття ізоляційним шаром сміттєвого полігону №5. У тендері перемогла фірма «Ягуар», яка запропонувала найвищу ціну. Цю компанію підозрюють в ухиленні від сплати податків і співробітництві з...\n27.02.2017 09:00 Переглядів: 1846\nНайбільш «щедрі» і найбільш «жадібні» міськради України. Порівнюємо обласні центри\nУ 2017 році в Україні депутатам міських рад в обласних центрах виділять 327,6 млн. грн. Ці гроші підуть на формування депутатських фондів. Народні обранці зможуть витрачати їх на виконання своїх передвиборчих обіцянок, на допомогу громадянам...\n23.02.2017 07:04 Переглядів: 3586\nСправжньою причиною припинення повноважень кількох депутатів Київської міської ради може бути корупційна складова. У розпорядженні Громекса опинився лист Національного агентства з питань запобігання корупції на ім’я мера Києва Віталія Кличка. У НАЗК підозрюють, що деякі...\n20.02.2017 13:11 Переглядів: 6580\nУ 2015-2016 році українські чиновники розтратили 60,4 млн. грн., призначених на будівництво нового корпусу “Охматдиту”. Виявилося, що з однією з фірм-розтратниць пов’язана голова опікунської ради «Охматдиту», народний депутат Оксана Корчинська. Під час свого розслідування експерти-аналітики...


Новомосковські шахраї взялися підірвати рейтинг Шилової. Політика ДНІПРОГРАД\nГоловна / Політика / Новомосковські шахраї взялися підірвати рейтинг Шилової\nНовомосковські шахраї взялися підірвати рейтинг Шилової\nУ Новомосковську шахраї, прикриваючись іменами Вікторії Шилової та її помічників, вводять в оману дітей війни, беручи з них по 100 гривень за складання судових позовів. Про це депутат обласної ради поскаржилася на сьогоднішній прес-конференції.\nЧерез оголошення у газеті шахраї пропонують юридичну допомогу начебто від працівників приймальні Вікторії Шилової, і вимагають грошову винагороду. Приймальня ж заступниці голови облради у Новомосковську насправді діє, але за іншою адресою, ніж та, яка зазначена у газеті. Більш того, юридичні консультації там надають абсолютно безкорисливо, жоден з волонтерів не бере за це гроші, - переконує Шилова.\nЗа даним фактом Вікторія Шилова має намір звернутися до прокуратури і пояснює: це початок політичної боротьби. «Шахраї, що прикриваються моїм ім'ям, хочуть завдати удар по моїй репутації. У мене достатньо високий рейтинг у Дніпропетровській області і багатьом це не подобається. Я прошу боротися зі мною особисто, а не з беззахисними людьми», - зазначила вона.\nТеги: Вікторія Шилова, рейтинг, шахраї


Відгуки - VitaPark Старий Дуб - Трускавець - Готелі - Reikartz Hotel Group\nVitaPark Старий Дуб\nГірськолижний спорт Оздоровчо-лікувальний комплекс\nВідгуки готелю VitaPark Старий Дуб\nГотель * VitaPark Старий Дуб\n+ Комфортні номери + Непоганий інтернет + 3-разове харчування + Багато оздоровчих процедур Окрема подяка Миколі Михайловичу за допомогу з автомобілем.\nЗ моменту заселення переваг не помітили\nПоселившись о 16.00 в номер, помітили, що двері у ванну кімнату не зачиняються. Звернулися на рецепцію та повідомили про проблему. О 18.00 нам повідомили, що поремонтувати їх не вдасться. На превеликий жаль, проводити новорічні свята з відчиненим туалетом не має бажання. На прохання надати інший номер рецепція поклала слухавку. Лише звернувшись на гарячу лінію, нам вдалося добитися вншого номера. Ще не відомо яким буде він\nГоловна Готелі Трускавець VitaPark Старий Дуб Відгуки\nУвага! Готель «VitaPark Старий Дуб» працює з посиленими заходами безпеки! Якщо у вас виникли додаткові питання або вам необхідно забронювати номер, ви можете звернутися до відділу бронювання за телефоном: +38 (067) 570 65 49 або e-mail: reservation.hg@reikartz.com.\nУ вартість номеру входить: проживання, Wi-Fi, харчування (залежно від обраного тарифу), консультація лікаря-терапевта, доступ до бювету мінеральних вод, парковка.\nС 1 січня 2019 р. рішенням місцевого ради встановлено ставку туристичної колегії в розмірі 0,2% - для резидентів (внутрішній туризм) та 0,2% - для нерезидентів (в'їзний туризм) від розміру мінімальної заробітної плати, встановленого законом на 1 січня звітного року для одного особи за кожного сутки тимчасового розміщення обличчя в готелі.\nДетальніше до 5 років включно розміщуються безкоштовно в одному номері з батьками без надання додаткових місць. Стійкість розміщення дітей старше 5 років та дорослих на додатковому місці в номері залежить від вибранного тарифу харчування.


Ось, що робить орел, коли доживає до старості. Нам є чому повчитися ... - ЗА СЕЛОМ\nНам слід перейняти у цих величних птахів здатність позбавлятися від зайвого вантажу минулого, заради світлого майбутнього.\nКоли орел доживає до 40 років, його кігті стають занадто довгими та зігнутими, що не дає йому можливості хапати здобич. Дзьоб орла стає занадто довгим і зігнутим, тому він не може їсти. Пір’я на грудях і крилах сильно густіють і тяжчають, що заважає літати. І орел стоїть перед вибором: піти з життя або хвороблива регенерація.\nВін летить у своє гніздо, що знаходиться на вершині гори, і там довго б’ється дзьобом об скелю, поки дзьоб не розіб’ється і не злізе. Потім він чекає, поки не відросте новий дзьоб, яким він вириває свої кігті. Коли відростають нові кігті, орел ними висмикує своє занадто важке оперення на грудях і крилах. І тоді, після 5 місяців болю і мук, з новим дзьобом, кігтями й оперенням орел знову відроджується і може жити ще 30 років.\nДосить часто для того, щоб жити, ми повинні змінитися, іноді ці зміни супроводжуються болем, страхом і сумнівами. Спогади й звички минулого йдуть, залишаючи місце новим. Саме звільнення від вантажу минулого дає можливість жити та насолоджуватися сьогоденням, і бути готовим до майбутнього!\n29 сильних цитат впливових жінок, які допоможуть правильно йти по життю


Чернівчани відремонтували фасад історичної будівлі - Українська газета Час\nМешканці будинку 31 по вул. Лесі Українки відремонтували його, співпрацюючи з місцевою владою.\nВони створили ініціативну групу з шести чоловік та спільно з управлінням містобудівництва Чернівецької міської ради заключили договір з підрядником на виконання ремонтних робіт вартістю 52 912 тисяч грн. Оздоблення та кольористику фасаду визначав Відділ охорони культурної спадщини, оскільки будівля знаходиться в межах комплексної охоронної зони центрального історичного ареалу м.Чернівці, а також в буферній зоні пам’ятки всесвітньої спадщини ЮНЕСКО.\nЯк повідомляють в Прес-службі Чернівецької міської ради, це перший приклад вдалої співпраці мешканців з міською владою щодо ремонту фасаду будинку в історичній частині міста. Наразі подібних заяв вже є 20. В міському бюджеті на ці роботи передбачено близько 2 мільйонів гривень. Дольова частка Чернівецької міської ради складає 80%, мешканців – 20%.\nУкраїну відвідає Папа Римський\nЗ 25 листопада по 10 грудня в Чернівцях пройде Всеукраїнська акція \_”16 днів проти насильства\_”\nКаспрук просить чернівчан сплатити борги за комунальні послуги, особливо за водопостачання


» У Новокаховській школі мистецтв відбувся сольний концерт учениць Лариси Буліченко\nУ Новокаховській школі мистецтв відбувся сольний концерт учениць Лариси Буліченко\nМинулої п’ятниці на базі комунального закладу «Новокаховська дитяча школа мистецтв» відбувся сольний концерт учениць викладача вищої категорії Лариси Буліченко Анастасії Юрченко (фортепіано) та Карини Потапкіної (вокал).\nНезважаючи на свій юний вік, дівчата багато чого досягли. Вони беруть активну участь в концертно-просвітницької діяльності школи та міста. За останні роки неодноразово ставали переможцями міжнародних, Всеукраїнських, обласних та міських конкурсів і фестивалів. Найважливішими якостями характеру, які дівчата проявили за час навчання в школі мистецтв стали: завзятість і старанність, працьовитість і відповідальність, творче мислення і артистизм.\nНа концерт завітав міський голова Володимир Коваленко та начальник відділу культури і туризму Наталія Зарудна.\nВолодимир Іванович привітав дівчат, подякував їм за активну працю та вручив учасникам концерту цінні подарунки та квіти.\nАдміністрація школи мистецтв висловлює щиру подяку благодійному фонду «Н. Каховка» (керівник Наталія Безп’ята) за подарунки нашм вихованцям!


Михайло Слабошпицький - Поляк з українською групою крові\nПошук по розділу сайта Поляк з українською групою крові\nКілька уваг про Міхала Чайковського й про «Отамана Чайку» Івана Корсака\nПоляки-українофіли мали нещастя потрапити в «білу пляму». З погляду польської національної історії вони здавалися маргінальними і не вартими уваги; водночас, схоже, вони не належали повністю до українського історичного процесу, принаймні в розумінні істориків народницької школи.\nІван Лисяк-Рудницький. «Францішек Духінський і його вплив на українську політичну думку».\nНе був би сам собою Чайковський, якби навіть звідси дав спокій Парижеві і Стамбулу задля головної своєї справи – справи Польщі й України.\nІван Корсак. Отаман Чайка.\nПочну зі спогаду.\nЩе 1994 року я прочитав про гурток «українських співробітників» князя Адама Чарторийського, «некоронованого короля польської еміграції». До того гуртка входили по-проукраїнському настроєні польські аристократи Францішек Генрик Духінський, Іполіт Терлецький і Міхал Чайковський. Ця тема видалася мені надзвичайно цікавою для українських історичних романів на взір монументального епічного полотна білоруса Володимира Короткевича «Колосся під серпом твоїм».\nУ двотомнику «Історичних есе» Івана Лисяка-Рудницького, який мені подарував Петро Яцик у Торонто, докладно «прописано» драматичний життєвий шлях кожного з цієї трійці, яка потрапила в «маргінальне перехрестя польської, української і російської національних історій». Історико-політичні портрети Лисяка-Рудницького читаються як романи, де постає винятково насичена емпірична історична реальність й концептуальна оригінальність. Читаючи їх, маєш справжню інтелектуальну насолоду, що вельми рідко буває при читанні наукових праць.\nІ польська, й українська історичні науки донедавна демонстративно байдуже ставилися до подій та людей польської меншини Правобережної України, оскільки ті сюжети, за словами Лисяка-Рудницького, не вписуються в перспективу обох національних історій.\n«А що ми тепер дедалі більше наближаємося до територіальної концепції історії України – концепції, згідно з якою українська історія охоплює все, що пов’язане з українською територією, на противагу вузькоетноцентричному підходу, – ця група [польського населення. – М.С.] заслуговує нашої поновної уваги».\nЦе надзвичайно цікавий феномен: люди подвійної – а поінколи навіть і потрійної – лояльності. І в цій лояльності – українофільські симпатії поляків, часто продиктовані територіальним патріотизмом, на якому так виразно наголошував В’ячеслав Липинський. Не випадково ж виникла навіть літературна школа, в якій поляки намагалися писати мовою українського простолюддя.\nНе чіпатимемо при цій нагоді тему «хлопоманів» (В. Антонович, Т. Рильський, І. Житецький, Б. Познанський…), що одержали своє наймення з руки папараці-шовініста Падалиці. То надзвичайно цікавий матеріал, але там головно має йтися про повернення до свого українського кореня спольщеної української шляхти. То привід для самостійної розмови.\nПоговоримо про інші життєві сюжети й інший час. Кінець вісімнадцятого й початок дев’ятнадцятого століття. Та частина Російської імперії, яку ми сьогодні називаємо Україною, а тоді вона пойменовувалася Малоросією. В ній поміж частини польського населення відбуваються цікаві, здавалося б, геть несподівані процеси, про які наша історія – особливо та частина її авторів, яка відзначається народницькою риторикою, – або зовсім не зауважує, або згадує їх вельми глухо й без особливої симпатії.\nНа значну частину польської молоді, яка народилася й виросла в Україні, відчутно впливала сама епоха з вітрами романтизму, що гуляли чи не по всій Європі. Кінець вісімнадцятого й початок дев’ятнадцятого століть – це час пошуку високих ідеалів, час поривання на котурни, час високих слів та ефектних жестів, час розкрилених за спиною плащів та крислатих капелюхів, із-під яких палахкотіли гарячковиті погляди молодих ідеалістів, що заповзялися метою переінакшити світ.\nЦе було справді численне плем’я, що мало своїх яскравих представників у різних країнах світу: ідеалісти й авантюристи, революціонери й філософи, поети й дуелянти, параноїки й соціальні аутсайдери, алкоголіки й жертви гашишу – вони принесли з собою в той час нову розстановку сил, нові оригінальні сюжети й пристрасті.\nВ. Домонтович писав у біографічному нарисі «Ой поїхав Ревуха та по морю гуляти»:\n«Перша чверть 19 ст. – доба Романтизму. Люди тієї доби – люди пози й довільної гри. На оголений простір стола, разом з колодою карт, покладено два пістолети. Удавано байдужою рукою, пальцями, що не тремтять, годилося вибрати один з них; не кваплячись, піднести його вгору, прикласти холодний отвір до скроні й натиснути. Що з того, якщо краплі крови забарвлять біле поле витягненої з колоди карт винової кралі?..»\nЧи ж не такий романтично піднесений, афектований, постійно націлений на ексцентричні вчинки граф Мархоцький, котрий створив подиву гідну Миньковецьку державу на Поділлі? Хоч і мініатюрну, а таки ж квазідержаву з багатьма її атрибутами. Наприкінці ХVІІІ століття він, правитель цієї карликової держави в складі Російської імперії, запроваджує там свої закони, привносячи в тихий плин провінційного життя яскраві релігійні свята (незрозуміло, якої конфесії), дух ентузіазму й поваги до людини.\nІгнатій Сцибор-Мархоцький видавався багатьом комічною фігурою (певно, саме таким він трохи й був, бо за ним аж забагато всяких ексцентричних епізодів), але, по-перше, він був добрим господарем – саме за його правління вбоге селище Миньківці перетворилося на заможне квітуче містечко. По-друге, він скасував у своїй державі панщину, запровадивши обов’язок селян платити чинш у розмірі трохи більше карбованця за тисячу квадратних саженів землі. На нього пішли війною всі навколишні поміщики: їхні кріпаки заздрили селянам Миньковецької держави й противилися поміщицькій сваволі.\nІ це – теж вплив Миньковецької держави, де Мархоцький заборонив селян називати хлопами, бидлом, хамами, як це було повсюдно нормою. Мархоцький намагався прищепити всім повагу до людини незалежно від її соціального статусу. Та ще й зібрався споруджувати в Миньківцях університет, щоб кожен бажаючий міг здобути там освіту. Броніслав Грищук у своєму романі-есе «Поділля – колиско і доле» докладно виписав десятиліття війни, що її вели з графом Мархоцьким тодішні польські поміщики.\nВражає й наводить на роздуми такий факт. Коли Мархоцького було черговий раз узято під варту, до імператора Миколи I в Петербург прийшло «всепідданійше прошеніє», підписане чи не всіма селянами і міщанами Миньковецької держави. Це була справжня сенсація. Владці імперії постійно одержували скарги селян на сваволю поміщиків. А тут – виступ на захист свого поміщика. Цар звелів відпустити Мархоцького з-під варти й провести додаткове розслідування, що, зрештою, довело несправедливість звинувачень правителя Миньковецької держави.\nОчевидно, сама епоха романтизму народжувала й формувала таких людей, як Ігнатій Мархоцький, який був тоді не сам такий у своєму роді. Були й інші романтичні лицарі, які не тільки шокували оточення своєю поведінкою, а й прагнули переробити світ, привносили в нього прекрасні ідеї.\nНесамовитий отаман Ревуха, він же Вацлав Ржевуський, описаний В. Домонтовичем, – теж яскраве уособлення індивіда цього часу, враженого романтичною афектацією. Все є в цьому житті: ексцентрика, екзотика (він арабізує глибинне подільське село, засипає пісками плодючі чорноземи, перетворюючи край на пустелю, намагається зробити з козацьких нащадків правдивих бедуїнів!), дивовижні одісеї (як гнаний жадобою пізнати людей на лоні природи Рене Шатобріан помандрував аж до ірокезів Америки, так Ржевуський вимандрував арабським світом); усе в цьому житті є гіперболізоване чи й гротескне, але незмінно оригінальне.\nВін прагнув примирити, поєднати, породичати між собою арабський Схід і Україну, навіть замахувався створити нову релігію. Його щодалі більше зносило до вкраїнського берега. Поет, художник, мислитель, він натхненно шукав першоелемент поезії. Романтики проголосили найбільшим поетом народ, а найвидатнішим поетичним твором – народну пісню. Англомовні поети шукали батьківщину поезії – слідом за Осіяном та Вальтером Скоттом – у Шотландії, а поляки Адам Міцкевич, Богдан Залеський, Тимко Падура, Северин Гощинський, Ревуха, Одинець – на Україні. В центрі всього була правітчизняна українська пісня й Україна як правітчизна поезії (В.Домонтович).\nГраф Ржевуський-Ревуха, який, окрім польської, мандруючи світами, вільно послуговувався французькою, арабською, відмовляється від них – тепер він говорить лише українською. Він напродив послідовний у своїй українізації – граф спростачився до рівня селянина. А тим, хто надсилає йому листи, звертаючися як до графа, відповідає: «Туткі в Савраню немає графів Ржевуських… Є тільки отаман Ревуха…»\nШляхта звинувачувала його, що він змужичів, здичавів. До нього вживали різноманітних засобів впливу, його навіть застерігав своїм рескриптом Микола I, який вимагав, щоб Ржевуський лишався тим, ким його офіційно зафіксовано в табелі про ранги, однак отаман Ревуха визначився раз і назавжди. Невідомо, які ще колізії його підстерігали б на його вкраїнському шляху, якби не раптова смерть. Коли вибухнуло польське повстання 1831 року, отаман Ревуха у простолюдинському вбранні повів на битву своїх козаків. У котромусь із боїв він тоді й загинув.\nВ’ячеслав Липинський, який присвятив себе служінню українській ідеї та вкраїнській історії і став ідеологом українського консерватизму та відомим політичним діячем, писав, що поляки на Правобережжі України складали три групи. Перша – лоялісти чи угодовці – підтримували російський царський трон. Друга – польські націоналісти – мала мету відновити Польську державу в передподілових межах. Третя група – українофіли, чимало з яких уписали свої імена в українську історію та культуру.\nТакі поляки, котрі народились і зросли на Україні, раптом із подивом озиралися довкола себе й бачили народ із такою драматичною та героїчною історією, бачили своєрідну культуру, чули величний епос, що лунав під рокіт бандур із уст кобзарів (хтось назвав їх українськими Гомерами). Епоха романтизму значно активізувала зацікавлення українською старовиною, захоплення нею, ба навіть щире прагнення породичатися з нею. Родовиті шляхтичі не тільки вбиралися в героїчні шати козацьких отаманів і гетьманів, не тільки набирали собі з українців воїнство за запорозьким взірцем, а й зчаста ідентифікували себе виклично, як для польського середовища.\nФеномен «української школи» в польській літературі – одна з яскравих сторінок цього процесу. Відомий українофіл і письменник Міхал Грабовський підкреслив один із епізодів «української школи»:\n«Троє наших українських поетів зобразили три цілком відмінні України. Гощинський – гайдамацьку Україну, Залеський – козацьку, а Мальчевський – польську, шляхетську Україну».\nВплив усіх цих творів – і не тільки цих – на українську літературу тільки починає осмислюватися. Володимир Гнатюк писав про віршовану повість «Канівський замок» Северина Гощинського як про попередника Шевченкових «Гайдамаків». Про це ж говорить Григорій Грабович, наголошуючи на тому, що Шевченкові «Гайдамаки» – найважливіша літературна реакція на «Канівський замок». А при тому він стверджує, що найбільший відгомін «Канівського замку»\n«зокрема й романтичного українофільства взагалі був відчутний у політичній сфері, а точніше – на терені політичної ідеології. Після невдалого польського повстання 1831 року емігрантська політична атмосфера породила ряд сміливих і несподіваних політичних концепцій».\nІ в цьому контексті дуже цікаво подивитися на вельми оригінальну життєву історію Міхала Чайковського. Це справді надзвичайно вдячна «модель» для історичного романіста.\nВласне, саме його життя сповнене духом авантурництва й дивовижних, почасти парадоксальних поворотів долі, – це вже гостросюжетний роман а ля Олександр Дюма. Не випадково ж до цієї постаті звертаються польські автори. Лисяк-Рудницкий згадує «Дивне життя Садика Паші» [Садик Паша – це Міхал Чайковський. – М.С.] Ядвіги Худзіковської, а також розлогу біографічну студію авторства Францішека Равіта-Гавронського. Чимало написано в Польщі й про літературну творчість Чайковського (незважаючи на своє бурхливе життя, він дивує ще й особливою творчою продуктивністю). Історики літератури цілком поважно трактують його роман «Вернигора», в якому відлунюються події гайдамацького повстання 1768 року.\nАвторський пафос твору продиктований ідеєю єдності українців і поляків для протистояння спільному ворогові – Російській імперії. Роман «Гетьман України» – це життя й боротьба Івана Виговського, близького Чайковському саме як співтворця Гадяцької унії.\nОтже, син київського городничого Станіслава й Петронеллі (в дівоцтві Глембоцької) Чайковських з’явився на світ 29 листопада 1804 року в селі Гальчинці побіля Бердичева на Житомирщині. Його родичі були посвоячені зі спадкоємцями гетьмана Івана Брюховецького. І Чайковський пишався цим фактом.\nХарактерно, що в школі в Бердичеві, окрім традиційного культивування французької мови, манер та військової підготовки (такий був ухил школи), панував дух козацької романтики. Про це сам Чайковський захоплено розповів у своїх спогадах. Не один він вийшов звідти романтичним козакофілом.\nЗавершивши навчання, Чайковський їде до Варшави, де опиняється в колі найвідоміших тоді польських аристократів. Тоді ж російський цар Микола І надає йому статус свого камер-юнкера. Його чекає перспективна кар’єра при царському дворі. Однак Чайковський стає в 1831 році в лави повстанців – він поручник волинської кавалерії Кароля Ружицького. Після поразки повстання разом із багатьма молодими людьми змушений емігрувати до Франції. Починається довгий період розлуки з рідною землею. Його життя стало нагадувати гостросюжетний роман. Не випадково ж воно й зацікавило романіста Івана Корсака.\nВажливим для зрозуміння поглядів і переконань Чайковського є такий факт. 1835 року під час історичного конгресу в Парижі він виступив із рефератом «Джерела та впливи козацької доби на півночі й сході». Він стверджував: козаччина – це не тільки воєнна звитяга й переможні баталії запорозьких лицарів, а й особлива культура, в якій таке важливе місце посідають народна поезія та кобзарство. Чайковський також наголошував, що народне живомов’я було основою тодішньої української літератури. Водночас із цим промовець наполягав: польський поет Богдан Залеський поклав початок оспівування козаччини й української теми взагалі в польській літературі, і це дало в ній голосне відлуння.\nЦя лекція, за словами І. Лисяка-Рудницького, дає концентроване вираження політичної ідеології Чайковського. Наголошуючи на тому, що Україна – досконале втілення справжнього слов’янського духу, він високо відгукується про козацьких гетьманів – і не тільки про Мазепу, який у Польщі не був одіозною постаттю, а й навіть про Богдана Хмельницького, що було вельми ризикованим для поляка, оскільки він наражався на гнів співвітчизників. Ось слова Чайковського про Хмельницького:\n«Своїм генієм цей чоловік заслуговує на звання героя козацтва. Але пам’ять про нього заплямувало велике безчестя: він віддав свою батьківщину московському цареві, відокремивши козаків від поляків, їхніх братів і природних союзників…»\nЧайковський був переконаний, що українська школа є не тільки в польській, а й навіть у російській літературі. І, як на найяскравішого її репрезентанта, вказував на Кондратія Рилєєва з його поемою про Андрія Войнаровського, з його цікавістю до української історії.\nДо речі, про літературу. Чайковський був талановитим прозаїком, майстром історичного жанру. За свідченнями літературознавців, його творами зачитувалися не менше, аніж романами популярного історичного романіста Юзефа Крашевського. Він був письменником у дусі Вальтера Скотта – його цікавили передовсім не конкретні постаті з історії, а вигадані персонажі, як писав Микола Рибак, «виідеалізовані ним особи отаманів або свавільних та відважних юнаків», повінчаних із Січчю.\n«Козацькими повістями» 1837 року започаткувалася його літературна біографія. Дивовижно продуктивний, він видавав книжку за книжкою. Можливо, найкраще з ним написаного – романи «Гетьман України» (про Івана Виговського) та «Вернигора» (про гайдамацьке повстання 1768 року); вважається, що саме «Вернигора» також належить до тієї лектури, яка інспірувала «Гайдамаки» Тараса Шевченка.\nВже коли в польській літературі з’явився Генрик Сенкевич, то всі історичні романісти – а з ними ж, звичайно, й Чайковський – були відсунуті на значно скромніші місця в історії письменства, вони помітно втратили популярність, а декого й узагалі майже забуто. Чайковський у Польщі відомий сьогодні переважно історикам літератури. Але в Україні цікаво було б перевидати для юнацтва його романи, в яких прославлено козацький орден.\nУ Парижі Міхал Чайковський одружився з француженкою Леонідою Габарет, яка народить йому чотирьох дітей, активно займається журналістикою. Здається, він утрапив саме в ту життєву колію, з якої вже не зверне до останніх своїх днів.\nТа йому судилося прожити ще одне життя. На той час Париж був центром польської еміграції. Кількість її наростала після невдалого повстання 1831 року. Провідником еміграції став князь Адам Чарторийський. У його просторому домі, що мав назву «Готель Лямбер», збиралися найвидатніші представники екзильного поляцтва. До речі, в «Готелі Лямбер» була велика бібліотека й тут тривалий час працював Адам Міцкевич.\nПолітична доктрина Адама Чарторийського полягала в тому, щоб підтримувати визвольний рух усіх слов’янських народів, що перебували в колоніальній залежності. У такий спосіб, вважав він, з’являться сприятливі обставини для здобуття незалежності Польщі. У гіпотетичних сюжетах Адама Чарторийського кульмінаційним спалахом цієї боротьби бачився похід західноєвропейських держав разом із Туреччиною проти Російської імперії – найголовнішого ворога Польщі.\nЧарторийський покладав великі надії на Чайковського. Освічений, кмітливий, добре вихований, хоробрий – справжня знахідка і для дипломатичних, і для воєнних справ. А його козакофільство й узагалі українолюбство, через які на Чайковського так злісно косував дехто з оточення Чарторийського, бачилися Чарторийському великим козирем у можливій визвольній війні – за Чайковським охоче підуть українські волонтери, як воно, зрештою, й сталося.\nЧарторийський веде дипломатичні інтриги з урядами Франції, Англії, Туреччини. Остання посідає в його планах чи не першорядне місце – у війнах із Туреччиною Росія загарбала турецькі землі. Турецький уряд охоче йде на діалог із провідником польської еміграції.\n1841 року до Стамбула відряджено Міхала Чайковського. Офіційна мета його місії – зовсім безневинна: історичні та етнографічні студії серед турецьких слов’ян, яких там дуже багато. Насправді ж історичний романіст Чайковський – політичний агент із надзвичайно серйозними завданнями. Він має бути не тільки інформатором про загострення турецькоросійських стосунків, не тільки всіма можливими способами активізувати те загострення, а й творити там військову формацію для майбутніх баталій.\nТак починається тридцятирічний період біографії Чайковського в Османській імперії. Все це докладно й цікаво описано в романі Івана Корсака. Він, власне, найбільше зосереджується на турецьких сторінках життєвої історії свого дивовижного героя. Турецька одіссея Чайковського, отамана Чайки, а згодом – Мегмета Садик паші – це багато тих епізодів, які Стефан Цвейг називав «зоряними часами людства». Користуючись також Цвейговою образною формулою, Чайковського можна зарахувати й до Цвейгових «Будівничих світу». Його смілива і яскрава візія вимальовувала привабливі для людей довкола нього картини майбутнього, зумовлювала беззастережну віру в його ідеї й вела за ним людей.\nВербувальна акція поміж задунайських запорожців не затяглася – Чайковський швидко створив зразковий козацький корпус. 0снову його склали некрасівці. Так іменували себе нащадки восьмитисячного козацького загону під орудою отамана Некраса, які на початку 18 століття перейшли під опіку кримського хана – васала турецького імператора. Турецький уряд активно сприяв Чайковському в його трудах. Йому вірить і майже приязниться до нього (наскільки це можливо в політиці і владі) верховний візир Решид Мустафа паша.\nОтаман Чайка (так тепер поіменовують поляка) посідає незвично високе як для чужинця становище у Високій Порті. Чайковський – не просто талановитий організатор козацького війська в Туреччині. Він налагоджує контакти з різними силами, що ведуть боротьбу проти Росії (навіть і з Шамілем на Кавказі). Він перебуває у плідному контакті з болгарами та румунами. (Не випадково згодом учені писатимуть навіть про вплив Чайковського на національне відродження Болгарії та Румунії; про це говорить у своєму дослідженні й І. Лисяк-Рудницький).\nЧайковський виклопотав дозвіл турецького уряду на заснування на Мармуровому морі польської колонії Адампіль (названо її так на честь натхненника й ідеолога еміграції Адама Чарторийського). Активними були контакти Чайковського і з балканськими лідерами, яких він утягує в сферу свого впливу.\nТа головне в планах Отамана Чайки – підняти повстання проти Росії безпосередньо в Україні, воднораз із цим притягнувши на свій бік донських та кубанських козаків. При спаласі воєнного конфлікту Туреччина – Росія Чайковський планував, що на чолі України постане гетьманський уряд. Гетьманом мав бути він. Подальший сценарій: очолене ним українське військо йде на визволення Польщі. Козацька дружина, сформована Чайковським у Туреччині, викликала подив і захват усіх, хто її бачив. Сам Міріміран Паша (козацький гетьман, як називали турки Чайковського) згодом писав у своїх спогадах про початки творення козацького війська:\n«Коли я побачив тих козаків, гордих молодців, зухвалих і правдивих воєнних чортів, здалося мені, що приснилася мені Запорозька Січ та острів Хортиця. І в цей момент я повірив, що срібний ангел, а особливо той білий козацький ангел, воскрес і підняв цю козацьку формацію на ноги, щоб показати світові, чим саме є ті козаки. А коли я ту сотню представив турецькому військовому міністрові Мегметові Алі паші, то він зі зворушенням довший час не міг прийти в себе і захоплено вигукнув: «Мені треба не тисячу, а десять тисяч таких козаків!» Потім Мегмет умовив султана побачити «те чудо». А коли султан став свідком просто шаленої бойової вправи козаків, він сказав: «Це справді скажені кіннотники!»\nТоді ж султан дозволив Чайковському взяти собі прапор, що належав гетьманові Петрові Дорошенку (зберігався він у грецькому екуменічному патріархаті в Царгороді). Автентичність його потвердили своїми підписами разом із патріархом дванадцять єпископів та архиєпископів, які входили до Святішого Синоду. Михайло Рибак описує той прапор, який\n«символізує збройне єднання християнства з ісламом. Вишивані емблеми на ньому становили комбінацію українських і турецьких державних знаків: трираменного східнього хреста і турецького півмісяця. Прапор складався з двох різнокольорових частин рівнобіжно до себе прикріплених. Це були поля: одне срібне, на якому яснів православний хрест, а на тлі другого, червоного поля, сяяв срібний півмісяць ісламу. Держак прапора закінчувався вгорі золотим православним хрестом, опертим на срібному півмісяці».\nЗа словами історика, від Дорошенка прапор перейшов до Мазепи, далі – до Орлика. Аж потім, перейшовши кількох кошових отаманів, прапор опинився в кошового Гладкого, а далі після битви за Сілістрію знамено зникло з козачих рук і незбагненним чином потрапило туди, де воно зберігалося аж до зустрічі з отаманом Чайкою.\nУ Туреччині з Чайковським відбулося дві події, які мали значення для всього його подальшого життя. Перша – зустріч із польською аристократкою, вдовою по російському вельможі Корсакову Людвікою Снядецькою. Чайковський чув легенди про їхнє з Юліушем Словацьким кохання. Тепер же – вона вільна. Поряд із ним. Вона була красунею, а Чайковський не був байдужим до жіночої краси. Чайковський був видатною людиною, а Снядецька, як і кожна нерядова жінка, мала інтуїтивне відчуття на видатних чоловіків, і не могла не захопитися ним. Вона не тільки стала його самовідданою референткою, а й допомагала Чайковському, мобілізувавши для цього всі свої широкі зв’язки.\nСучасники згадують, що Снядецька мала не тільки виняткову красу, благородні манери, а й напродив твердий характер. А ще – талант політика. Хоробрий, вольовий, з нападами романтичної гасконади, почасти неврівноважений Чайковський міг у пароксизмі гніву зіпсувати стосунки там, де псувати їх геть невигідно, Снядецька ж – домежно витримана, незворушно тактовна, надарована отим незбагненним жіночим майже рентгенічним баченням людей – була Чайковському в ролі політичного партнера дуже до пари, доповнюючи його всіма тими дорогоцінними якостями. Тому здавалося, що для їхнього альянсу немає неможливого.\nОтже, майже виняткова ситуація стосунків чоловіка й жінки: і коханці, і незамінні партнери. В одному з її листів є такі слова: «Тепер я для нього все. Жінка, друг, повірена і нянька». Очевидно, Чайковський почувався щасливим з того, що доля послала йому Снядецьку. Звичайно ж, у нього було немало заздрісників – саме через цю жінку – з-поміж чоловіків, які багато віддали б за те, щоб бути на його місці. Згодом зв’язок із Снядецькою інкримінуватимуть йому його недруги з оточення Чарторийського, виставляючи Чайковського як особу аморальну, що при живій дружині в Парижі волочився за відомою вдовою.\nДруга подія – прийняття ісламу. Міхал Чайковський, отаман Чайка, став тепер Мегметом Садиком. Тобто Мегметом Лояльним. Віднині він був османським службовцем у ранзі генерала. Головною причиною переходу католика Чайковського в іслам стало те, що російський уряд категорично вимагав у Туреччини його видати. В Росії насторожено спостерігали за бурхливою діяльністю отамана Чайки. Й почали ультимативно вимагати видати того, хто, на їхню гадку, відчутно ускладнює російсько-турецькі стосунки. Принагідно додавалося, що Чайковський – бунтівник, котрий ще не постав перед судом за участь у польському повстанні. Турецькі закони брали б Чайковського під свій захист, якби він був мусульманином і громадянином Туреччини, а в цьому статусі він беззахисний, бо він тут – чужинець.\nОкрім того перехід в іслам розв’язав би матримоніальні колізії Чайковського – католики не мають права на розлучення, а з мусульманина щодо кількох дружин не може бути жодного спиту. Моногамність – не для мусульман. Отже, Чайковський – уже мусульманин, який не підпадає під екстрадицію, та й проблема з Леонідою Габарет у такий спосіб майже перестала існувати. До речі, разом із Чайковським прийняла іслам ціла група його співвітчизників. Скажімо, один із його соратників – Йосиф Бем – став Мурад пашею. Тепер англійський амбасадор в Інстанбулі лорд Рекліфф утратив змогу вимагати на основі постанов Віденського конгресу 1815 року екстрадиції цих поляків.\nУ Кримську війну Чайковський вступив із прекрасно навченим та озброєним корпусом. Мовою його війська була українська, хоч, окрім українських козаків, там були й російські, а також болгари й дезертири з російської армії. Офіцери – переважно поляки, учасники повстання 1831 року. Неоднораз показав він себе в боях хоробрим і вмілим командиром. Його корпус блискавично взяв Бухарест. Чайковського було призначено його комендантом. Далі козаки здобули Варну, Ібраїлу, Рущук. Чайковський мріяв, що його військо нарешті ввійде в Україну, що стане там сигналом до антиросійського повстання. Відомий історик польської літератури Зигмунт Швейковський писав:\n«Чайковський завжди вважав себе поляком, але ідея незалежної Польщі без сумніву була для нього другорядною справою. У його свідомості вона нерозривно пов’язана з ідеєю вільної України, і без неї повністю втрачала для нього привабливість і сенс. Русь Чайковський уявляв собі під владою ідеалізованої Польщі. Влада, проте, обмежувалася польським королем, який був далеким повелителем для України. Провідною ідеєю Чайковського було воскресіння Запорозької Січі, старої козацької України, у тій самій формі й характері, що існували в добу польської незалежності (тобто за старої Речі Посполитої). Він вірив, що стара Україна була втіленням найвищих життєвих ідеалів, тому її воскресіння вважав справою не локального, а радше європейського і навіть світового значення… За цією «святою», за цією «божественною» Україною Чайковський тужив усе своє життя».\nАле воєнна програма Франції та Британії передбачала наступ у Криму. Дунайський фронт, де був зі своїми козаками Чайковський, просто згортався. Марними виявилися всі його плани й надії.\nУсе, що він робив, пішло прахом. Усе – в порожнечу. Всі його політичні ставки виявилися марними.\nІ. Лисяк-Рудницький пише, що польські історики «назагал оцінювали плани Чайковського як химеру, як дивну особисту фантазію». Він також далекий од думки вважати його діяльність зразком реальної політики. Та все ж «ті плани, можливо, мали більше підстав, аніж хотіли б визнати попередні дослідники». Історики дискутують: чи реально існувала в тодішній Україні база для того визвольного руху, який сподівався інспірувати своєю появою на чолі козацької дружини Чайковський?\nЧимало суперечок викликали згадки в мемуарах Чайковського про те, що буцімто він одержав 1853 року якийсь маніфест нелегального Комітету України і Бесарабії, що був адресований урядові Високої Порти. В тому документі недвозначно йшлося про готовність комітету підтримати турецьку інвазію в Україну та Бесарабію для унезалежнення від Росії. Більшість істориків вважає, що то – містифікація Чайковського, хоча він називав навіть імена людей, котрі підписали маніфест.\nІ сам І. Лисяк-Рудницький стверджував: ті люди – фікція, їх ніколи не існувало в природі. Однак професор Омелян Пріцак підтвердив реальність декого зі згаданих діячів. Навіть наголосив, що один із них – генерал Дабіжа – мав мазепинську орієнтацію, друкував статті в «Киевской старине». А саме генерал-майор, князь Дабіжа, за словами Чайковського, був головою Комітету України і Бесарабії. Отже, не все тут до кінця з’ясовано. Простір лишається не тільки для гіпотез, а й для емпірики. Можливо, знайдуться ще якісь документи про цей комітет і його епістолярний контакт із султанською канцелярією.\nЧайковський одержує звістку з Парижа: померла його офіційна в католицькому шлюбі дружина Леоніда Габарет. Видоросліли його діти від неї. Він має добрі стосунки з усіма. Не зважаючи на те, що екзильне поляцтво звинувачує його в усіх смертних гріхах, вони не відвернулися від нього. Один із синів навіть служив у його козацькому корпусі.\nСитуація Чайковського в польському таборі напружена й хистка. Постійних нападок – за спогадами самого Чайковського – він зазнав за своє послідовне українофільство, а особливо ж за підтримку проекту автономної козацької гетьманської держави України як васала Оттоманської Порти. Це було повернення до тих прав і прерогатив, які надавала Туреччина гетьманам Петрові Дорошенку, Іванові Мазепі, Пилипові Орлику. Якщо конфедерацію гетьманської України й Польщі опоненти Чайковського ще сяк-так приймали і сприймали, то цього – ні. Категорично. Відірвати Україну від Росії не для Польщі, а для того, щоб віддати її під протекторат Порти? Туреччина – сюзерен України? Ніколи, нізащо!\nЗрештою, чи не від перших його днів у столиці Туреччини пішли злісні нашепти на нього князеві Чарторийському. Зазнав отаман Чайка і найнеймовірніших наклепів і найбрудніших інсинуацій. Цим завжди нестримно грішить будь-яке політичне середовище, а особливо ж – еміграція, де сам грунт жорсткої конкуренції за лідерство й за «хлібні» місця фаворитів завжди активізує ось такі неблагородні прийоми зведення порахунків. Чайковського навіть мали відстороняти від командування корпусом – стільки непростимих гріхів навішав на нього родич Чарторийського Володислав Замойський.\nДобре, що для перевірки всіх звинувачень із «Готелю Лямбер» до Туреччини відрядили доброго приятеля Чайковського Адама Міцкевича, який своїм авторитетом оборонив отамана Чайку. До речі, поет навіть записався до корпусу Чайковського. Його занесли до реєстру журилівської сотні, де командиром був онук отамана Ляха, що протягом тридцяти літ виконував обов’язки тутешнього кошового.\nМіцкевичу приписують такі слова, мовлені після аналізу колізії Чайковський – Замойський:\n«В 1831 році ми боролися за дотримання конституції, але сьогодні треба боротися за Польщу. Всі поляки повинні бути вояками, а всі русини повинні бути, як за часів Хмельницького, козаками».\nМовляв, це справді втілено в реальність тут, у Туреччині, під орудою Міхала Чайковського.\nПісля наглої смерті Міцкевича від холери (це сталося в Константинополі) отаман Чайка втратив свого послідовного оборонця. Йому знову отруювали існування тими ж випробуваними способами. А після закінчення Кримської війни, коли в екзильному польському таборі запанувало розчарування, Чайковського почали буквально цькувати.\nУ цей час він втрачає Людвіку й лишається в життєвій ролі, до якої він не готовий: самотній. Йому – шістдесят два. Його опосідає депресія. Згодом у своїх мемуарах він наводить такі подробиці:\n«Князь Адам Чарторийський і гр. Володислав Замойський допрошувалися у французького короля Наполеона III та англійської королеви Вікторії, щоб питання відновлення самостійності Польщі впровадити на тій Паризькій конференції, яка передувала мирному договорові з 1856 року. Але старання їхні були безуспішні…»\nМіністром закордонних справ у Наполеона III був поляк Александр Валевський, учасник листопадового повстання 1831 року. Як пише Чайковський, коли до Валевського звернулася польська депутація з тим самим польським питанням, міністр відповів:\n«Чайковський зумів корогви польську і козацьку поставити поруч себе проти Росії. Польська аристократія й демократія відреклися тих корогов, а також відреклися Чайковського. Тому він мусив перейняти чисто козацьку назву й прапор. Ваші легіони не брали участі ані в одній битві, спокійно вживаючи в підпіллі гроші коаліції. Натомість Чайковський, якби він зажадав, щоб ми зайнялися козацькою справою на конференціях, мав би до цього більше права, ніж ви, панове! А за ваші дії в тій війні Росія має вас лиш відповідно винагородити. А імператор [Наполеон ІII. – М.С.] уже втомився будити народ, який хоче спати».\nВід себе Чайковський додає: ці діячі «польську справу занедбали через уроєний страх перед православ’ям і перед свободою народу!»\nЛегіон Чайковського було демобілізовано, а його самого вповноважили оберігати з невеликим загоном південні кордони Туреччини. Але така роль його зовсім не цікавила, оскільки він був створений зовсім для іншого. Самотність кинула Чайковського в обійми молодої грекині Терези Теоскольо, яка почала активно намовляти його повернутися в Росію. А тут ще й російський амбасадор у Туреччині Ніколай Ігнатьєв, що часто гостював у Теоскольо, щосили агітував Чайковського: цар амністує його й поверне йому всі маєтки, справа боротьби за польську незалежність, яку він носить у душі, – безнадійна. Амбасадорові було принципово важливим умовити Чайковського – за ним додому могли потягтися й інші зневірені й розчаровані поляки.\nЧайковський виразно бачив, що найближчими десятиліттями в Європі неможлива потужна антиросійська коаліція. В Європі починала домінувати Німеччина, посилена альянсом із Росією. Як стверджує Лисяк-Рудницький, Чайковський завжди мав антинімецькі настрої. В Німеччині він убачав тотальну тевтонську загрозу слов’янству. Надії на оборону слов’янства від тевтонської інвазії Чайковський пов’язував із Росією. Цим також продиктована його переоцінка цінностей. Він згоден просити помилування в Олександра II. Ось такий несподіваний поворот.\nЧайковському – шістдесят шість. Разом із Терезою він прибув до Києва. Але тутешні поляки ігнорують його й підкреслено дистанціюються від нього. Він пише мемуари. 1877 року розпочинається нова турецько-російська війна. З Туреччини приходить наказ повернутися на військову службу. Він відмовляється. Його позбавляють статусу високооплачуваного військового пенсіонера. Але він не бідує. Йому надано фінансову підтримку від імператора Олександра II. Теоскольо народжує йому доньку. Хрещеним батьком через свого представника став російський імператор. Хрестили дитину, звичайно, в православнім обряді. Мусульманин Садик паша перейшов у православ’я. І це був ще один його непростимий гріх перед співвітчизниками.\nЖиття чоловіка похилого віку з молодою дружиною – це щоразу аж надто специфічна тема й закручений сюжет із багатьма невідомими. Мав перейти через нього й Чайковський. Він ще тримався, доки поряд із ним був його відданий ад’ютант Морозович. Але коли того не стало, Чайковський відчув: у нього вже немає сил жити далі. І він наклав на себе руки.\nЗа свідченнями сучасників, то були величні похорони.\nАле в останню дорогу його не проводжав жодний поляк. Сьогодні в це важко повірити, але це – факт.\nМов археолог, що бережно збирає матеріальні сліди далекого минулого, складає докупи факти цього вулканічного життя письменник Іван Корсак. З реставраторською обережністю відновлює духовний образ Чайковського і канву його життя. Дає свою логічно обгрунтовану версію подій та вчинків свого героя. Пропонує читачеві разом із автором осмислювати все, що робив, думав і казав його герой.\nЙого Чайковський переконує читачів у своїй достеменності – від його фізичної подоби й до думок, почуттів та настроїв. Автор роману зумів також лаконічними, але місткими мазками змалювати широкий історичний контекст. І саме завдяки тому герой постає не в історико-політичному вакуумі, а в живих зв’язках зі своїм часом, у напрузі характерних для епохи і його вдачі конфліктів.\nОдне слово, портрет «уписано» в широку панораму. Автор гармонійно врівноважує загальне й індивідуально-конкретне. Маємо всі підстави для твердження: Іван Корсак написав справді важливий і художньо повноцінний історичний твір.\nРоман про беззаперечно видатну людину з польської та української історії.\nПро поляка з українською групою крові.\nСтаття опублікована дя післямова до видання: Корсак Іван Отаман Чайка : іст. роман. – К.: Ярославів Вал, 2010 р.\nМихайло Слабошпицький – Поляк з українською групою крові\nМодифіковано : 6.01.2022


SIC GROUP ініціювала видання книги «Довгий шлях до свободи»\n5 грудня, на роковини смерті Нельсона Мандели, у Києві стартує всеукраїнський презентаційний тур українського перекладу автобіографії Нельсона Мандели «Довгий шлях до свободи». Презентуватимуть Геннадій Друзенко, Олексій Гончарук. До виступу запрошена політтехнолог SIC Group Катерина Одарченко, що буда у складі ініціативної групи.\nЗа відгуками літературних критиків, книга є інструкцією, яку слід прочитати кожній живій душі; серйозною розповіддю про життєвий шлях і справу життя, чудовим розкриттям внутрішнього світу чоловіка, який у своїй країні став поєднанням Вашингтона, Лінкольна й Ганді в одній особі.\nПрезентація книги відбудеться 5 грудня о 18:00 у клубі «Наш Формат» за адресою пров. Бєлінського, 5. Запрошуємо на презентацію в Києві та інших містах України (7 грудня м. Суми, 8 грудня м. Харків, 9 грудня м. Дніпропетровськ, 10 грудня м. Одеса, 11 грудня м. Кам’янець-Подільський, 12 грудня м. Луцьк, 13 грудня м. Львів).


До 80 авто за годину обіцяють пропускати прикордонники на кордоні\nЛише кожна десята людина, яка перетинає державний кордон в пункті пропуску «Шегині-Медика», відвідує Україну в туристичних чи бізнес-справах.\nПро це повідомив начальник Мостиського прикордонного загону, підполковник Олександр Крук під час прес-конференції сьогодні, передає кореспондент Вголосу.\nПідполковник зазначив, що із 5 тис. осіб, які перетинають за добу кордон у «Шегинях», лише 500 відвідують Україну у туристичних чи бізнес-справах, а решту є учасником малого прикордонного руху.\nНачальник Мостиського прикордонного загону розповів, що учасники малого прикордонного руху перетинають кордон по кілька разів на день. Крім того, часто вони перевозять через «зелений коридор» речі та товари, які потребують декларування.\nОлександр Крук додав, що черги у пунктах пропуску утворюються не лише через суб’єктивні, але й об’єктивні чинники.\n«До прикладу, пункт пропуску «Шегині» збудували ще в радянські часи, в 57-му році. Остання його реконструкція була у 1980 році, коли проходила Олімпіада. Безумовно, пасажиропотік, який був 20 років тому, і сьогоднішня кількість людей, які перетинають кордон, сильно відрізняються. Відповідно пункт пропуску потребує реконструкції, заміни окремих деталей», – пояснив Олександр Крук.\nВін додав, що для того, аби уникнути черг на митниці під час Євро-2012 українські та польські прикордонники готові пропускати через «зелений коридор» 70-80 машин за годину. Крім того, у пунктах пропуску створили «євро коридори», по яких будуть переміщатися вболівальники без товарів та вантажів\nніхтоА ще треба каааву попити і ще щось...


Онопенко не вірить, що судді відправлять його у відставку - новости Украины, Політика - LIGA.net\nОнопенко не вірить, що судді відправлять його у відставку\nГлава Верховного Суду України Василь Онопенко вважає, що пленум суду не прийме його відставки 11 березня. "Я думаю, що не набереться необхідна кількість голосів за мою відставку. Питання адже не про мене, а про незалежність судової системи в Україні", - сказав В.Онопенко газеті "Kyiv Post".\nВ.Онопенко передбачив, що менше половини з 49 суддів підтримають його відставку, яку ініціювали 19 суддів того ж суду.\nНагадаємо, вчора судді Верховного Суду підготували подання про висловлення недовіри глави суду В.Онопенку. Під документом підписалися 19 з 49-ти суддів, які реалізовували надане їм під час судової реформи право висловлення недовіри В.Онопенка.\n"Замість вирішення основних проблем у сфері судоустрою, діяльність глави Верховного Суду мала переважно політичний характер, що призвело до політизації Верховного Суду в очах вищих посадових осіб держави і, на наш погляд, спонукало суб'єктів законодавчої ініціативи до ініціювання зазначених законодавчих змін", - заявили судді.\nДокумент має бути розглянутий на пленумі Верховного Суду в п'ятницю, 11 березня.\nВ.Онопенко очолює Верховний Суд України з вересня 2006 року. Інформація про його можливу відставку шляхом висловлення йому недовіри пленумом ВР з'явилася у кінці лютого. Джерело у Верховному Суді заявило газеті "Коммерсант", що суддів ВР ніби викликали на "співбесіду" до Адміністрації Президента. "В обмін на голосування за висловлення недовіри Онопенку обіцяли посаду заступника голови Верховного Суду", - повідомило джерело.\nВасиль Онопенко: біографія та добірка новин>>>


Рівненщина однією з перших в Україні виходить на китайський туристичний ринок\nРівненщина однією з перших в Україні виходить на китайський туристичний ринок\nвівторок, 15 січня 2019 22:14\nОсобливо китайців цікавить клеванський Тунель кохання\nБуклети «Рівненщина туристична» переклали китайською і навесні інформаційні матеріали представлять на виставці у Китаї. Про це розповіла заступник начальника управління культури і туризму Рівненської облдержадміністрації Ярослава Гаврилова, інформує прес-служба ОДА.\n- До програм, які організовують міжнародні туроператори, входить Рівненська область. Туристи з Китаю цікавляться нашими туристичними об’єктами, особливо Тунелем кохання. Тому і є попит на інформацію саме китайською мовою. До того ж, у нас є ще багато інших туристичних родзинок. Тому сподіваємося, що така друкована продукція допоможе підвищити рівень впізнаваності та популяризує область на виставках за кордоном.\nЗа її словами, Рівненщина – одна з перших областей, яка виходить на китайський туристичний ринок. Найближчим часом інформаційні матеріали представлять на виставці ITB China 2019, що проходитиме у Китаї навесні.\nУ буклетах зображено понад 30 різних туристичних об’єктів Рівненщини. Серед них Тараканівський форт, Дубенський, Острозький, Клеванський, Новомалинський замки, Поле Берестецької битви, Юзефінський дуб та інші.\nАвтором малюнків для буклета став рівненський художник Олексій Огонь. Переклад на китайську зробив Інститут Конфуція при КНУ імені Тараса Шевченка.\nТеги: Туризм, Рівненщина туристична


Тернопільські сестри-близнючки мріють підкорити співочий олімп | Новини\nТернопільські сестри-близнючки мріють підкорити співочий олімп\n12:15, 13 жовтня 2011 р.\nВони розуміють один одного з півслова. Такі схожі, але різні особистості. Близнюки – це саме ті люди, які живуть поряд із власним «відображенням». Зазвичай вони дуже креативні та творчі. Серед українських зірок є чимало близнюків. Наприклад, письменники та видавці брати Капранови, сестри Опанасюк з дуету «Анна-Марія», акробати Данило та Ілля Страхови, які стали відомим завдяки шоу «Україна має талант»…\nДо списку талановитих близнюків можна зарахувати й молодих тернопільських виконавиць Олену та Євгенію Нікітюк. Незважаючи на молодий вік, сестри вже давно поринули в океан творчості. У школі, зізнаються, були хуліганками, в інституті – старанними студентками. А нині, крім вокалу, дівчата ще й пишуть чудові вірші та гарно малюють, пише "Свобода".\n«У дитинстві нас часто плутали, навіть батько, – згадує Олена. – Щоправда, своєю схожістю ми майже ніколи не користувалися. До сьомого класу нас взагалі неможливо було відрізнити, вчителі завжди плутали наші імена. Нас це дратувало, тому викликало своєрідний бунт. Ми почали носити різні стрижки: я зробила собі коротке «каре», а Женя мала довге волосся. Ми навіть, записались у різні групи іноземних мов. Я вивчала французьку, сестра надала перевагу німецькій. Таким чином ми демонстрували, що ми не одна людина, у нас різні інтереси».\nПопри прагнення дівчат підкреслити власну індивідуальність, у них обох було спільне захоплення – музика. Все почалося зі шкільного хору, саме він привив сестрам любов до пісні. Згодом вони створили власний гурт разом з іншими сестрами – Лілею та Людою Гуцалюк. Групу назвали «Метаморфоза», тобто «перевтілення», адже молоді виконавиці планували співати пісні різних напрямків. Однак після довгих вагань вони все-таки надали перевагу ліричній музиці про кохання.\n«Ми часто репетирували після уроків на вулицях Тернополя, – розповідає Женя. – Бувало, навіть втікали з уроків заради творчості. Тексти пісень полилися рікою і ми вирішили, що це наш шанс».\nПісля запису кількох треків гурт вирішив випробувати долю на телевізійному шоу «Крок до зірок». Вони успішно пройшли відбірковий тур у Палаці культури «Березіль» і вже за два місяці вирушили на зйомки. І хоч не стали призерами, це залишило багато приємних спогадів у пам’яті дівчат. Також гурт «Метаморфоза» брав участь у конкурсі молодих виконавців, який організувало «Радіо ТОН». Серед великої кількості претендентів гурту вдалось вибороти перемогу у номінації «Відкриття року». Разом з ними у цьому конкурсі виступав ще один видатний тернопільський гурт «С.К.А.Й», котрий одержав тоді першу премію.\n«Важливе місце у нашій творчості відіграв Тернопільський економічний університет, де ми навчалися, – зауважує Олена. – Ми брали участь у конкурсі «Студентська Ліра» та багатьох інших цікавих заходах, які влаштовували у виші. Нам пощастило, бо куратор нашої навчальної групи завжди підтримувала нас».\nНезважаючи на активну діяльність «Метаморфози», гурт все ж таки розпався. Деякий час дівчата перебували в періоді затишшя. Але нині знову взялися за творчість.\n«Ми вирішили повернутися до співочої кар’єри, – додає Женя. – За цей період назбиралось багато хороших пісень, якими хотілось би поділитись із публікою. Це ще один шанс випробувати долю. Зараз ретельніше працюємо над репертуаром. Це буде спів у різних напрямках та різними мовами – англійською, російською, французькою і, звичайно, рідною українською».\nНевдовзі дівчата планують запис дебютної пісні «When you». Це перша у їхній творчості композиція про взаємне кохання. І, як зауважують, сподіваються, що не остання.\nНа запитання про мрії сестри відповідають, що понад усе прагнуть підкорити співочий олімп. Хочеться вірити, що їм підкоряться усі вершини! Адже у них не лише «подвійний» талант, а й завжди поруч є близька людина, якій можна вірити, як самій собі…


9 травня на Сумщині рвалися снаряди | Соціальне Телебачення Сумщини\n9 травня на Сумщині рвалися снаряди\n11:43 / 10 мая\n9 травня піротехнічною групою Міжрегіонального центру швидкого реагування Державної служби України з надзвичайних ситуацій (м. Ромни) знешкоджено ручну гранату Ф-1 та 76-мм артилерійський снаряд. Вибухонебезпечні предмети були виявлені у Великописарівському та Охтирському районах.\nТак, об 11:00 Роменські піротехніки знищили у спеціально відведеному місці гранату Ф-1. Її напередодні виявили у с. Братениця Великописарівського району, на відстані 1 км від житлових будинків.\nТого ж дня о 17:00 піротехніки Державної служби з надзвичайних ситуацій знешкодили шляхом підриву 76-мм артснаряд. Він був знайдений місцевими мешканцями на лузі поблизу житлових будинків с. Бугрувате Охтирського району.\nРятувальники наголошують, що боєприпаси вкрай небезпечні. Натрапити на них можна в різних місцях. Тому в таких випадках необхідно бути обережними та негайно повідомити про знахідку на лінію екстреного виклику за номером «101».


В Ужгороді почали продавати перші підсніжники, - ЗМІ | Голос Карпат\nВ Ужгороді почали продавати перші підсніжники, - ЗМІ\n(not set) uliytest 01.02.2018 14:17 Бізнес\n31 січня, незважаючи на те, що на календарі ще зима, біля пішохідного мосту можна було купити перші провісники весни.\nДе о цій порі вони вже почали цвісти, продавчиня не сказала, повідомила тільки, що назбирали їх діти далеко у лісі.\nКоштував такий букетик 20 гривень. Купували їх ужгородці охоче, повідомив журналіст закарпатської газети «НЕДІЛЯ».\nОскільки квіти були дуже маленькими (всього 8-10 сантиметрів у довжину), захотілося перевірити, чи це справді підсніжники. Розмотати букетик виявилося справою непростою. Спочатку квіти було обв’язано ниткою, далі – до них прив’язано самшит, потім знову обкручено ниткою, а відтак – прикрашено хвойними гілочками, знову перев’язано, після чого довелося ще раз наштовхнутися на шар ялинкових віток і ще на шар ниток. Загалом процедура зайняла хвилин 20.\nТак, 20 маленьких квіточок дійсно – підсніжники, але, очевидно, їм зараз іще дуже не вистачає тепла та сонця.\nУ той же час хочеться нагадати, що підсніжники є червонокнижними рослинами і зривати їх заборонено. Але на Закарпатті квіти ростуть прямо на городах людей. Тому продавці кажуть, що нічого не порушують, торгують лише тим, що їм подарувала сама природа.\nНагадаємо, на Тячівщині вже квітують первоцвіти.


Кінцю світу передуватиме всесвітній потоп\nБолее вірогідною причиною настання можливого кінця світу його дослідники вважають виникнення повені або руйнівного цунамі. Як бути, якщо 21 грудня поточного року, людям доведеться насправді зіткнутися з лютою водною стихією і планету чекає другий потоп? Катастрофа, як вважають багато фахівців, буде неймовірних масштабів, тому навіть якщо не все життя загине на Землі, то видова чисельність скоротиться в значній степені.\nЧто ж насправді може відбутися 21 грудня 2012? Прогнози багатьох вчених і статистів вельми несприятливі. За відомостями експертів, на частку лих викликаних стихією води тільки в 2011 році припало близько 80% від загальної суми збитків. Якщо говорити про конкретні цифри, то на торішній доповіді фахівцями UNISDR, займаються боротьбою з наслідками від природних катастроф була озвучена сума 400 млрд. доларів.\nУже можна уявити, що відбудеться 21 грудня, якщо сільние урагани, цунамі і повені обрушаться раптово на кілька ключових регіонів. Сьогодні можна стверджувати, що рекорди минулого року на всі 100% побиті. Одні тільки цунамі, що обрушилися на береги континенту Америки, принесли збитків на суму, розмір якої перевищує 200 млрд. доларів.\nОт водної стихії цього року постраждали також і деякі країни СНД. Повінь, що трапилося в Краснодарському краї в липні цього року, забрала життя десятки людей і знищило майже повністю всю інфраструктуру на території, перевищує 20 км., що істотно ускладнило роботу волонтерів і спасателей.\nЧто тут говорити, якщо скоро піде під воду вся Венеція. Екологи сильно стурбовані глобальним потепленіем, оскільки рівень води продовжує стрімко расті.\nТак що, біди вже не минути, якщо почнеться потоп. Попередній досвід показує - люди безсилі проти матінки-природи. Людство з водною стихією ще не вміє боротися.\nФранцузское уряд вирішив до гори Бугараж терміново закрити доступ, оскільки вона вважається послідовниками теорії кінця світу найбільш безпечним місцем на планеті. Це пов'язано з тим, що туди напередодні грудня хлинув величезний потік туристів і журналістів. За календарем майя, 21 грудня поточного року має завершитися Великий Цикл. Легендарний календар поділений, як відомо, на кілька циклів, розділених у свою чергу на 400-річні періоди з назвами b "ak" tun.\nПарад планет 21 грудня 2012 чи провісник кінця света\nВ кінці поточного року 21 грудня пройде парад планет, який, можливо, стане передвісником очікуваного багатьма кінця світу. В Інтернеті ця животрепетна тема стала найбільш обговорюваною. Багатьом відомо, що всі планети Сонячної системи вишикуються в один довгий ряд. Деякі схильні вірити, що в параді планет 21 грудня будуть брати участь тільки планети, розташовані близько від Землі, а також кілька небесних тел.\nрусская версия: Концу света будет предшествовать всемирный потоп


Програмний продукт NAKIVO Backup & Replication – www.peterson.com.ua\n06 Червня 2017 admin Коментарів немає\nПрограмний продукт NAKIVO Backup & Replication\nОдин з головних пріоритетів кожної компанії – це захист даних. Хочемо запропонувати Вам цікавий програмний продукт NAKIVO Backup & Replication. Це рішення для резервного копіювання, реплікації та відновлення віртуальних машин VMware та Hyper-V.\nКомпанія NAKIVO Backup & Replication з’явилась відносно недавно – в 2012 році, при цьому розробники змогли створити конкурентоспроможне рішення з багатим функціоналом та з кращою ціною на ринку. NAKIVO Backup & Replication орієнтований як на малий і середній бізнес, так і на великі компанії, провайдерів.\nНайпростіший спосіб розгорнути у себе цей продукт за допомогою готового Virtual Appliance, який надає повний функціонал на протязі 15 днів.\nТакож підтримується встановлення на Windows, Linux, QNAP, Synology та Western Digital NAS.\nЗавданя резервного копіювання створюються за допомогою простого майстра в чотири кроки. При першому запуску завдання створюється повна копія віртуальної машини (VM), в подальшому у сховище відправляються тільки змінені дані, що значно прискорює роботу.\nДля визначення змінених блоків використовується технологія VMware Changed Block Tracking (CBT). Для забезпечення цілісності даних використовується режим Application Awareness, підтримуються такі програми як Exchange Server, Active Directory, MS SQL, SharePoint, Oracle та інші. Також передбачена можливість видалення лог-файлів транзакцій Exchange Server, які з часом можуть займати значне місце на диску.\nПісля кожного запуску завдання створюються точки відновлення. NAKIVO Backup & Replication дозволяє зберігати до 1000 точок відновлення для кожної копії ВМ. Схема ротації «дід-батько-син» (GFS) дозволяє планувати зберігання контрольних точок відновлення з будь-якого часового періоду.\nРезервне копіювання може здійснюватися як в локальне, так і віддалене сховище (через WAN). Також реалізовано резервне копіювання безпосередньо в хмару Amazon.\nРеалізована відправка звітів на e-mail про стан ВМ, модулів NAKIVO Backup & Replication та завданнях резервного копіювання і реплікації. Також можна створити докладний звіт, що генерується у PDF.\nNAKIVO Backup & Replication складається з трьох програмних модулів: Director (управління і веб-інтерфейс), Transporter (виконання завдань) і Backup Repository (сховище).\n– Модуль Director надає веб-інтерфейс, проводить інвентаризацію віртуальної інфраструктури та керує модулями Transporter і Backup Repository.\n– Модуль Transporter використовується для безпосереднього виконання робіт щодо створення резервної копії, реплікації та відновлення даних. Він також виконує функції стиснення, дедуплікаціі та шифрування. Використання додаткових модулів Transporter в великих мережах дозволяє розподілити навантаження та оптимізувати мережевий трафік, щоб не виходити за рамки бекапного вікна. При цьому передачу даних між двома модулями Transporter, можна стискати та шифрувати на базі стандарту AES 256.\n– Модуль Backup Repository може вмістити до 128 ТБ стиснутих та дедуплікованих даних. Для сховища може використовуватися папка CIFS, локальні папки в системі, де встановлено Transporter, або каталог, змонтований безпосередньо на Transporter (NFS, NAS або SAN). Підтримується технологія Disk-to-Disk-to-Tape (D2D2T) для архівного зберігання інформації на стрічку.\nПродукт ліцензується на фізичні процесори сервера, для якого планується здійснювати резервне копіювання або реплікацію. Цільовий сервер, на який проводиться відновлення або реплікація, ліцензувати не потрібно.\nІснує декілька рівнів ліцензії: Pro Essentials, Enterprise Essentials, Pro, Enterprise та Free Edition. Essentials розраховані на невеликі організації і обмежують кількість процесорних ліцензій на організацію (максимально 6). Версії Enterprise додатково підтримують multi-tenancy, сервіс самообслуговування, можливість делегування ліцензії, локальне адміністрування для віддалених офісів і HTTP API для автоматизації.\nКрім безстрокової ліцензії, можлива річна підписка.\nВерсія Free надається безкоштовно і сама по собі цікава тим, що на відміну від аналогів, які або менш зручні у користуванні, або не мають частини корисних функцій, надає всі можливості Pro Esentials і дуже проста у використанні. Обмеження тільки в підтримці максимально двох віртуальних машин.\nПроведене нами тестування NAKIVO Backup & Replication показало, що продукт є простим в розгортанні та використанні, є високопродуктивним та надійним рішенням для резервного копіювання, реплікації та відновлення даних ВМ VMware.\nПридбати даний продукт Ви з можете в офіційного партнера NAKIVO – компанії Петерсон Системи.\nТакож ми зможемо допомогти Вам різносторонніми консультаціями та безкоштовним впровадженням.\nДодаткова інформація на офіційному сайті https://www.nakivo.com