СВІТОВІ НОВИНИ - 31.10.2018 » Южная волна ТВ\nЮжная волна ТВ » Новости » Мир » СВІТОВІ НОВИНИ - 31.10.2018\nОГЛЯД СВІТОВИХ ПОДІЙ - 31.10.2018:\nРФ: "Вибух в Архангельську - теракт\nУ російському Архангельську одна людина загинула, троє інших поранені і госпіталізовані в результаті вибуху у будівлі обласного управління ФСБ. Про це повідомляє ТАСС з посиланням на губернатора краю. Відомо, що вибух стався всередині будівлі, між першим та другим поверхом. Жертвою виявився 17-річний хлопець, який, за попередніми висновками, саме й заклав вибухівку. На місці працювали екстрені служби і співробітники прокуратури. Територія була перекрита, з будівлі усіх евакуювали. Посилені заходи безпеки в громадських місцях. Причини того, що сталося встановлюються. Слідчий комітет РФ вже заявив, що вибух в Архангельську скоріш за все це теракт.\nСША: Дональд Трамп відвідав синагогу в Пітсбурзі\nПрезидент США Дональд Трамп відвідав синагогу в Пітсбурзі, де проходили траурні церемонії в пам'яті про загиблих у теракті. Разом з Трампом і першою леді на церемонії були присутні дочка Іванка і зять Джаред Кушнер, а також члени адміністрації, що мають єврейські коріння. У складі делегації був і посол Ізраїлю в США. Біля будівлі синагоги зібралися протестуючі, невдоволені візитом високоповажних осіб. Нагадаємо, під час стрільби в синагозі Пітсбурга загинули 11 чоловік, сам нападни здався поліції. Свої дії він пояснив антисемітськими поглядами.\nШВЕЙЦАРІЯ: Форум "Кран-Монтана"\nШвейцарія залишається країною, в якій найчастіше обговорюються питання світової політики. В сучасному світоустрої тріщини починають проявлятися всюди. Цьому питанню присвячена 20-а сесія Форуму "Кран-Монтана". Сотні впливових політиків, бізнесменів, представників міжнародних організацій з'їхалися до швейцарської Женеви для обговорення ситуації у світі. На форумі побувала і екс прем'єр-міністр України Юлія Тимошенко. Політик відмітила, що в умовах, коли стосунки між країнами стають усе більш складними, є ризик виникнення прихованих конфліктів.\nАВСТРІЯ: Відень не підпише пакт ООН про міграцію\nУряд Австрії не підписуватиме Всесвітній пакт ООН про міграцію. За словами канцлера Себастьяна Курца, положення цього договору погрожують національному суверенітету Австрії. Цей пакт має бути підписаний за підсумками міжурядової конференції, яка запланована на 10-11 грудня в Маракеші. Документ покликаний забезпечити захист прав мігрантів і підвищити доступність шляхів регулярної міграції. На думку австрійського уряду, в угоді відбувається розмивання відмінності між легальною і нелегальною міграцією. Формально пакт не є таким, що юридично зобов'язує до чогось, але його текст використовує такі терміни як "зобов'язання" і "контроль" над виконанням.\nНІМЕЧЧИНА: Політика незмінна\nПерестановки в партійному керівництві ХДС ніяк не повинні вплинути на зовнішню політику Німеччини. Про це Ангела Меркель заявила на саміті з питань розвитку країн Африки. Нагадаємо, канцлер ФРН підтвердила, що в грудні покине пост глави своєї партії, а надалі не претендуватиме і на переобрання керівником кабінету міністрів. Нинішній термін її повноважень збігає в 2021 році. Меркель підкреслила, що після відходу не збирається ставати парламентарем і взагалі обіймати будь-які політичні посади. На таке рішення її штовхнули результати фактично провальних для ХДС регіональних виборів. Рейтинг партії досяг рекордно низьких показників.\nІНДІЯ: Найвища статуя у світі\nНайвищу статую у світі, що зображує одного з батьків-засновників Індії Сардара Валлабхбай Пателя відкрив прем'єр-міністр країни Індії Нарендра Моді у своєму рідному штаті Гуджарат. Сардар Патель, якого прозвали "Залізною людиною", зіграв важливу роль в інтеграції майже 500 князівств після надбання незалежності. Статуя заввишки 240 м, зроблена із заліза і бронзи, і в два рази вище за американську статую Свободи. Її створення обійшлося бюджету в 420 мільйонів доларів. Статуя стане найвищою у світі, побивши колишній рекорд статуї Будди у Весняному Храму в Китаї, висота якої - 153 метри.\nІТАЛІЯ: … А піца за розкладом\nПовінь повінню, а обід за розкладом. Найсильніша за останній десяток років повінь не заважає венеціанським ресторанам обслуговувати клієнтів. До повеней у Венеції звикли, і тому система, загалом, відпрацьована: головне - простежити, щоб на підлозі не виявилося дротів і електроприладів, а високі гумові чоботи є тут у всіх. В крайньому випадку відвідувачам закладів їх нададуть безкоштовно.\nФРАНЦІЯ: Знаменитості у… шоколаді\nЗнаменитості у шоколаді потрапили на подіум на благодійному показі мод вбрання, зробленого з цього продукту. В Парижі 31-го жовтня відкрився щорічний шоколадний ярмарок. Salon du Chocolat або «Парижское шоколадное шоу» вважається найбільшою в Європі тематичною виставкою. В першому «Шоколадному салоні», відкритому в Парижі в 1995 році, брало участь всього 30 французьких виробників шоколаду та кондитерів. На сьогоднішній день кулінарне шоу проходить у 29 містах світу, об'єднує 9000 учасників та близько 7 мільйонів відвідувачів щороку. Саме у Парижі у них є можливість спробувати нові, особливі види шоколаду, які неможливо знайти більше ніде в світі.\nІСПАНІЯ: Вам не страшно?\nВ Іспанії до Хеллоуину відкрили парк розваг, до якого можуть завітати тільки люди з міцними нервами. Співробітники закладу докладуть усіх зусиль для того, аби як слід злякати відвідувачів. "Лякателі" заявляють, що розраховують передусім на дві категорії людей: по-перше - прихильники жанру жахів як такого, а по-друге - це ті, кому відчайдушно бракує сильних емоцій в повсякденному житті.\nАВСТРАЛІЯ: Хелловін під водою\nСіднейські дайвери підготувалися до дня всіх святих. В акваріумі Sea Life Sydney пройшов конкурс на вирізування гарбузів для Хелловіну - в товаристві риб усіх розмірів і видів. Творча група аквалангістів з ножами і осіннім урожаєм пірнули під воду і почали вирізати на гарбузах авторські візерунки. Цього року тема “дуже страшного” свята - морське життя.


УкрЗахідІнформ :: Учасник АТО: Врятувала дитяча молитва донечки\nУчасник АТО: Врятувала дитяча молитва донечки\nДрогобичанин Тарас Бенівчак, пройшовши фронт Донбасу, не може довести це на паперах. З'ясувати причину «випадання» зі списків Тарас намагається вже півроку. Тарас Бенівчак\nА це його історія.\nЗа останній рік молодій державі довелося пережити більше, ніж за усі попередні роки незалежності. Романтизм євроінтеграції змінився кровопролитною війною на Донбасі та втратою Криму. Тепер одна за другою хвилі мобілізації спонукають або й змушують багатьох наших громадян змінити хай економічно нестабільне, але відносно тихе життя на військово-польові умови. варто знати і пам’ятати про тих, хто готовий йти на війну в одній сорочці, навіть якщо до кінця не знають з ким насправді воюють, однак чують, що втрачаємо територію.\nТарас Бенівчак – молодий дрогобичанин, патріотично налаштований, один із тих, кому довелося йти воювати. Виріс і навчався у рідному місті, там закінчив школу і технікум, а згодом продовжив навчання у Тернопільському економічному університеті. Через військову службу довелося перервати навчання у виші: був призваний до армії, служив у Києві у Військовій службі правопорядку ЗСУ. Виконавши свій обов’язок перед державою, повернувся додому і завершив університетське навчання. Згодом одружився, народилася донечка, почав працював на приватному підприємстві…\n«Коли розпочався Майдан, всіляко підтримував революцію, допомагав чим міг, однак побувати в Києві безпосередньо на акціях протесту не мав змоги», – згадує Тарас.\nПодальші події, що призвели згодом до військової участі в АТО, Тарас Бенівчак пам’ятає в деталях і датах, адже не ухилявся від повісток і не шукав можливості «відмазатися»: боронити рідну землю вважав своїм обов’язком. Розповідає, що тоді навіть не припускав, що все затягнеться так надовго і буде настільки трагічно, не боявся і вірив у те, що скоро все закінчиться.\n«Минулого року 10 березня прийшла перша повістка, формальна. Пішов у воєнкомат, відмітився. У квітні була друга повістка, пройшов медогляд. А вже 19 травня у телефонному режимі з Дрогобицько-бориславського військового комісаріату повідомили, що мобілізовують. Як потім виявилося – у 24 окрему механізовану бригаду міста Яворова», – розповідає Тарас.\n«Два тижні провели на Яворівському полігоні, – пригадує Тарас. – А тоді сформували батальйон і відправили у Дніпропетровську область на полігон, де готували до показових виступів перед вищим військовим командуванням, які мали там відбутись. Після цього в екстреному порядку повідомили, що вирушаємо у зону бойових дій. Так 19 червня прибули у Донецьку область, населений пункт Амвросіївка, їхали без амуніції, без бронежилетів, абсолютно не захищені.\n«Побачене і пережите пам’ятатиму усе життя, адже таке неможливо забути, можна лише навчитися жити з цим», – каже Тараса.\n«Амвросіївка була лише перевалочним пунктом для 24 механізованої бригади, тож їхали далі, але тоді не знали куди, тільки запитували: «Це ж зона АТО вже? Дайте нам каски, бронежилети». Командири відповідали, що все буде, але пізніше. Так ми прибули в місцевість поблизу населеного пункту Зеленопілля Луганської області. Там змінили аеромобільну бригаду десантників. Наше завдання було не пропустити прорив бойової техніки з російської сторони.\n11 липня 2014 року нас почали атакувати ворожі сили, накрили «градами». Після чергування о четвертій ранку здав зміну і прийшов у намет «перекимарити». О 04:30 почали стріляти. Відразу спросоння не міг зрозуміти, що відбувається. Відкриваю очі – пів намету нема, навколо поранені. Почали надавати їм допомогу, травмованих солдат відвозили у польові госпіталі, а нас, уцілілих, залишили. Вірю: врятувала дитяча молитва – донечки, яка чекає вдома.\nМи зверталися з проханням про допомогу, адже відчували, що опинились в оточенні, на що нам відповідали, що в нас поганий психологічний стан, що все буде добре.\nНаступної ночі нас знову обстрілювали, а ми і далі лишались без захисної амуніції. Це був час першого так званого перемир’я, тож ми стріляти не мали права, лише спостерігали. Тоді під Зеленопіллям загинуло багато людей, з мого підрозділу п’ятеро. В той день на дислокацію приїхали військові інших частин.\nІ лише через декілька днів, після всіх цих обстрілів і вибухів нам нарешті літаком доставили необхідні бронежилети, форму, ліки та воду.\nНа початку серпня нас почали виводити з бойової зони, аби, очевидно, не опинитися в котлі: більшість наших офіцерів-артилеристів були поранені. Ми здали зброю і техніку, яка була вщент розбита».\n«У серпні нам дали відпустку. Далі продовжив службу у Яворові. Після цього у зоні АТО більше не був», – ділиться спогадами учасник АТО.\nОтже, Тарас був на фронт, чесно виконував свій обов’язок. Однак нині довести свою присутність в зоні антитерористичної операції не може, адже документи про його безпосередню участь у війні на сході України не збереглися. Про причини паперового казусу Тарас може лише здогадуватися і робити припущення. «Місяць перебував на Сході, але у документах не числився. Думаю, це через халатність певних людей, які недобросовісно поставилися до своїх обов’язків і забули вписати моє прізвище, а, можливо, замість мене вписали когось іншого, аби за чужий рахунок здобути статус учасника АТО», – підозрює чоловік.\nДовести, що дійсно перебував на сході України і з’ясувати причину «випадання» зі списків Тарас намагається вже півроку, адже отримати від командирів однозначної відповіді не може.»Відсилають з кабінету в кабінет і обіцяють, що все вирішать, але пізніше… Але чомусь губляться накази лише рядових, а не офіцерів», – ділиться Тарас.\nУ грудні минулого року Тараса комісували і він повернувся в рідний Дрогобич до сім’ї. Радісна п’ятирічна дитина два тижні не відходила від батька. «Дитяча присутність – кращі ліки від стресу», – ділиться пережитим щасливий тато, у якого цими днями народився ще й син.\n«Війна змінила мене, важко повертатися у світ і пам’ятати, що АТО триває, а люди гинуть і далі», – зізнається Тарас.\nВідряджений на військову службу на початках мобілізації Тарас застав українську армію у занедбаному стані – як матеріально, так і психологічно. Доводилося спостерігати зраду і підлість військових. Втім, за час перебування на службі бачив і те, як за короткий термін ситуація суттєво поліпшується. «Наша армія знову стала сильною і боєздатною, однак у наших військових повинно бути високе почуття відповідальності за втрати, адже хлопці не можуть гинути від того, що офіцери дають безглузді накази», – вважає Тарас. Нині він не є проти мобілізації, на його думку, варто лише дати людям стовідсоткову гарантію, що держава подбає про них і родину в разі чого.\nНаступна новина: У Рівненській області професіографічна екскурсія верхи на коні\nПопередня новина: В Чернівецькій області внаслідок ураження блискавкою загинула дитина


Дискусії з ровесниками \_ 10 наймолодших війтів Прикарпаття\nНа Прикарпатті є 453 сільських голови. Хтось із них керує селом вп’яте, а хтось тільки вчиться керувати своїм населеним пунктом. «Галицький кореспондент» вирішив познайомити читачів з наймолодшими сільськими головами в області.\nЗізнається, що на посаду потрапив випадково. У планах було стати депутатом районної ради, але в Ганнусівці не було жодного сміливця, хто б хотів очолити село. Відтак Ігорю запропонували спробувати, і він погодився.\nПопри це, упереджене ставлення з боку односельців було: «От малий прийшов. Що він знає?» Але зараз від старших людей відчувається повага. Натомість однолітки, від яких чекав більшої підтримки, ставляться ще упереджено.\nЗа освітою Ігор – інженер-механік. Раніше займався громадською діяльністю. Неодружений. «Голова – це все. Не соромно закочувати рукави з комунальними працівниками і працювати. Не розумів, на що йду. Якщо тоді вирішив балотуватись з легкістю, то зараз би вже подумав», – ділиться враженнями Ігор.\nВасиль Жмендак з майбутньою дружиною\nЗараз громада працює над об’єднанням. Перспективний план склали без відома громади, нарікає війт. Відповідно до плану, село мало увійти до складу Тисменичанської громади, що складається з восьми сіл.\n«Зараз щосили намагаємось об’єднатись не за перспективним планом», – розповідає він. Ініціюють об’єднання трьох сіл: Парище, Гаврилівка та Середній Майдан.\nЗараз в селі вирішують суттєву проблему зі школою. Громада отримала грант для перекриття школи. За ці гроші відремонтували один корпус. Цьогоріч, завдяки сприянню депутата районної ради, ремонтуватимуть наступний. Школа потребує фінансування у розмірі 500 тис. гривень. У пошуках цих коштів громада зверталась до депутатів районної та обласної рад, до народного депутата України.\nНа попередніх виборах довелося позмагатись – охочих стати сільським головою було аж дев’ять. А перемогу здобула 20-річна Мар’яна. Адже молодь хотіла змін та бажала бути почутою. «Перед виборами мене активно підтримувала родина. На виборах навіть довелось позмагатись з близькою родичкою. Але я заяву не забрала, адже не звикла давати задній хід», – згадує голова.\nНа початку роботи Мар’яні Масляк довелося мати справу з упередженим ставленням. Та через кілька місяців роботи думка про неї змінилась. «Одна жінка сказала про мене: вона молода, але вчена», – розповідає очільниця села. «Робота з депутатами зараз ідеальна. Якщо раніше ми годинами сперечались, то зараз годинами спільно вирішуємо проблеми», – додає вона.\nБогдан Клим’юк – 28-річний очільник села Заріччя Надвірнянського району. За освітою – економіст-бухгалтер. Навчався в аспірантурі, після чого працював в управлінні фінансів Надвірнянської РДА. Також працював на заробітках у США.\n«Батько, маючи достатній досвід у сфері державного управління, відмовляв мене від участі у виборах, натомість я вирішив по-своєму», – згадує війт, додаючи, що про свій вибір не жалкує. Але він не впевнений, чи продовжить очолювати громаду, адже попереду – об’єднання територіальних громад.\nАвтор: Ольга Ничай


Акумуляторна дриль-шуруповерт BOSCH GSR 12V-30 — Шалені знижки\nАкумуляторна дриль-шуруповерт BOSCH GSR 12V-30\nВикористовуються передові технології\nВаліза дуже компактний\nДозволяє працювати в обмеженому просторі\nПатрон досить простий\nЩоб оцінити зручність, треба випробувати в справі\nЩо мені сподобалося в BOSCH GSR 12V-30\nШуруповерт GSR 12V-30 став практично хітом серед бесщеточний аналогів, оскільки при настільки привабливою ціною конкурентів у нього кіт наплакав. А ціна комплекту, що складається з невеликого пластикового валізки, двох сучасних Li-ion акумуляторів GBA 12 V 2.0 Ah, швидкозарядний пристрої GAL 12V-40 на 4 ампера і самої дрилі, дійсно непогана. Наприклад, якщо брати окремо тільки зарядну станцію і два акумулятора, то це вже обійдеться приблизно в 1500 грн, а тут весь комплект коштує близько 2000! Втім, бюджетность цієї моделі має і зворотну сторону: наприклад, в комплекті немає навіть найпростішої двосторонньої біти.\nУ BOSCH GSR 12V-30 використовується безколекторний двигун. Завдяки цьому інструмент дуже слабо гріється під час роботи в порівнянні з шуруповерт попереднього покоління — тут просто немає основного вузла тертя.\nПозбавлення від вугільних щіток дає і більш високу енергоефективність: потужність зростає, а заряд батареї тане повільніше. Крім того, високий крутний момент стає можливий навіть на низьких оборотах. Чи не іскрять щітки, менше знос пристрою.\nУ майбутніх же моделях з подібним двигуном буде простіше реалізувати захист від перевантаження і гальмування, навіть регулювання крутного моменту можна буде зробити повністю електронної, без звичної муфти-тріскачки.\nДля зберігання саморезоверта призначений невелику валізку. Це не універсальна система зберігання L-BOXX, а спецкейс саме під цю модель. Тому для професійного використання він не дуже підходить, тим більше що навіть вкладиша під L-BOXX саме для цієї дрилі поки немає. Удома ж така компактність — безсумнівний плюс.\nМісце всередині для біт, свердел і перехідників є, але доведеться пристосувати під них ще й якісь невеликі пенали-коробочки, щоб вся ця оснащення НЕ бовталася по всьому об’єму кейса. Ніякого штатного кріплення для біт або окремого закривається відсіку в кейсі не передбачено. Втім, набори оснастки від BOSCH продаються у власних валізах — теж непоганий варіант.\nКейс повністю пластиковий, в тому числі засувки і штифти петель, але виглядає акуратно і надійно, хоча пластик тонкий. Щоб все в ньому лежало щільніше і не гриміло, я поклав в нього шматок тонкого поролону за розміром кришки.\nЗарядний пристрій потужне, а тому велике: воно здатне видавати струм заряду 4 А, що дозволяє заряджати йдуть в комплекті акумулятори (вони на 2А · год) приблизно за 35 хвилин кожен. Акумулятори універсальні, підходять і до інших двенадцатівольтових інструментів серії BOSCH Professional. Для контролю за їх зарядом на шуруповерт передбачений трипозиційний світлодіодний індикатор.\nДриль не тільки легка — 907 грамів з акумулятором, але і дуже невеликих розмірів — 16 × 18 см, тому їй можна користуватися всередині усіляких шафок, ящиків, у вузьких і важкодоступних місцях. Вбудована підсвітка робочої зони — велика підмога в цій справі, то хоч тінь його від патрона іноді трохи заважає.\nПатрон ж в GSR 12V-30 використовується найпростіший. Він не швидкознімний — прикручений до шпинделя гвинтом, тому поставити в шуруповерт біту безпосередньо, без патрона, не вийде. Але зате патрон під час роботи не відкручується. Пластиковий ніс патрона не захищений металевим конусом, може дряпатися в якихось вузьких для роботи місцях.\nГубки патрона без насічок, при дозатягіваніі оснащення рукою вал блокується, але тріскачки тут немає. Оснащення тримається проте нормально, не прокручується.\nІстотних люфтів в патроні я не знайшов, зауважив лише зовсім невелике биття свердла, типове для багатьох шуруповертів. Некритично, але на якихось особливо ювелірних роботах, напевно, це позначитися може. Розрахований патрон на роботу із свердлами від 0,8 до 10 мм.\nУ випадку з робочим інструментом зручність — поняття найважливіше, але воно більше залежить від звички, ніж від реальної ергономіки. Те, що одному здається природним, для іншого може виявитися неприйнятно.\nНаприклад, в GSR 12V-30 напрямок обертання перемикається практично без зусиль. З одного боку, чудово, а з іншого, слайдер реверсу може знаходитесь у скрутному становищі від випадкових дотиків. Рукоятка у верхній частині має шийку трохи товщі, ніж у деяких інших дрилів. Для моїх довгих пальців ідеально, а у кого-то після робочого дня рука може втомлюватися. На корпусі дриля немає можливості закріпити кліпсу або скобу, щоб вішати інструмент на пояс або чіпляти за кишеню. Але спеціальна кобура для неї і надійніше, і функціональніша: в ній помістяться ще й біти, олівець, рулетка і навіть другий акумулятор. Біти, до речі, на дрилі закріпити теж не можна, зате в її рівну задню частину ніщо не заважає упиратися, коли потрібно натиснути на саморіз. Підсвічування гасне не відразу ж після відпускання кнопки, а секунд через 10 — по-моєму, це дуже грамотно, але подобається чомусь не всім. GSR 12V-30 не можна поставити на ручку, зате штатний акумулятор дуже компактний, а лежить дриль вже не впаде і не зашкодить стіл. І якщо вже на те пішло, можна купити велику батарею на 6 А · год — з нею прилад прийме більш звичний вигляд і буде-таки стояти на ручці. Нарешті, балансування, кут установки ручки, колір підсвічування — це і зовсім справа смаку.\nЗбірка GSR 12V-30 вище всяких похвал. Деталі корпусу з високоякісної пластмаси ідеально підігнані один до одного, а гумові вставки саме там, де потрібно, і відірвати їх неможливо. Хіба що на боковинах гуми не вистачає, і на гладкі похилі поверхні інструмент краще не класти — зісковзне.\nДо речі, кнопка включення знімна, в разі її виходу з ладу ремонт не буде коштувати захмарних грошей, як на деяких аналогах, де при зносі однієї кнопки доводиться міняти всю електроніку.\nПеремикач швидкостей великий, зручний, двигун чуйно реагує на натискання кнопки включення — стартує жваво, а обороти регулюються досить плавно. Друга ж швидкість просто космічна — до 1600 об / хв. Гальмо інерційного теж в порядку, спрацьовує моментально. При роботі електроніка не видає неприємного писку, лише дме теплий вітерець від вентилятора охолодження.\nДвадцатіступенчатая муфта регулювання крутного моменту теж працює цілком адекватно. Я провів популярні тести «драбинка», закручуючи на першій швидкості саморізи 3,5 × 16 по черзі на кожному положенні муфти. У випадку з панеллю МДФ саморіз був зірваний на дев’ятій ступені, з ДСП — на сьомий. При закручуванні таких же саморізів в масив дерева все залежить від типу деревини — тут і найперший може прокрутитися, і, наприклад, п’ятий. Зрозуміло, для самореза довжиною 10 см робочої може виявитися вже 18-я-20-я позиція. Так що, на мій погляд, GSR 12V-30 цілком підходить і для робіт з меблями, і для обшивки дошками підлоги в гаражі.\nЯкщо ж затягувати кріплення в режимі свердління, то максимальний момент для шуруповерта подібного розміру дійсно хороший — 30 нм на метричному кріпленні і близько 20 — «м’який» момент при закручуванні саморізів. Зрозуміло, безпосередньо зі свердлінням проблем ніяких немає, якщо не виходити за рамки дозволеного інструкцією по експлуатації.\nМені сподобалося, як пильно спрацьовує захист, не даючи користувачеві зламати інструмент. В GSR 12V-30 таких захистів дві: ECP (Electronic Cell Protection) — захист акумулятора від глибокого розрядження і термічний захист від перевантаження: коли температура акумулятора занадто висока, інструмент вимикається. Безпосередньо на двигуні термодатчика немає, але перегріти безколекторний двигун не вийде, навіть якщо дуже сильно старатися, оскільки електроніка просто не дає вийти за межі допустимих навантажень, відключаючи мотор.\nЧудове співвідношення ціна-якість.\nВисокий момент крутіння при компактному розмірі, висока швидкість обертів.\nКомпактний кейс, швидка зарядка, два акумулятора в комплекті.\nЕнергоефективний безколекторний двигун.\nПильна система захисту.\nВстановлено простий незнімний патрон.\nКейс не сумісний з системою зберігання L-BOXX.\nЗручність використання бажано оцінити особисто.


В роки Кавказької війни один з російських генералів взяв в полон маленького грузинського хлопчика, якого звали Мцирі. Генерал хотів взяти його до себе на батьківщину, щоб він працював у нього.\nАле по дорозі, хлопчик занедужав, що не переніс далекого шляху, тоді генерал вирішив зупинити його і продовжувати шлях без нього. Хлопчик був дуже слабкий фізично, але він був сильний духом, тому тихо і гордо вмирав. З жалості один монах з найближчого монастиря вирішив взяти і залишити його у себе.\nВін ріс, спочатку бігав від всіх, любив бродити на самоті, часто дивився на схід, він нудьгував за своєю батьківщиною, але з часом хлопчик звик, став розуміти чужу мову, був охрещений святим отцем. Ближче до сімнадцяти років хотів проректи чернечий обітницю, як раптом одного разу він зник. Він рвався до свободи, до людей, на свою батьківщину, яку він бачив тільки, коли був ще маленькою дитиною. Йому не страшні були темні ліси, дикі звірі, тому що він дуже хотів відчути смак свободи. Він радів кожному кущику, кожній гілочці … він згадав батьківський будинок, чув знайомий гавкіт псів, все навколо йому здавалося рідним. Після довгих мандрів він занедужав і став вмирати, але був знайдений ченцями з монастиря.\nВін був дуже хворий і розумів, що скоро помре, але все-таки останнім його бажанням було померти на рідній землі, туди, де цвітуть акації, де свіже повітря так запашний, звідки видно і Кавказ. Мцирі дуже прагнув свободи, тому всі його думки були пов’язані з батьківщиною, свободою і життям на волі.\nТвір «Мцирі» за поемою Лермонтова Посилання на основну публікацію


”Помолимося за бідного Луку”: молодого хлопця вбили через українку, подробиці страшної розправи. Politeka\n”Помолимося за бідного Луку”: молодого хлопця вбили через українку, подробиці страшної розправи\nКоли Саччі намагався стати на захист коханої, отримав кулю в голову\nПід час намагання пограбувати молоду українку Анастасію Килемник, яка прогулювалась Римом разом зі своїм хлопцем-італійцем Лукою Саччі, грабіжник застрелив останнього. Чоловік помер під час операції у лікарні.\nКоли пара здійснювала вечірню прогулянку Римом, до них підбігли двоє грабіжників, один з яких намагався вирвати сумочку. Інший виявився вбивцею.\nПоки 25-річний Лука Саччі стікав кров’ю, зловмисники зникли з місця злочину. Поліція одразу ж розпочала їх пошук, а справу кваліфікували як умисне вбивство. Правоохоронці підкреслили, що найімовірніше нападниками були двоє італійців.\nДовічне ув’язнення для цих проклятих убивць! Без жодних поблажок. Молімося за бідного Луку,\nНагадаємо, нещодавно ми писали про троєщинського маніяка, який орудував в основному у районі столичних масивів Райдужний і Воскресенка, впродовж двох місяців тримав у страху весь Київ. Він виходив на полювання зазвичай до 23 години.\nСусідка затриманого Ірина розкрила деталі його біографії, згідно з якими Троєщинський маніяк раніше був виписаний з психіатричної лікарні. Виріс чоловік в інтелігентній родині, був артистом балету.\nУ Дмитра також була сім’я – дружина і дочка. “Але дружина розійшлася з ним після того, як дізналася про скоєне ним вбивство. А взагалі, ви знаєте, що Дмитро сам з інтелігентної родини? Його мама – хореограф.\nТакож ми повідомляли, що різанина в центрі Одеси обростає новими деталями. Як розповіли очевидці, підозрюваного вдалося затримати майже відразу після скоєння злочину. Його відвезли в райвідділ поліції. Це літній сусід загиблих. Він заявляв, що старша з жінок повинна йому гроші.\nЗгідно з попередньою версією, він в черговий раз зажадав повернути борг (16 тисяч), а жінка відповіла образою, після чого гість напав на неї з ножем, а потім і на інших домочадців.\nТеги: Италия убийство


Терористи змушують людей підписувати звернення до Росії, США та Німеччини | Новини на Gazeta.ua\nБойовики змушують бюджетників підписувати звернення до Путіна, Трампа й Меркель\nСереда, 15 лютого 2017 10:05\nБойовик читає лист\nТерористи ДНР і ЛНР змушують бюджетників ставити підписи під листом Путіну, Меркель і Трампу.\n"У ДНР і ЛНР триває збір підписів під зверненням ватажків народних рад ДНР і ЛНР Д. Пушилина і Ст. Дегтяренко до президентів РФ і США, а також канцлера Німеччини з вимогою чинити тиск на українське керівництво і зупинити геноцид у Донбасі". За даними ДНР, станом на вечір 14 лютого зібрано 116 474 підпису, в ЛНР на 11 лютого відзвітували про збір 153 тис. підписів. При цьому збір підписів проводиться винятково "за вказівкою", - розповів Тимчук.\nЧИТАЙТЕ ТАКОЖ: Бойовики рятують архіви перед наступом української армії - ЗМІ\nСтавити свої підписи терористи змушують працівників комунальних служб, соціальних працівників. Люди залишають свої підписи у роздрукованих таблицях, але сам текст листа бойовики їм не показують.\nПримусовий збір бойовиками підписів пов'язують з переговорами Тристоронньої контактної групи в Мінську.\nЗараз ви читаєте новину «Бойовики змушують бюджетників підписувати звернення до Путіна, Трампа й Меркель». Вас також можуть зацікавити свіжі новини України та світу на Gazeta.ua\nРосія оточила Україну безпрецедентною кількістю військ - ЄС Переглядів: 873


Бахмацька районна незалежна газета ПОРАДНИК — Батько практичної космонавтики\nГоловна Категорії статей Цікаво знати Батько практичної космонавтики\nОпубліковано: П'ятниця, 17 липня 2015, 09:39\nГоворячи про відомих тепер в усьому світі вітчизняних учених Юрія Кондратюка і Клима Чурюмува та його колегу Світлану Герасименко, з іменами яких пов’язані експедиції на Місяць та комету 67P/CG. Ми порівняли їхні досягнення в астрономії та практичній космонавтиці із символічним українським слідом у Всесвіті. У січні 2016 року виповнюється 60 років від дня смерті людини, на долю якої випала історична місія прокласти в тій галузі людських знань про космос і практичних умінь в його освоєнні справжню борозну, якої вже ніколи не згладить невмолимий час, бо та борозна була першою в історії людського суспільства планети Земля. Мова йде про українці Сергія Павловича Корольова.\nМешканці семи міст давньої Греції сперечались за честь називати своє місто батьківщиною Гомера. Тобто мова йде про людину найвищого авторитету, яку знають і шанують усі. Однак нам не доводиться комусь доказувати, що то син українського народу, і тільки невігласи можуть мати якусь іншу точку зору. То ж органічні зв’язки Сергія Павловича з Чернігівщиною, звідки ідуть його корені, є для нас великою честю.\nНародився Сергій Павлович Корольов 12 січня 1907 року в Житомирі, в сім’ї учителів Павла Яковича Корольова та Марії Миколаївни Москаленко, які походили з Ніжина Чернігівської губернії, закінчили там педагогічний інститут і були направлені на роботу до Житомира. Втім родинне життя молодого подружжя не склалось і батьки розлучились. Малому Сергійку йшов третій рік і мати, Марія Миколаївна, відправила сина в Ніжин, до бабусі Марії Матвіївни і дідуся Миколи Яковича Москаленків. Дитячі роки майбутнього ученого в значній мірі і промайнули в Ніжині, в родині дорогих і близьких йому людей.\nТа скоро мати виходить заміж за Баланіна Георгія Михайловича, теж учителя. Хлопець разом з матір’ю та вітчимом Баланіним переїжджають до Одеси. Тут дев’ятилітній Сергій у 1917 році пішов учитись до гімназії, яку, на жаль, невдовзі закрили, згодом, аж 4 місяці, навчається в єдиній трудовій школі, а далі гризе граніт науки вже вдома, тим більше, що мати і вітчим були вчителями, а останній мав ще й інженерну освіту.Згодом юний Сергій навчався з 1922 року протягом двох років у будівельній профшколі, в якій одночасно відвідував ряд технічних гуртків.\nУ свідоцтві про закінчення профшколи, яка давала середню освіту, значилось, що він „склав заліки з політграмоти, російської, української і німецької мов, математики, опору матеріалів, фізики, гігієни праці, історії культури, креслення, практичних робіт у майстернях”, до того ж здобув професію муляра і черепичника. Одночасно, навчаючись в профшколі, вступив до Товариства авіації і повітроплаання України та Криму(ТАПУК).\nЮнак мав неабиякі здібності і великий потяг до повітроплавання і авіаційної техніки. Закінчив курси теорії і практики проектування літальних апаратів. Саме це привело його в ті юні роки до проектування першого в житті літального апарату – планера. Того ж 1924 року він успішно склав іспити і вступив до Київського політехнічного інституту на механічний факультет, при якому планувалося відкрити авіаційне відділення. Однак з часом стало зрозуміло, що цього не станеться, і С.Корольов шукав можливості освоювати вимріяні аіабудування і повітроплавання в іншому начальному закладі. Не змарнував він часу і в Києві, освоївши за два роки навчання в КПІ загальні інженерні дисципліни, став спортсменом-планеристом.\nДвадцяті роки минулого століття були часом різноманітними експериментами у галузі народної та вищої освіти. В Україні були, наприклад, ліквідовані університети, реорганізовано ряд інших вищих навчальних закладів. Сергій Корольов перебрався з Києва до Білокам’яної і вступив на вечірнє відділення Московського Вищого Технічного Училища ім. Баумана. Грошей на навчання не вистачало, і Сергій працював, одночасно навчаючись, на столичних підприємствах авіаційної галузі. Мрія про небо не залишала студента, і він проектує і самостійно будує літальні апарати, навіть бере участь у Всесоюзних змаганнях. Тут він збудував планери „Коктебель” та „Червона зірка”, перетворившись таким чином, у здібного авіаконструктора.\nГотуючись до закінчення навчання, Сергій Павлович створює проект двомоторного двомісного літака СК-4, будує його і проводить льотні випробувавння. Ця робота стала основою його дипломної роботи, яку він виконав під науковим керівництвом А.Н.Туполєва. У 1929 році, після успішного захисту дипломної роботи, молодий фахівець офіційно отримує професію інженера-авіамеханіка.\nІ все ж його мрії спрямовані в небо. Молодого інженера особливо цікавлять польоти в стратосферу та принципи реактивного руху. Такого ж ентузіаста і споріднену душу він знаходить в особі Ф.А.Цандера. У 1931 році С.Корольов разом з ним організовують в Москві, при Центральній раді Тсовіахіму(Добровільне товариство сприяння обороні, попередник ДТСАФ) Групу вивчення реактивного руху(ГІРД), яка уже в квітні стає практично державною науково-конструкторською лабораторією з проектування ракетних літальних апаратів. Тут він керує будівництвом і польотними випробуваннями ракет, розробляє проект ракетоплана. У 1932 році стає керівником цієї наукової установи та головою її Технічної ради, і вже 17 серпня 1933 року відбувся перший успішний запуск ракети ГІРД.\nРакетобудування і дослідження в цій галузі, як важлива галузь оборонної політики, знаходилось в центрі уваги відповідних відомств, і в 1933 році на базі ГІРД та ленінградської газо-динамічної лабораторії створюється Реактивний науково-дослідний інститут, директором якого став І.Т.Клейменов, а його заступником призначають Сергія Павловича.\nВтім у обох науковців спільних поглядів на розвиток ракетної техніки не склалось, і С.П.Корольов залишив цю посаду і став начальником відділу ракетних літальних апаратів, а в 1936 році доводить до випробування зенітні крилаті ракети з пороховим двигуном та дальнобійну ракету з рідинним двигуном, а також авіаційних ракет для враження повітряних і наземних цілей. В 1934 році Сергій Павлович свої дослідження і своє бачення розвитку ракетної техніки узагальнив у книзі „Ракетний політ у стратосферу”. У ці ж роки він керує випробуваннями крилатих ракет „06/1”, створеними очолюваним конструктором колективом.\nРяд наукових робіт про дослідження космічного простору, використання для цього ракет та їхні параметри, опублікували в ці роки К.Ціолковський, Ю.Кондратюк та багато зарубіжних учених. Пройде зовсім небагато часу, і цю тему дозволять публічно обговорювати в Радянському Союзі тільки в науково-фантастичнтх творах. Усе інше стає державним секретом та таким щільним, що навіть прізвищ тих, хто працював в цій галузі, не можна було навіть згадувати.\nТак і С.П.Корольов, коли в небі вже літали супутники, космічний прос-тір підкорив син планети Земля Ю.Гагарін, а космічні апарати досягли Місяця і Венери, був засекречений. Батька всіх цих досягнень називали в засобах масової інформації тільки „Генеральним конструктором”. Його ім’я, саме як керівника і організатора перших в історії людства успішних польотів у космос, стало відомим широкому загалу тільки після відходу у вічність.\n17 червня 1938 року С.Корольов був звинувачений у шкідництві і ув’язнений. Сталося це зразу ж після арешту і знищення керівництва Ракетного інституту на чолі з Ф.Клейменовим. Уже 26 вересня Сергій Павлович опинився в списку обвинувачених, де проходив за першою, тобто розстрільною категорією. Список цей був особисто завізований Й.Сталіним.\nУ житті все змінюється, змінилось на той час і керівництво НКВС, на зміну М.Єжову прийшов Л.Берія. Репресії в країні продовжувались. однак розміри їх стали скорочуватись. При новому наркомі ряд політичних справ було припинено, якусь частину уже ув’язнених звільнили. В наші дні, особливо в пресі певного спрямування, головним катом сталінських часів називають Л.П.Берію, хоча це далеко не так. Статистика беззаперечно доводить, що найбільше жертв народові було завдано саме в часи правління М.Єжова, так званими „Єжовими рукавицями” До цих пір пам’ятаю плакати, розвішані в селі по всіх публічних місцях, на яких було зображено руку в тих „єжових рукавицях”, що чавить жменю гадюк.\nДо того ж Берія в роки війни очолював ряд надзвичайно важливих оборонних галузей, організаційно забезпечив створення атомної зброї, займав ряд ключових державних посад і, очевидно, його роль в ті часи, як і саме блискавичне відсторонення від влади та такий же блискавичний розстріл чекають свого доскіпливого дослідника. Позначились ці обставини і на роботі органів правосуддя, які уже не так запопадливо виконували „рекомендації” НКВС. 27 вересня 1938 року С.П.Корольова все ж засудили до 10 років виправно-трудових таборів та 5 років поразки в правах.\nУв’язненого етапували на Колиму, на золотодобувне підприємство Мальдяк. Тут він працював на загальних роботах. Тим часом у верхах розглядали його листа до Й.Сталіна з пропозиціями про створення ракетної зброї і викликали до столиці для перегляду справи. Та в’язень запізнився на пароплав, що відходив з Магадана до Владивостока, і це, фактично врятувало йому життя. Пароплав в Охотському морі потрапив у сильний шторм і разом з екіпажем та всіма, хто був на його борту, пішов на дно. До Москви С.П.Корольова доправили етапом на іншому судні тільки 20 березня 1940 року.\nЩе чотири місяці, поки продовжувався розгляд справи, С.Корольов перебував у московській в’язниці. На повторному суді Особливої наради під головуванням Л.Берії, він одержав „всього” 8 років ув’язнення з направленням до спеціальної в’язниці НКВС, в Центральне Конструкторське Бюро-29 (на мові в’язнів, так звану «шарашку»), де під керівництвом такого ж в’язня, і давнього знайомого ще по інституту А.П.Туполєва, працювали над створенням реактивних двигунів для пікіруючих бомбардувальників Пе-2 та Ту-2. Одночасно Сергій Павлович, віддаючи данину своїй першій любові, розробляє проекти керованої авіаторпеди та ракетного перехоплювача.\nВ „шарашці” засуджені мали певні пільги в харчуванні, носили цивільний одяг і т.п. Однак вільнонаймані працівники ЦКБ-29, відповідно попереджені і проконсультовані владою, уникали будь-якого спілкування з засудженими, і це створювало далеко не кращу моральну атмосферу в практично єдиному творчому колективі. Хоча в умовах війни люди прагнули не думати про особисті біди і життєві проблеми, що і приносило колективу творчі успіхи.\nЧас летить швидко, і ув’язнений молодий науковець та інженер став визнаним фахівцем. Його переводять до схожого конструкторського бюро тюремного типу при Казанському авіазаводі №16, в якому саме розгортаються роботи над реактивними двигунами нового покоління з метою їх застосування в авіації. Тут він працював поряд з іншим піонером космонавтики, винахідником рідинних реактивних двигунів для ракет, також „ворогом народу”. видатним ученим В.П.Глушком, коріння якого було також з нашої благословенної Чернігівщини. Вже на початку 1943 року Сергія Павловича призначають головним конструктором групи реактивних установок.\nІ ось нарешті доля усміхнулася стражденному ученому, в липні 1944 року його достроково звільнили з ув’язнення та зняли судимість. Втім ще цілий рік С.Корольов продовжував трудитися на Казанському авіазаводі, розробляючи реактивні двигуни для пікіруючого бомбардувальника „Пе-2”. Тут він також підготував працю „Уведення до питання про літак-перехоплювач „РП” із реактивним двигуном „РД-1”. Давня любов не ржавіє, і Сергій Павлович бомбардує високі інстанції листами про необхідність розроблення і будівницта твердопаливних балістичних ракет.\nАргументи ученого, а швидше за все інформація про створення німцями ракет ФАУ-1 і ФАУ-2, були почуті і незадовго до цього реабілітованого ученого направляють у вересні 1945 року у складі Технічної комісії, присвоївши йому звання полковника, до Німеччини для пошуків і ознайомлення з трофейною ракетною технікою. Варто нагадати, що два ромби в петлицях С.Корольова на першій фотографії, зробленій до арешту, свідчать про більш високе, тобто генеральське звання, ніж три полковницькі зірки на погонах 1945 року.\nСтворення ФАУ-2 було, звичайно, технічним проривом, і це зрозуміли в усіх державах антигітлерівської коаліції. У 1946 році німецькі інженери під контролем англійців проводили показовий запуск трофейної ракети ФАУ-2 і туди запросили представників союзних держав. У складі радянської делегації був скромний капітан-артилерист, але без жодного ордена чи медалі на грудях. Був то С.П.Корольов, але направлений командуванням на випробування під чужим прізвищем. Та все ж і англійські спецслужби, як говорять, уже тоді звернули увагу на того дивного капітана.\nМабуть, у певних колах вважали, що такий знавець і ентузіаст дослідження основ реактивного руху як С.П.Корольов все ще непотрібний, а тепер вони несподівано прозріли і учений знадобився, тим більше, що на цій ниві виросли і такі будяки, як донощик і кар’єрист Костиков, який привласнив винахід системи залпового вогню, більш відомої під назвою „Катюші”.\nПід кінець війни німці стали застосовуати ракети ФАУ для обстрілу Лондона. Центр і полігон для випробуання цих ракет Пенемюнде знаходився на острові Узедом в Балтійському морі і швидко про його існування стало відомо і в Радянському Союзі, і західним союзникам. Полігон союзники розбомбили, згодом головного конструктора Вернера фон Брауна та більшість його спіробітників американці затримали і вивезли до США. Разом з ними було вивезено і кілька вагонів технічної документації та готових ракет. Отже, і для радянських фахівців на черзі були пошуки секретів створення бойових ракет німецькими інженерами, в які вже включилися спецслужби союзників по антигітлерівській коаліції.\nРадянська Технічна комісія на Пенемюнде та в інших місцях знайшла ряд запасних частин та вузлів від ракет, залучила до їх вивчення німецьких фахівців, яких не встигли знайти і вивезти американці. На острові у С.П.Корольова відбулася зустріч з досить давнім його мешканцем М.Дев’ятаєвим, льотчиком, який, попавши в полон, опинився на Узедомі в якості дармової робочої сили. В свій час йому пощастило приховати свою військову професію, і це полегшило втечу з полону.\nРазом з групою вірних товаришів, таких же військовополонених, він підготував і здійснив втечу з острова на захопленому ними німецькому літаку „Хейнкель-111”. Втекли з німецького ув’язнення і зразу ж потрапили в радянське. Майже всіх їх направили в штрафний батальйон, і скоро більшість з них загинули, а Дев’ятаєва залишили в центральному радянському концтаборі в Польщі, про що випадково дізнався С.Корольов. Саме на його вимогу і привезли на Узедом М. Дев’ятаєва, щоб він розповів членам Технічної комісії, тобто полковнику Сергію Павловичу Сергеєву (Корольову), про бачене та події на острові під час його примусової роботи на ньому, тим більше, що літак, на якому втекли М.Дев’ятаєв і 9 його товаришів, використовувався німецькими фахівцями при випробуваннях ракет „ФАУ-2” і був просто начинений радіапаратурою.\nСергій Павлович дізнався від льотчика багато цікавого про випробовування ракет ФАУ. Той показав конструктору місця дислокації ракет, їхні вцілілі вузли, з яких і зібрали цілісіньку „ФАУ-2” у підземних цехах. Кажуть, що двигун з неї, як своєрідний феномен конструкторської думки, до цих пір зберігається в Казанському технологічному університеті. В листопаді 1947 року провели перший пуск трофейної ракети, відновленої радянськими і полоненими німецькими конструкторами. Ракета пролетіла 207 кілометрів, відхилилась від курсу десь на 30 і зруйнувалась в щільних шарах атмосфери.\nІ тільки через рік, на полігоні Капустин Яр, пройшов успішний запуск уже радянської ракети Р-1, яка фактично була копією „ФАУ-2”. Про цей факт С.Корольов не любив згадувати. Він випередив конструктора „ФАУ-2” Вернера фон Брауна і раніше від нього створив міжконтинентальні ракети, вивів у космос штучні супутники Землі та міжпланетні кораблі з людиною на борту.\nМіж двома офіцерами виникла симпатія, та допомогти льотчику звільнитись новоспечений полковник, а ще недавно в’язень, як він відверто казав, поки що не міг. Довелось тому ще довго хлебтати табірну юшку. Та правда перемогла, льотчика через 7 років „курортів” на лісоповалі реабіліатували, а з часом навіть присвоїли звання Героя Радянського Союзу. З проханням про реабілітацію М.Дев’ятаєва і нагородження льотчика, до Президії Верховної ради звернувся С.Корольов.\nВ 1946 році С.П.Корольова призначили Головним конструктором і начальником відділу НДІ-88. Розпочався відлік часу останнього десятиліття його життя, десятиліття, пам’ять про яке навічно закарбоване в історію людства, бо те, що винайшов Корольов, зроблено вперше в житті людського соціуму. А це:\n- Перша міжконтинентальна балістична ракета\n- Перший штучний супутник Землі. Нещодавно до рук попала газета цілком зрозумілого спрямування, яка, пишучи про С.Корольова, опублікувала розлогу статтю під цілком прозорою і зрозумілою назвою „Достать до Америки”. Зрозуміло зусилля вченого були спрямовані на створення балістичних ракет, якими можна було б донести за океан ядерні боєголовки. В якійсь мірі це дійсно так. Але це далеко не вся правда, а можливо і банальна неправда.\nВ дійсності Сергій Павлович працював на все людство, роблячи реальні кроки до здійснення віковічної мрії про підкорення небесних просторів. І ось тому свідчення. У липні 1957 року, тобто всього за кілька місяців до старту ракети з першим штучним супутником Землі, він писав дружині: „Людина без мрій все одно, що птах без крил. Правда? А зараз близька до здійснення, мабуть, найзаповітніша мрія людства. У всі віки, у всі епохи люди вдивлялися в темну синь небес і мріяли”.\nБагатозначним, в плані „Дістать до Америки”, є і той факт, що міжконтинентальна ракета Р-7, створена генієм Корольова і Глушка, і якою було виведено на орбіту і перший супутник, і першого космонавта, в дійсності мало відповідала воєнному призначенню, бо підготовка ракети до запуску вимагала не менше 48 годин безцінного часу. Чи міг противник так довго спостерігати за підготовкою зброї до запуску?\n- Політ першого космонавта.\n- Перший вихід людини у відкритий космос.\n- Досягнення автоматичними космічними апаратами Місяця і Венери.\nЦей перелік можна продовжити, але і цього достатньо, щоб переконатись у величі наукового й інженерного подвигу Сергія Павловича Корольова. Головні звершення останього десятиріччя життя С.П.Корольова можна охарактеризувати таким спрощеним календарем:\n1945 рік. Відрядження до Німеччини.\n1947 рік. Москва. Головний конструктор.\n1948 рік. Удосконалення висотних геофізичних ракет.\n1954 рік. Лист в ЦК КПРС про можливість і необхідність запуску штучного супутника Землі.\n1955 рік. Робота над створенням перших автоматичних космічних апаратів та будівництво космодрому в Байконурі.\n1957 рік. Запуск першого в світі штучного супутника Землі.\n1958 рік. Запуск автоматичних міжпланетних станцій серії „Луна”, одна з яких, „Луна-3”, сфотографувала зворотний бік Місяця.\n1960 рік. Підготовка і проведення першого групового польоту космічних кораблів „Восток 1” і „Восток-2”.Запуск автоматичної міжпланетної станції „Марс-1”.\n1961 рік. 12 квітня. Політ першого космонавта Ю.Гагаріна.\n1962 рік. Другий груповий політ космічних кораблів ”Восток-3” і „Вос-ток-4”.\n1963 рік. Груповий політ космічних кораблів „Восток-5” та „Восток-6”\n1964 рік. Створення ракетно-космічної системи „Зонд” для дослідження дальнього космічного простору.\n1965 рік. Перший у світі вихід космонавта О.Леонова у відкритий космос.\n1965 рік. Польоти автоматичних космічних станцій до Місяця і Венери.\nГотував Сергій Павлович і політ на Місяць, та у зв`язку з деякими обставинами здійснити його не судилось. Втім ця тема вимагає окремого дослідження і висвітлення. Варто тільки пригадати, що про плани польоту на Місяць Сергій Павлович говорив ще в середині 50- років минулого століття. Палким прихильником цієї ідеї був і М.С.Хрущов. Уже після успішного польоту Ю.Гагаріна проблемою підготовки зайнялися, крім С.Корольова, і конструкторські бюро В.Челомея і М.Янгеля,теж, до речі, українців.\nРозрахунок, очевидно, був на здорову конкуренцію, а в підсумку одержали розпилення коштів і наукових сил та матеріальних ресурсів. Ситуацію загострила і відставка М.Хрущова, новий керівник країни Л.Брежнєв до проблеми відносився доволі прохолодно. І хоч після смерті С.Корольова місячна програми в СРСР продовжувала розвиватись, а „місячний загін”космонавтів, очолюваний О.Леоновим, створений ще в 1965 році і вже до 1968 року знаходився в повній готовності, продовжував тренування, однак темпи розвитку космічної промисловості сповільнилися і успіху програма польоту на Місяць не принесла.\nПісля успішної експедиції на Місяць американського астронавта Ніла Армстронга 20 липня 1969 року радянська програма такого польоту була згорнута. Не стали й американці реалізовувати уже створений Вернером фон Брауном план створення на Місяці наукової станції. Гонка в космосі завершилась перемогою американської науки.\nПрацював у конструкторському бюро батька практичної космонавтики і наш земляк із села Рубанки Дяченко Юрій Васильович, дід якого, Яким Варфоломійович, служив у Рачинського Олександра Костянтиновича економом, чи в просторіччі ключником. Батько, залишившись після революції 1917 року сиротою, вибився, як і всі його чотири брати, в люди і став відомим професором-рентгенологом Московського медичного інституту. Юрій Васильович Дяченко, як провідний конструктор цього бюро, вніс помітний вклад в освоєння космічного простору.\nПомер Сергій Павлович 1966 року прямо на операційному столі. Багато хто вважає, що міг ще жити, бо смерть наступила внаслідок того, що лікарі не змогли, коли виникла в цьому необхідність, ввести через рот кисневий шланг. Щелепи у пацієнта були зламані під час тортур у в’язниці і неправильно зрослися. Він міг говорити, їсти, але відкрити рот ширше не було можливасті. Про цю обставину свого здоров’я він волів не згадувати, хоча якось і написав, навіть назвавши імена слідчих-катів. Поховали Головного Конструктора в Москві на Красній площі, у Кремлівській стіні.\nНа ці неповні 10 років життя припадають і головні нагороди, якими його, наче спохватившись, відзначила держава. Він став двічі Героєм соціалістичної праці, лауреатом Ленінської премії, кавалером ряду орденів, академіком АН СРСР з 1956 року. Однак шукати його в списку нобелівських лауреатів - марна справа. Це саме та ситуація, яка так мудро описана в нашому народному прислів`ї: „Не так тії воріженьки, як добрії люди”.\n„Воріженьки”, тобто шведський Нобелівський комітет, надіслав в 1957 році до Президії Академії Наук СРСР запит, в якому пропонувалось висунути на присудження головної наукової премії конструктора, який запустив перший штучний супутник Землі. Про кого йде мова, шведи, звичайно, не знали, бо його ім’я було суворо засекречено. З цим запитанням керівники Академії Наук звернулись до М.С.Хрущова. Той порадив ввічливо відповісти шведам, що над супутником трудився „весь радянський народ”. Ось так С.П.Корольов і залишився без Нобелівської премії, яку він заслужив як ніхто інший.\nВиникає тільки запитання, а чому ж не менш засекреченого ученого Ігоря Курчатова, той же М.Хрущов включив до офіційної делегації під час свого державного візиту до Великої Британії, що відбувся майже в той же саме час? І мені чомусь не забулись репортажі московської телевізійної програми „Время” з Лондона, в яких розповідалось про лекції, читані І.Курчатовим для англійських вчених та незрозумілі для мене формули ядерних реакцій, які І.Курчатов малював на дошці (так і хотілось сказати - „на шкільній дошці”). Втім і І.Курчатов Нобелівським лауреатом теж не став, хоч і отримав у Радянському Союзі три золоті зірки Героя соціалістиченої праці та чотири Державні премії. Проблема в цьому випадку, як для представлення до нагородження Нобелівською премією, була занадто делікатною.\nЦікаву інформацію про внутрішнє життя вченого подала в інтерв’ю київській газеті „Факти” 11 січня 2011 року його єдина донька Наталія Сергіївна Корольова. Вона розповіла: „Саме слово Україна вимовлялося в нашій родині трепетно, з великою любов’ю. Дитинство мій батько провів у Ніжині, народився він у Житомирі, мешкав у Києві, в Одесі. Перші 24 роки, майже половину свого життєвого шляху, батько провів в Україні. Він дуже її любив. Полюбляв українські пісні, українську мову. „Дивлюсь я на небо”, „Реве та стогне Дніпр широкий” – улюблені пісні бабусі і батька”.\nТо ж і Павло Романович Попович, перший космонавт-українець, з борта космічного корабля „Восток-4” заспівав для Головного Конструктора пісню „Дивлюсь я на небо...”, яку космонавт навіть трохи перефразував: „..і ось я сокіл, і ось я літаю”, неначе доповідаючи своєму керівнику про успішний політ, бо ж знав, що той його чує.\nВ ці дні, коли на Донбасі триває війна проти України, і апологети „русского міра” із шкури лізуть, шоб довести „російськість” Донбасу і переслідують там усе українське, варто нагадати, що пісню цю, що давно вже стала народною, створив ще в першій половині XIX століття український поет-романтик Михайло Петренко, місцем народження якого був відомий сьогодні всьому світові легендарний Слов’янськ.\nНа його честь названо астероїд „1885. Корольов”. Міністерство зв’язку СРСР в 1956 році випустило пам’ятну поштову марку, присвячену ученому. Укрпошта 23 серпня 2002 року в серії „Україна косміча держава” видала художню поштову марку номіналом в 70 копійок, присвячену С.Корольову, а 2007 року видала також і художній маркований конверт та спеціальний штемпель погашення „С.Корольов (1907-1966), вчений, конструктор в галузі ракетобудування і космонавтики”. Художні поштові марки на його честь та організованих ним космічних польотів видано також у багатьох країнах світу. Тема космічної філателії в усьому світі стала настільки популярною, що для висвітлення всіх її видань, в першу чергу пов’язаних з С.Корольовим, треба було б видати окрему книгу чи брошуру. Національний банк України в 1997 році ввів у обіг пам’ятну монету номіналом у 2 гривні - „Сергій Корольов”.\nПершу інформацію про ФАУ-1 і ФАУ-2 ще в ході війни повідомив, очевидно, найуспішніший радянський розвідник Я.П.Черняк, про якого варто розповісти трохи більше. Склалося так, що ракети від самого початку їх застосування стали зброєю, а з моменту створення атомної бомби і поєднання її з ракетами далекої дії, зброєю апокаліптичною, про володіння якою мріяли всі великі держави, як мріють і сьогодні вже не тільки великі... Саме Я.Черняк і допоміг Радянському Союзу створити цю страшну руйнівну силу.\nЯн Петрович Черняк народився 6 квітня 1909 року в Чернівцях, на зеленій Буковині, яка в ті часи входила до складу Австро-Угорщини. В 1914 році почалася Перша світова війна, батьки хлопчика загинули у воєнній завірюсі, Буковина перейшла під владу Румунії, а шестилітня дитина опинилася в румунському дитячому притулку.\nЗдобути освіту та професію для хлопця з „неправильною” національністю було практично неможливо, і Ян перебирається до сусідньої Чехословаччини і стає одним із найуспішніших студентів столичного Вищого технічного училища. Було у нього улюблене хобі – вивчення мов, у двадцятирічному віці він досконало знав їх сім. Німецькою, наприклад, він говорив так добре, що навіть німці вважали його уродженцем західнонімецьких земель.\nПісля закінчення училища, з дипломом інженера, працював на електротехнічному заводі, та в 1929 році залишив Прагу і переїхав до Німеччини і вступив на навчання до Берлінського політехнічного коледжу. Одночасно з навчанням брав активну участь в діяльності молодіжних організацій спочатку соціалістичного, а згодом і комуністичного спрямування, став членом Комуністичної партії Німеччини.\nПеред поверненням до Бухареста попросив знайомого німецького комуніста, якому довіряв, допомогти йому встановити контакт з румунськими членами партії. Та той знайомить його із людиною з Радянського Союзу, по імені Матіас, яка виявилась співробітником четвертого розвідуправління РСЧА. Запитання Матіаса про готовність Яна допомогти в боротьбі з фашизмом впало на сприятливий грунт. Я.Черняк погоджується працювати на радянську військову розвідку.\nПісля повернення в Румунію Яна призвали до армії, і з урахуванням його вищої освіти юнак повинен був стати унтер-офіцером. Та він не був румуном і тому годився тільки в рядові маршових рот. Втім за невеликий хабар Яна направляють в школу сержантів, після якої він став писарем штабу артилерійського полку. А писарі, як відомо, мають доступ до секретної інформації, яка скоро потекла на північ, до ГРУ. Рік служби в румунській армії швидко пролетів, і Ян, демобілізувавшись, назавжди залишив країну, переїхавши до Німеччини.\nТут він відновив давні зв’язки і створив власну резидентуру. У московський центр почала надходити інформація про збройні сили гітлерівського Рейху. Переломним для Я.Черняка стає 1936 рік, коли після майже року спеціальної підготовки в Москві, в ході якої була прийнята пропозиція Я.Черняка про розвідку Німеччини з території інших держав, він одержує офіційний статус кореспондента ТАРС, під прикриттям якого і працює у Швейцарії, Франції, Великій Британії, США і Канаді.\nДеякі автори пишуть, що пропозиція ця була схвалена після тривалої розмови з Я.Черняком, тодішнім начальником четвертого розвідувального управління Генерального штабу Червоної Армії Яном Берзінєм. Життя пітвердило її правильність і виваженість. Але це тільки напівправда, інша ж - полягає в тому, що пройде небагато часу і Я.Берзіня розстріляють як ”ворога народу”. А це вже не історія, а маніпулювання нею...\nТут, на заході Європи, Я.Черняк і створює розвідницьку резидентуру „Крона”, в яку входило десь два десятки надзвичайно поінформованих людей. Не дивлячись на всі намагання гітлерівської контррозвідки, їй так і не вдалося викрити хоча б одну гілочку цієї легендарної «крони», що накрила своєю тінню верхи нацистської держави. Офіційно „Крона” існувала 11 років, та окремі її співробітники працювали на радянську розвідку майже по 30 років.\nУже після війни експерти спробували підрахувати економічний ефект від розвідницької діяльності „Крони” і оцінили його в багато сотень мільйонів доларів. Центр отримував від неї безперервний потік інформації, яка впливала на хід війни, безцінну інформацію про стрілецьке, гарматне і бомбове озброєння для авіації, найновіші матеріали і технології, що застосовувались в авіабудуванні, і в тому числі в реактивній авіації, реактивних снарядах ФАУ-1 і ФАУ-2 і т.п. Йшла ця інформація не тільки короткими радіограмами, а часто сотнями листів технічної документації і навіть зразками окремих вузлів і агрегатів. Тільки в 1944 році в Центр було передано 12500 листів технічної документації та 60 вузлів радіотехніки.\nНезадовго до початку війни, 12 червня 1941 року, від „Крони” надійшло повідомлення про строки, мету і сигнали нападу на Радянський Союз в рамках плану „Барбаросса”, копія якого опинилась в руках Черняка. Але повідомлення Й.Сталін розцінив як „чергову британську провокацію”. Перед Курською битвою та ж „Крона” повідомила про найновіші німецькі танки та найсекретнішу інформацію про стратегічні плани противника на „Курському виступі”.\nДві найяскравіші зірки німецького і світового кіно, Маріка Рьокк і Ольга Чехова, також були серед густого зеленого листя добре розгалуженої знаменитої „Крони”, можливо, найбільш колоритними її гілками. Маріка Рьокк (Марі Кароліна Керрер) походила із змішаної австро-угорської родини і здобула світову славу в головній ролі в кінофільмі „Дівчина моєї мрії”. Фільму, якому судилися успіх і світова слава в обох частинах розколотого війною світу. Не стали тут винятком, звичайно після війни, і радянські кіноглядачі. Була вона, як і Ольга Чехова, своєю людиною серед верхівки нацистської Німеччини, більше того стала навіть коханкою „кульгавого бичка” Пауля Йозефа Геббельса, а справжню кількість її шанувальників, поклонників і прихильників таланту навіть важко уявити.\nОльга Чехова на прийомі у Ріббентропа (фото травень 1939р.) У першому ряду зліва направо: Герінг, Аннеліза фон Ріббентроп, Гітлер, Ольга Чехова.\nТе ж саме можна сказати і про іншу кінодиву, Ольгу Кніппер (Чехову), племінницю Ольги Леонардівни Кніппер, дочку її рідного брата Костянтина, дружину А.П.Чехова. Прізвище Чехова Ольга зберегла від першого шлюбу з відомим артистом Михайлом Чеховим. Як яскрава зірка німецького кіноекрану, вона була настільки популярною, що А.Гітлер присвоїв їй звання державної актриси райху. У вищих колах країни вважали нормою, коли сам фюрер час від часу навідував Ольгу вдома і довго бесідував з нею за філіжанкою кави. Можливо, що Гіммлер підозрював Ольгу Костянтинівну в нелегальній діяльності і одного ранку, в супроводі офіцерів- есесівців, наніс їй „візит” та там саме у неї за приємною бесідою з чашечкою ароматної кави в руках перебував сам фюрер і, після його зауваження про невчасність того „візиту”, Гіммлер відкланявся й інцидент було вичерпано. Більше Гіммлер і його відомство не наважувались турбувати Чехову.\nПрихильників у неї було не менше ніж у Маріки. Можна тільки здогадуватись, яку інформацію чули і приносили своєму шефу ці дві красуні і дивуватись, як Я.Черняку вдалося залучити їх до небезпечної співпраці.\nВтім не все так просто. Можливо, що Я.Черняк до співппраці Ольги Чехової з радянською розвідкою мав тільки посереднє відношення, а в дійсності до цієї співпраці залучив її коханець, таємний співробітник англійської і радянської розвідок, що перебував в таємній опозиції до фюрера, Ернст фон Вайцзеккер, бригаденфюрер СС і статс –секретар Міністерства закордонних справ Німеччини, син якого Ерік, був президентом ФРН в 1984-1994рр.\nДо 70-річчя „Операції Валькірія”, тобто замаху на А.Гітлера, в Берліні в 2014 році влаштували виставку, на якій документально було підтверджено співпрацю радянського резидента О.Чехової з Ернстом фон. Вайцзеккером та його активну участь в русі Опору, а також те, що саме він доставив з Англії, використавши дипломатичну пошту, вибухівку, якою скориcтався полковник Штауфенберг. Про це в 1944 році знав тільки Штауфенберг, якого, зразу ж після невдалого замаху розстріляли, навіть не допитавши.\nА, можливо, і розстріляли так поспішно, щоб не сказав на допиті щось зайве. Оприлюднені були на тій виставці й інші сенсаційні матеріали, наприклад, про далеке рідство Е.Вайцзеккера з В.І.Леніним. Виявляється, що вождь світового пролетаріату був тому кузеном (їхні прабабусі були двоюрідними сестрами), тобто пятиюрідним братом. Е. фон Вайцзеккер знав про свого знаменитого родича. Влітку 1921 року, під час відрядження до Москви, він був присутнім на одному з мітингів, де виступав В.І.Ленін. Після завершення мітингу німецький дипломат збирався підійти до вождя і поговорити з ним. Проте не зміг пробитися через густий натовп, а більше їхні життєві шляхи не перетинались. В ті останні роки життя В.Ленін активно листувався з Б.Муссоліні. Листи ті були опубліковані в Четвертому виданні його творів, а з П’ятого раптом зникли...\nВ 1970 році в Союзі широко відзначали 100-річчя від дня народження В.І.Леніна. Попав і я до складу екскурсії по ленінських місцях. В Ульяновську мене вразили дві обставини, а саме: кладовище, на якому був похований батько Володимира Ілліча, тобто давнє, ще дореволюційне кладовище, повністю знищене і перетворене на парк, в якому збереглася тільки та могила та приміщення в будинку Ульянових на другому поверсі, в кімнаті Олександра і Володі, на стіні якої нашу увагу звернули на піднос для хліба, вирізаного лобзиком старшим братом Олександром. Слово «хліб» у центрі підносу було вирізано чомусь німецькою мовою. Стало зрозумілим, що ця мова в сім’ї була шанованою і часто вживаною. Екскурсовод на цю тему не сказала ні слова.\nТа, можливо, найважливішу інформацію „Крона” здобула про секретні роботи над створенням атомної зброї. До цих проблем Ян Петрович зумів прилучитись ще в лютому 1942 року. Досить сказати, що весь цикл отримання матеріалів для атомної бомби, викладений на 130 листах секретної доповіді, яку підготував ведучий англійський учений у цій галузі А.Мей, в жовтні того ж 1942 року опинився в руках „батька” радянської атомної бомби І.Курчатова. Що ж тут дивуватись, що на Берлінській конференції 1945 року Й.Сталін пустив повз вуха слова Трумена про створення в США ядерної зброї, він про неї вже знав!\nПісля закінчення війни Я.Черняк отримав завдання на розвідку „Манхеттенського проекту” (проекту створення атомної зброї в США) і переїхав до Сполучених Штатів. Центр отримав від розвідника першу обнадійливу інформацію про роботи над створенням атомної бомби, перелік науково-дослідних установ у США і Канаді тощо. Та тут грянув грім. На початку вересня 1945 року із канадської резидентури ГРУ втік шифрувальник Ігор Гузенко. Утік, звичайно, не з пустими руками, а як завдаток за політичний притулок, прихопив із собою шифри та радіограми. Це був фактичний провал радянської військової розвідки, який потіг за собою і провал авторитету країни. У Москві було прийнято рішення про негайне виведення Я.Черняка із смертельної гри.\nЦе перетворилося на велику і складну, майже детективну операцію, в якій були задіяні сотні людей. Спочатку Я.Черняк перейшов на нелегальне становище, міняв прізвища і паспорти, переїжджав з однієї країни в іншу, та нарешті наступила мить, коли його зустріли і вивезли із зарубіжжя до Севастополя в тайнику на радянському торгівельному судні. Про завершення цієї надзвичайно важливої секретної операції тодішній начальник Головного розвідуправління генерал-полковник Ф.Кузнецов особисто доповів Й.В.Сталіну і запропонував нагородити розвідника за успішну роботу в роки війни.\nОднак Й.Сталін, зважаючи на зраду І.Гузенка і, очевидно, роздратований провалом військової розвідки в Канаді, що істотно підірвало авторитет СРСР, тим більше що за кілька місяців до того Я.Черняк написав позитивну характеристику на І.Гузенка, категорично відхилив пропозицію начальника Головного розвідувального управління. Здається, що про ту пропозицію згадали уже після розпаду Радянського Союзу. Розвідника, ще живим, нагородили уже в Російській Федерації.\nЯ.П.Черняк уник гіркої долі багатьох розвідників, репресованих на батьківщині або знищених за її рубежами, його не репресували. Більше того влаштували в 1946 році на роботу референта ГРУ, а з 1950 року - перекладача в ТАРС, а колеги по роботі допомогли отримати однокімнатну квартиру.\nВ 1947 році Ян Петрович познайомився з 20-річною студенткою медичного інституту і через деякий час одружився. Дітей у подружжя не було, і до кінця днів вони жили все в тій же маленькій квартирі. Жили бідно, часто не маючи найбільш необхідного. Про його заслуги, як це часто у нас бувало, просто забули. Забули у свій час присвоїти військове звання. Сім»я існувала на мізерну пенсію вільнонайманого співробітника ГРУ. Геніальний, але скромний розвідник, не скаржився.\n„Головне, що не посадили...”,- зізнався він якось дружині Тамарі Іванівні, бо добре знав країну, в якій доживав своє важке, але яскраве життя.\nВін помирав у звичайній московській лікарні, хоча російські і зарубіжні кореспонденти, дізнавшись про указ Президента Росії, шукали його в елітних клініках столиці. Визнання прийшло за десять днів до смерті, коли Президент Росії Б.Єльцин присвоїв Яну Петровичу звання Героя Росії. Зірку і посвідчення Героя вручала група російських генералів, очолювана начальниками Генерального штабу та його Головного розвідуправління прямо в лікарні. Стан хворого був надзвичайно важкий. Висока делегація поспішила швидше завершити церемонію вручення нагороди. Після поспішного від’їзду генералів геніальний розвідник прошепотів дружині: „Добре, що не посмертно...”\nПомер Ян Петрович Черняк 19 лютого 1995 року і похований на Преображенському цвинтарі в Москві.\nЛюди середнього і старшого покоління добре пам’ятають культовий серіал „Сімнадцять миттєвостей весни” і його симпатичного героя Штірліца у виконанні актора В.Тихонова. Автором сценарію цього серіалу є Юліан Семенов, про що знають практично всі. Менше знають про те, що сценарій письменник писав саме з Яна Петровича Черняка, хоча десь за кадром і звучало, що прообразом славного радянського розвідника є якийсь полковник Ісаєв. На похоронах розвідника ім’я легендарного полковника було вперше названо відкрито. Так нарешті і з’ясувалось, що той вигаданий полковник Максим Ісаєв в дійсності був Яном Петровичем Черняком.\nЖиттєві шляхи цих двох геніальних, кожного у своїй галузі, чоловіків - Яна Петровича Черняка і Сергія Павловича Корольова, до того ж надійно засекречених, формально ніде не перетинались. І все ж вони робили одну справу, боролись із спільним ворогом і за спільні ідеали. І не їх вина, що життя склалося так, що на їх долю випали такі важкі випробування. Глибоку борозну залишили ці два сини України в історії людського суспільства. Розвідка, звичайно, одна з найдавніших людських професій, яка в негласній «табелі про ранги» вважається другою після продажного кохання. Дослідники вважають, що дії розвідки (в просторіччі шпигунство) вперше були задокументовані в Біблії.\nОсь тільки кілька текстів з цієї священної книги, шо стосуються розвідки: „Промовив Господь Мойсею: Пошли людей та нехай розглянуть Ханаан-землю, що ось я хочу дати її синам Ізраїля; пошлете по одному з батьківського коліна (тобто племені Б.К.), та щоб усі вони були князями. Послав їх Мойсей, щоб розглянули Ханаан-землю і мовив: ”здійміться звідсіль у Негев та й зійдіть на гору та огляньте землю, яка вона, і люд, що в ній живе, сильний він чи слабий, мало його чи багато і який той край, де він живе, чи добрий, чи поганий, і які міста, що в них живе він, чи відкриті, чи укріплені, і яка земля, родюча вона чи ялова, чи є ів ній дерево, а чи ні.” Справді, стовідсоткове завдання на розвідку краю, який збираються завоювати”.\nОтже, розвідгрупа з 12 осіб (по числу ізраїльських колін (племен), 40 днів збирала інформацію і більшість з них прийшли до думки, що операцію по загарбанню Ханаанської землі носила авантюрний характер, чим викликала незадоволення Господа-Бога. Про те, як він розправився з невіруючими, в Біблії говориться: „І ті чоловіки, що їх Мойсей посилав на розвідини землі й що, повернувшися, пустили поголоску про ту землю і довели всю громаду до нарікання на Мойсея, чоловіки оті, що розпустили лихі вісті про землю, померли на місці перед Господом. Тільки Ісус Навин та Калев, син Eфунне. зосталися живими з тих чоловіків, що ходили на розвідини землі”.\nА от літати в космос люди навчилися тільки тепер. Сергій Павлович Корольов став батьком практичної космонавтики, і тут ні у кого не виникає жодного сумніву.


Відповіді на питання. > Сад і огород > Закликаю не боятися півоній ІТО гібридів\nІ навіть простіше. Гібриди Іто дуже стійкі до захворювань. Багато квітникарі не проводять профілактичну обробку кущів проти ботритісу. Ні до чого це! І на ділянці не спостерігали на цих рослинах ознак захворювання.\nА ось з викопкой і діленням куща доведеться попітніти. Коріння у гібридів більш довгі і розташовані горизонтально. Тому обкопувати кущ необхідно на достатньому видаленні від його центру. Підземна частина куща (кореневище) одревесневшая і тверда, тому звичайним ножем не обійтися. Часто доводиться ділити кореневище ножівкою. Вихід деленок невисокий. П’ятирічний Кущ Bartzella вдається розділити лише на чотири частини. Але деленко виходять якісними, з оптимальним співвідношенням кількості бруньок відновлення і коренів.\n« Як розмножувати хвойні рослини живцями\nПроблеми при зберіганні квіткових цибулин і бульб »


У третьому розділі – „Практичні аспекти реалізації завдань громадянського виховання старшокласників - Pedahohikam.net\nУ третьому розділі – „Практичні аспекти реалізації завдань громадянського виховання старшокласників у Великій Британії\n” – проаналізовано сутність та зміст навчальної програми предмету „Громадянознавство” в освітніх закладах Великої Британії; розглянуто комплексний підхід до розв’язання завдань громадянського виховання шляхом реалізації інтердисциплінарних зв’язків; висвітлено особливості педагогічного інструментарію у процесі реалізації завдань громадянського виховання британських старшокласників; обґрунтовано можливість впровадження британського досвіду громадянського виховання старшокласників в освітній процес української школи.\nВстановлено, що зміст і завдання предмету „Громадянознавство” та громадянського виховання старшокласників як результату спільної діяльності вчителів та учнів регламентується Національним навчальним планом Великобританії. Ним визначено зміст освіти у царині громадянознавства, цілі навчання, які своєю чергою визначають очікувані стандарти та результати учнівської поведінки. Навчальні програми укладаються кожною школою зокрема, а педагогічний колектив школи володіє автономією в організації навчально-виховного процесу.\nДоведено, що вивчення громадянознавства дає можливість британським старшокласникам оволодіти знаннями і розумінням щодо становлення поінформованих громадян. Вони демонструють переконливе знання і розуміння тем та проблем, що досліджуются; виявляють розуміння основних понять громадянознавства, типу „права” і „обов’язки”, „демократія”, „уряд”, „справедливість”, „правосуддя”, „сила”, „влада” тощо, а також адекватно трактують громадянські цінності (чесність, толерантність, повага до інших, свобода, гідність тощо); вчаться оцінювати важливу роль і відповідальність засобів масової комунікації у наданні інформації громадськості та розуміють, що ця інформація може бути представлена та інтерпретована різними способами.\nУспіхи громадянської освіти та виховання значною мірою залежать від міжпредметних зв’язків, встановлення яких британськими педагогами розглядається як необхідна умова усього процесу становлення свідомого громадянина. Широке використання знань із різних наукових сфер, як доводить наше дослідження, сприяє різнобічному, комплексному, дієвому підходу до розв’язання завдань громадянської освіти та виховання старшокласників у школах Великої Британії. Британські педагоги вважають, що існує чимало можливостей звернутися до аспектів громадянознавства через рідну мову, історію, географію, іноземні мови, математику, економічні дисципліни, фізичну культуру, музику, дизайн, технології, релігійне виховання тощо.\nУ розділі обґрунтовано та проаналізовано особливості використання педагогічного інструментарію у процесі реалізації завдань громадянського виховання британських старшокласників. Визначено основні механізми, принципи, методи, форми та інститути, що впливають на становлення громадянина.\nВстановлено, що найважливішими механізмами, які сприяють процесу становлення громадянина, є ідентифікація, емоційне зумовлення, наслідування, мотиваційне опосередкування, конформність, вживання у соціальну роль, підтримання внутрішньої узгодженості поглядів, самоспостереження.\nСеред принципів громадянського виховання найважливішими, як доводить дослідження, є такі: реалізація міжпредметних зв’язків; культуровідповідність; систематичність; зв’язок з життям; активність та включеність у діяльність.\nДоцільними і популярними формами роботи у сфері громадянознавства британські педагоги називають проектну роботу (Project work on topical issues); проведення позакласних годин (Form time/tutorial periods); зібрання (очолювані викладачем та шкільні зібрання) (Assemblies (teacher led and class assemblies); особливі види діяльності чи події (Special Activities or events); діяльність класної/шкільної ради (Class/School Council); роботу шкільної газети/журналу (School Newspaper/Magazine); діяльність шкільних клубів (Extra Curricula Activities/Clubs); організацію дебатів (Debates); ігри (Games); дискусії (Discussion); рольові ігри (Role play); зустрічі із представниками громадських організацій та людьми нешкільного середовища (Visitors and speakers from outside); виконання правил, встановлених учнями (Rules written by pupils); складання та виконання програм оздоровлення школи (Healthy Schools Programmes); зв’язки із громадськими організаціями та відвідування їх учнями (Community links and visits); реалізація програм щодо реалізації завдань громадянського виховання у школах (Formal Award Schemes) тощо.\nКультурно-масові форми позакласної роботи передбачають проведення різних вечорів: вечір-портрет, вечір-зустріч, вечір-хроніка, вечір-ритуал, вечір-свято. Як і всі позакласні заходи, вечори на іноземн ...


Наука : В Техасі знайшли останки динозавра розміром з собаку\nВ Техасі знайшли останки динозавра розміром з собаку Автор: Lesly · Опубліковано: 20.04.2010 14:33 · Розділ: Наука\nВ Техасі виявлено раніше невідомий раніше невідомий вид динозаврів. Стаття палеобіологів про це відкриття опублікована в журналі Cretaceous Research.\nНовий вид, який вчені ідентифікували по фрагментах двох скам’янілих черепів, отримав ім'я Texacephale langstoni, і ходив по землі 80-90 мільйонів років тому. За розміром ця істота не перевершувала сучасних собак та віддавала перевагу рослинній їжі.\nTexacephale langstoni в порівнянні з людиною. Фото взято з сайту lenta.ru\nДослідники вважають, що техаський динозавр відносився до родини пахіцефалозаврів, характерною особливістю яких було товсте склепіння черепа. Під час шлюбного сезону чоловічі особини T. langstoni боролися за самок буцаючись головами.\nВідкриття на території Техасу дозволило науковцям зробити висновки про те, що доісторичні рептилії жили на території сучасної Північної Америки невеликими групами, які рідко пересікалися між собою. Зокрема, на користь цієї ідеї свідчить відмінність між останками видів, які знаходять на півночі і півдні континенту.


У Деражнянському районі через несправність печі горів будинок | Новини Хмельницького "Є" | ye.ua\n21 Квітня, 2019 Наталя ГАРМАТЮК Суспільство 919\nНа пожежах ніхто не постраждав. Фото: ілюстративне з www.volynnews.com\nУчора, 20 квітня, у селі Новосілка Деражнянського району виникла пожежа приватного житлового будинку. як зазначають у ДСНС області, рятувальника про займання повідомили о 8.13 годині.\n«Вогнем пошкоджено вікна, двері, домашнє майно. Ймовірна причина пожежі – порушення ППБ при експлуатації печей. Збитки – 10 000 гривень. Нещасних випадків на пожежі не було»,- зазначають у ДСНС.\nДодають, через замикання електромережі загорілась близько 20.00 допоміжна споруда житлового сектору селі Тернова Дунаєвецького району. Вогонь знищив покриття, перекриття, пошкодив домашнє майно.\nА от в Нетішині на вулиці Солов’євській приблизно в той самий час виникла пожежа трави на відкритій території. Згоріло 500 метрів квадратних рослинності. Що стало причиною займання – встановлюють.\nДеражня Дунаївці Нетішин пожежа трава будинок


Українські медики отримають автомобілів на 30 млн. гривень » Автомобильные новости\n77 суперавтомобілів швидкої медичної допомоги (санітарні автомобілі на базі шасі Рено Мастер) надійдуть в Україну найближчим часом, а вже в грудні кожен регіон одержить мінімум три нові машини. В основному автомобілі будуть експлуатуватися у сільській місцевості. Про це ForUm'y повідомила прес-секретар міністра МОЗ Уляна Лозан.\nВартість одного такого автомобіля - 390 тисяч гривень. Всього на нові «швидкі» буде витрачено близько 30 мільйонів гривень. Закупівля нових "швидких" - початок великої програми уряду по оновленню медичного автомобільного парку. Фінансуються закупівлі за рахунок коштів Державного бюджету, виділених МОЗ України на 2004 рік. На думку фахівців, це справжня сенсація для нашої країни, бо про «швидких» такої якості і з такими можливостями вітчизняні медики навіть не мріяли. Всі постачалися в минулі роки авто, навіть оснащені деяким медичним обладнанням, не відповідають вимогам служб швидкої медичної допомоги - головним чином через незадовільний рівень шасі. Досить низькі у старих автомобілів показники надійності, безпеки та швидкості, не відповідають вимогам розміри відділення для пацієнта, термо-і звукоізоляція, рівень вібрації, фіксація пацієнта, характеристики електромереж та інше.\nА кожна нова машина оснащена електрокардіографом, дефібрилятором-монітором, електронним апаратом і киснево-повітряною сумішшю для проведення керованої та допоміжної вентиляції легень, ларингоскопами для дітей та дорослих, універсальними іммобілізаційному комплектами та іншим.\nКоментуючи закупівлі, міністр здравоохранінія Андрій Підаєв зазначив: «Ще в 1993 році темпи оновлення автопарку« швидкої допомоги »в Україну значно скоротилися. Якщо до цього протягом 1990-1992 років система отримала 13 570 автомобілів, то протягом 1993-2002 років - 2 718 одиниць. Відновлення фінансування витрат на закупівлю автомобілів почалося тільки в 2003 році, коли ми закупили 288 автомобілів, проте і вони були оснащені мінімальним комплектом медичного устаткування.\nІ тільки в 2004 році система охорони здоров'я вперше отримала можливість закупити сучасні спеціалізовані автомобілі швидкої допомоги, які відповідають усім міжнародним стандартам. Перші 77 автомобілів - це початок реалізації системної заміни існуючого парку автомобілів «швидкої допомоги». У бюджетному пропозиції на 2005 рік закладено фінансування на продовження цих закупівель ».


ФК "Полісся" мінімально перемагає в гостях\nВ другому турі чемпіонату України з футболу серед команд ІІ ліги житомирський «Полісся» на виїзді мінімально перемагає рівненський «Верес» - 0:1.\nЯк і свій стартовий поєдинок проти хмельницького «Поділля», матч другого туру проти житомирського «Полісся» рівненський «Верес» провів у Млинові. Вирішальним м’ячем у грі став одинадцятиметровий, реалізований «жовто-зеленими» на 64-й хвилині матчу.\nНа звітний поєдинок «Верес» вийшов з двома новачками, які поповнили склад рівнян цього тижня – це Яременко та Гребенюк. Обоє були доволі активні, втім, набрати очки своїй команді вони не допомогли. Хоча саме Яременко мав один з найкращих моментів у складі «Вереса», коли на 58-й хвилині після прострілу з флангу не влучив з забивної позиції по м’ячу. Завершував цю атаку Семенчук, але з гострого кута пробив повз ворота.\nНапередоні цього матчу житомирський ФК "Полісся", також,посилився гравцями з Першої ліги. До команди "жовто-зелених" приєднався 27-річний воротар Олександр Литвиненко та 23-річний півзахисник Сергій Суханов. Останній вийшов зі стартових хвилин матчу і значно додав роботи фланговим захисникам «Вереса» та створив кілька небезпечних моментів біля воріт суперника.\nЗа нереалізований супермомент «рівнянами» гравці «Полісся» відповіли голом. Скотаренко невдало виставив ногу у боротьбі з нападником житомирян Молочком в штрафному майданчику. Останній впав і заробив пенальті. Немтінов впевнено розвів м’яч та голкіпера господарів Бабійчука по різних кутах воріт. «Полісся» змогли вийти вперед.\nНа 89-й хвилині матчу «Полісся» залишилося у меншості, Поручинський отримав друге попередження і, відповідно, червону картку, тому був змушений залишити поле. Під час фінального штурму господарі поля змогли створити один хороший момент, але жоден з групи гравців, які йшли на м’яч, не зуміли замкнути небезпечний навіс.\nНавіть в меншості «житомиряни» змогли безпомилково оборонятися та проводити позиційні атаки на ворота суперника.\nЗ фінальним свистком головний арбітр матчу зафіксував мінімальну перемогу «Полісся», яке має вже чотири пункти і піднімається на другу сходинку в турнірній таблиці чемпіонату України з футболу серез команд Другої ліги в групі «А».\n«Верес»: Бабійчук, Барабаш (Гапончук, 46), Мосіюк, Скотаренко, Фляк, Сад (К), Бондаренко (Дубіна, 88), Семенчук (Цень, 61), Гребенюк, Пецків (Заїкин, 72), Яременко – Фіяло. Головний тренер – Володимир Гоменюк.\n«Полісся»: Мозіль, Іванов, Ходуля, Чередніченко (К), Поручинський, Сокуренко, Недоля, Баранов (Немтінов, 56), Суханов (Гусін, 84), Богач (Меркушов, 57), Шаврін (Молочко, 6, Шишигін, 69). Головний тренер – Олександр Призетко.\nАрбітр - Михайло Райда (Закарпатська область);\nАсистенти – Олексій Дубовий (Луганськ), Олександр Матяш (Полтава);\n4-й арбітр – Максим Фірсов (Рівне);\nСпостерігач арбітражу – Андрій Байсарович (Луцьк);\nГол: Немтінов (64, пен);\nПопередження: Бабійчук (70), Сад (79), Бондаренко (84) - Поручинський (28), Чередніченко (60), Суханов (60), Іванов (83), Недоля (84);\nВилучення: Поручинський (89, повторне попередження).


Як приготувати соус для качки |ЯкПросто\nМ’ясо качки вважається досить жирним і ситним, тому на стіл до нього краще подавати злегка кислі соуси. Такі соуси прекрасно поєднуються, надаючи можливість насолодитися чудовим смаком і пряним ароматом приготованого блюда.\nжуравлина свіжа або заморожена — 350 г;\nапельсиновий сік — 6 ст. ложок;\nцукор -4 ст. ложки.\nЖуравлину промити під холодною водою, перекласти в каструлю з товстим дном непрігораемим, поставити на плиту і включити слабкий вогонь. Якщо ви використовуєте заморожену журавлину, то слід попередньо її розморозити.\nЯк тільки журавлина закипіла, додати до неї апельсиновий сік. Отриману консистенцію ретельно перемішати, знову довести до кипіння і залишити варитися на 15-17 хвилин.\nЗняти каструлю з вогню, трохи остудити і протерти через сито журавлину. Всипати в отриману масу цукор, знову поставити на плиту і томити на маленькому вогні до тих пір, поки цукор не розчиниться в соусі.\nПодавати соус краще завжди в окремому посуді, попередньо його остудивши.\nРецепт № 2. Апельсиновий соус.\nПомити апельсини і зняти з них шкірку.\nЦедру одного апельсина порізати тонкими смужками довжиною близько одного сантиметра. Цедру другому потерти на дрібній тертці і відкласти в сторону.\nВручну або за допомогою соковижималки вичавити з двох очищених апельсинів сік.\nВзяти невеликий сотейник (можна і сковороду), влити в нього винний оцет і додати цукор. На слабкому вогні цукор довести до стану «карамелі», уважно стежачи, щоб він не пригоріла.\nВ отриману суміш додати вичавлений апельсиновий сік, апельсиновий лікер, натерту цедру і сухий чебрець.\nУ невеликій ємності закип’ятити половину склянки води. Додати порізану соломкою шкірку апельсина, довести до кипіння і варити 5 хвилин. Відкинути на друшляк варену соломку, дати стекти воді, а потім покласти в соус. Сіль, перець — за смаком.\nПодавати отриманий соус в гарячому у вигляді.


пружина задня Джилі МК Нетішин: купити дешево 1014001678\nНетішин пружина задня Джилі МК 1014001678\nМагазин м. Нетішин пропонує купити недорого запчастину пружина задня 1014001678 для експлуатації та ремонту автомобілів Geely mk. Ми пропонуємо постачання з кількох складів комплектуючих, розташованих по всій території України. Це дозволить виконати ваше замовлення в найкоротші терміни. Тут ви можете оформити заявку на отримання даної деталі в місті Нетішин з доставкою вже на наступний день. На продукцію Geely mk надається гарантія (можливість заміни або повернення грошей) протягом 14 днів з моменту придбання.


Алкогольної нейропатией називають захворювання, що виникає в результаті токсичного впливу алкоголю на периферичну нервову систему. Патологія вражає все системи організму. Тривале вживання спиртних напоїв призводить до розвитку патологічних порушень в обмінних процесах нервових волокон. При хвороби спостерігаються слабкі паралічі, які вражають найвіддаленіші від центру частині нижніх кінцівок – стопи.\nПолінейропатія є важким захворюванням, яке викликається токсичним ураженням нервової системи. Крім хронічного алкоголізму, хвороба може викликатися і іншими причинами, наприклад, цукровий діабет або гострою інфекцією. У багатьох випадках початок хвороби проходить гостро і часто вже за кілька днів недуга призводить до серйозних наслідків. Тим часом адекватне і вчасно розпочате лікування може усунути цю проблему.\nПолінейропатія, або як її ще називають алкогольна нейропатія, розвивається під впливом наступних факторів:\nпорушення метаболізму нервових волокон;\nтривалого токсичного впливу етилового спирту, а також його проміжного продукту – ацетальдегіду, на периферичну і центральну нервову систему;\nдисфункції печінки у вигляді гепатиту, цирозу;\nнестачі вітаміну В1 (тіаміну) внаслідок порушення процесів всмоктування в тонкому кишечнику;\nтривалого здавлювання в результаті одноманітного положення тіла в стані алкогольного сп’яніння;\nнаявності гена, що сприяє процесу розщеплення і утворення ферментів, негативно впливають на всю нервову систему;\nпорушень функцій імунної системи, в результаті чого формуються антитіла, що знищують власну нервову тканину.\nМаксимально ефективне лікування алкогольної полінейропатії проводиться лише з урахуванням перерахованих причин.\nПерші ознаки токсичної нейропатії або атрофії м’язів нічим істотним себе не проявляють, тому і сильного занепокоєння не викликають. Спостерігається лише незначне оніміння і відчуття поколювання. Однак при відсутності лікування неврологічне захворювання загрожує розвитком паралічу ніг і розладом мови. Недузі властиво поступове наростання симптомів. Провідними ознаками алкогольної полінейропатії вважаються:\nнапруга в м’язах ніг, легке оніміння;\nпекучий біль в нижніх кінцівках, що супроводжується м’язовими спазмами, що посилюються ночами;\nослаблення м’язів ніг, що негативно впливає на ходу;\nпорушення чутливості в районі литкових м’язів і зап’ясть рук;\nпоява синього, «мертвого» відтінку на шкірному покриві, можливі набряки або трофічні виразки;\nпорушення вегетативної нервової системи, що ведуть до частих неконтрольованим сечовипусканням, розладу статевої функції, періодичних різких стрибків артеріального тиску.\nОднією з особливостей алкогольної полінейропатії є поступове, але досить значне наростання клінічних ознак. Пов’язано це з тим, що при алкоголізмі в патологічний процес втягується все більша кількість нервових волокон. Людина втрачає здатність ходити, не в змозі здійснювати свою звичайну роботу. В результаті хвороба часто закінчується паралічем рук і ніг. В особливо складних випадках спостерігаються психічні розлади. Недуга вражає найрізноманітніші нерви, тому не виключені порушення дихального процесу, погіршення зору, аритмія. Деякі приватні симптоми в разі припинення потрапляння в організм алкоголю зазнають зворотного розвитку, однак загальні ознаки – параліч, судоми, залишаються без змін.\nІдентифікувати хвороба досить складно, оскільки симптоми схожі з ознаками багатьох інших захворювань. Одних скарг пацієнта недостатньо, необхідні інструментальні та лабораторні дослідження. Після перевірки уражених кінцівок і рефлексів неврологом робиться загальний аналіз крові, призначається електронейроміографія – дослідження, що показує проходження сигнал по нервах.\nУ деяких випадках потрібна біопсія нерва. Додатково можна отримати консультацію ендокринолога.\nТерапія захворювання обумовлена ??причиною, що викликала патологію.\nЯкщо в основі нейропатії лежить алкоголізм, то першим кроком до лікування є відмова від прийому спиртного навіть у незначних кількостях. Без цього будь-які терапевтичні заходи виявляться марними.\nБільшість хворих, що зловживають спиртними напоями, не в змозі самостійно позбавитися від залежності, тому психотерапія і підтримка сім’ї повинні проводитися в комплексі з основним лікуванням.\nНаступним кроком є ??налагодження здорового способу життя. Продуманий розпорядок дня і правильне харчування під час лікування дуже скоро поставить хворого на ноги. Пацієнту пропонується повноцінна їжа з наявністю потрібної кількості білків і вітамінів. Рекомендувати необхідну в цьому випадку дієту повинен лікуючий лікар.\nПовне одужання від недуги має місце лише у випадках, коли хвороба діагностована на початку її прояви. Терапія нейропатії нижніх кінцівок покликана відновити функцію нервових волокон, поліпшити кровообіг в районі нервових закінчень. Специфікою лікування можна вважати необхідність виявлення причин захворювання. Не менше значення відведено вивченню індивідуальних особливостей пацієнта. Для лікування застосовуються різні групи ліків:\nкомплекси медикаментів з великим\nРозвиток полінейропатії змінює якість життя людини, завдає йому масу незручностей. Хворий перестає ходити і обслуговувати себе, з’являється почуття страху і тривоги.\nДля хвороби характерні порушення рухової здатності, обумовлені слабкістю в ногах. Це призводить до зниження тонусу мускулатури і атрофії м’язів. Іноді полінейропатія закінчується повним паралічем кінцівок. Деякі види нейропатії порушують роботу нервів, відповідальних за рух дихальної мускулатури. Серйозний розлад функції нервів, в тому числі і тих, які регулюють роботу серця, може привести до раптової смерті.\nАлкогольна полінейропатія нижніх кінцівок: симптоми і лікування Ссылка на основную публикацию\nЯк позбутися від алкогольної залежності назавжди в домашніх умовах\nАлкоголізм - серйозне захворювання, яке надає руйнівний вплив на психологічний ...