Юрія Андруховича нагородили німецькою медаллю Гете-Інституту - портал новин LB.ua\nГоловна — Культура — 15 червня 2016, 18:59\nТемою нагородження стала "Міграція культур - культури міграції".\nЦю нагороду вручають щорічно з 1955 року культурним діячам, які "проявили особливі заслуги в справі популяризації німецької мови та міжнародного культурного обміну". Темою цьогорічного нагородження стала "Міграція культур - культури міграції".\n"Своєю письменницькою діяльністю Андрухович знайомить німецьку публіку з літературними територіями своєї Батьківщини. Центральними темами в його літературі постійно виступають процеси переміщення і міграції в Європі", - йдеться в повідомленні.\nНагадаємо, в 2014 році Андрухович отримав німецьку премію "за політичну думку".\nТемы: нагородження, література, Юрій Андрухович\nНаціональний банк України з 15 червня вводить в обіг пам'ятну монету, присвячену актору, режисеру і сценаристу Івану Миколайчуку. Про це повідомляється на сайті НБУ. Загалом Нацбанк…\nІталійське місто Верона дозволило українцям безкоштовно відвідувати міський музей в замку Кастельвеккьо у 2016 році на знак подяки за повернення викрадених з нього 17 картин. Про це…\n13 червня 2016, 12:55\nФільм кримськотатарського режисера Нарімана Алієва "Без тебе" відібрали в конкурсну програму 22-го міжнародного фестивалю короткометражного кіно в Палм-Спрінгз (США). Про це LB.ua…


Думка українця 2333 перегляди\nОпубліковано - 30.12.2021 | Всі публікації | Версія для друку\nПрезидент України Володимир Зеленський (праворуч), президент Франції Еманюель Макрон (другий справа) та канцлер Німеччини Олаф Шольц (ліворуч) в кулуарах саміту «Східного партнерства». Бельгія, Брюссель, 15 грудня 2021 року\nПриборкати агресію Росії одними лише дипломатичними засобами неможливо, на інших напрямках закордонної політики українським дипломатам у 2021 році вдалося досягти більш помітних результатів, що, втім, поки не змінили міжнародного становища України. Про це говорять аналітики та експерти з міжнародних відносин. Поряд із тим вони відзначають, що цього року Україна отримала союзників більш активних за США та ЄС.\n2021 року вперше в історії незалежної України була ухвалена Стратегія зовнішньополітичної діяльності. Документ визначив, що основними пріоритетами для українських дипломатів мають стати: забезпечення територіальної цілісності і суверенітету України, протидія агресії Росії, інтеграція до НАТО і ЄС, стратегічне партнерство зі США, та захист прав людини на окупованих українських територіях.\nСтратегічний діалог зі Сполученими Штатами встановлений, в оновленій хартії про стратегічне партнерство акценти змінені на більш актуальні, що стосуються оборонних питань, зауважує у розмові з Радіо Свобода директор Інституту зовнішньополітичних досліджень Григорій Перепелиця. Він нагадує, що чинній владі України довелося вибудовувати свої відносини з керівництвом США на тлі ускладнень, що виникли внаслідок спроб деяких представників попередньої влади взяти участь у дискредитаційній кампанії проти тоді ще кандидата у президенти США Джо Байдена.\n«Інша справа, що Байден веде політику, де Україна другорядна порівняно навіть з Росією. Він спрямований на стримування Китаю тому намагається уникати конфронтації з Росією. Але Україна намагалася зробити на цьому напрямку все, що могла. Тому ми побачили зустріч Зеленського з Байденом.\nЯкщо говорити про захист територіальної цілісності України та стримування агресії Росії, то тут наша дипломатія вела дуже активну роботу щодо відносин з НАТО, з Європейським союзом та США. Зеленський як ніхто був наполегливим щодо визначення перспектив членства України в НАТО. Йому не відмовили, але «з’їхали з теми», – продовжує Перепелиця.\nКолективний Захід і Росія\nВтім, цього року на гарантії членства в ЄС чи НАТО годі було розраховувати, оскільки Захід нині більше занурений у власні проблеми, зазначає Григорій Перепелиця. На його думку, світ перетворюється на багатополярний, країни Європи шукають своє місце у новій ситуації, хтось з них знаходить вихід у заграваннях з Росією, поряд із тим США основним своїм конкурентом вбачають Китай, через що також не поспішають загострювати відносин з Москвою.\n«По багатьох напрямках ситуація складається така, що суто дипломатичних зусиль недостатньо. Стратегія України, що спрямована на використання виключно дипломатичних засобів, є хибною. Не може бути сильної дипломатії не підкріпленої силою.\nТому і Росію стримувати лише дипломатичними засобами не вийде, тим більш звільнити окуповані території. Так прописано у стратегії національної безпеки, але ж це навіть не є функцією дипломатії. Війну не можна зупинити без силових інструментів виключно дипломатичними засобами. Загалом, що раніше за Порошенка, що тепер за Зеленського, на дипломатичну службу покладені такі задачі, що вона не може вирішити апріорі.\nНі у Тристоронній контактній групі, ні у «нормандському форматі» ми так нічого і не добилися. Але ми і не можемо нічого тут добитися, доки баланс сил на боці Росії. Путіну йдуть на поступки, тому що він демонструє силу. Його грубу примітивну дипломатію важко назвати власне дипломатією, але він досягає своїх цілей», – каже Перепелиця.\nВодночас Європейський суд з прав людини прийняв до розгляду позов України, що, за словами Григорія Перепелиці, констатує статус Росії як агресора. Він також нагадує, що Європейський союз погодився розпочати діалог про так званий «промисловий безвіз» та перегляд умов Угоди про зону вільної торгівлі.\nПоряд із тим ефективнішою виглядає зовнішня політика України на субрегіональному рівні, вважає директор Інституту зовнішньополітичних досліджень. Він до здобутків української дипломатії зараховує також створення «Люблінського трикутника» (Україна, Польща, Литва), та створення заради досягнення членства в ЄС «Асоційованого трі»о (Україна, Грузія, Молдова). Крім того, Україна отримала і менш очікуваних союзників, зауважує Григорій Перепелиця.\n«Британія за 2021 рік показала себе більш надійним партнером, ніж США. Британія запропонувала Україні побудову двох військово-морських баз та побудову двох ракетних катерів. Британці нам готові надавати реальну військову допомогу, тобто на цьому напрямку українська дипломатія досягла прориву. Так само і Туреччина стала нашим хоча би ситуативним союзником і надає нам реальну військову допомогу на відміну від інших країн, і це також великий успіх української зовнішньої політики і дипломатії», – каже Перепелиця.\n«Кримська платформа», «Люблінський трикутник» і «Асоційоване тріо»\nЦьогорічним досягненням українських дипломатів Григорій Перепелиця називає організацію «Кримської платформи». З цим у коментарі Радіо Свобода погоджується і політолог-міжнародник, доцент Київського університету імені Тараса Шевченка Петро Олещук. На його думку, цей захід болюче вразив президента Росії Володимира Путіна, який сподівався, що світова спільнота найближчим часом буде готова до визнання анексії Криму.\nПоряд із тим, «Кримська платформа», «Люблінський трикутник» і «Асоційоване тріо» – формати, що на сьогодні не змінили ситуації, але вони мають потенціал, який може розкритися і з часом спрацювати на користь Україні, вважає політолог.\n«Рік, з точки зору зовнішньої політики, був насичений. Не можна сказати, що рік виявився проривним. Швидше, він проміжний. Але не можна й сказати, що немає якихось виразних досягнень.\nЯ би виокремив підписання і затвердження угоди про єдиний авіаційний простір із Європейським союзом. В умовах пандемії цей договір не запрацює максимально, але стратегічно через роки можливості комунікацій між Україною та Європейським союзом полегшать доступ європейських авіакомпаній на ринок України. Це вплине і на кількість маршрутів, і на ціни, і зробить Європу набагато доступнішою для українців. Тому я ставлю цю угоду на один рівень із угодою про безвіз.\nПоволі, але просувається програма України щодо підписання двосторонніх декларацій про підтримку інтеграції до Європейського союзу з низкою країн членів-ЄС. Їх вже назбиралося не мало, спочатку були країни Балтії, Польща, але перелік розширюється, тепер і Словенія, з якою у нас якихось особливо виразних зв’язків немає, на останньому саміті «Східного партнерства» у Брюсселі також підписала таку декларацію. Тобто Україна потроху накопичує багаж, який у майбутньому дозволить нам більш впевнено говорити про надання нам європейської і євроатлантичної перспективи», – говорить Олещук.\nКрім того, навряд чи можна дорікати українським дипломатам через відсутність динаміки у роботі «нормандського формату» та Тристоронньої контактної групи (ТКГ), адже Росія не бажає деескалації, через що просування у цих переговорах неможливе, зауважує політолог.\nДекларації та гасла\nАле зрештою навряд чи можна вважати зовнішню політику України у 2021 році достатньо ефективною, наголошує у коментарі Радіо Свобода директор Центру дослідження міжнародних відносин Микола Капітоненко. Оскільки, за його словами, далі зустрічей та заяв залучення Заходу до протистояння агресії Росії та інтеграція до євроатлантичного простору не просуваються.\n«У нас не встигає зовнішня політика за змінами у світі. Ми не реагуємо вчасно на нові тенденції, виклики, ініціативи інших. Повністю втратили власну ініціативу. Нічого з того, що може працювати, не пропонуємо і в результаті опиняємося у ще гіршому становищі. Росія остаточно виходить з ізоляції, коли у неї відкриті можливості вести діалог з будь-ким, коли ми вразливі перед можливістю загострення, коли змінюється позиція Росії щодо окупованої частини Донбасу.\nВідтак не бачу гарних новин. Цього року в нас яскраво проявилася зовнішня політика фантиків. Ми вигадуємо успіхи: «Люблінський трикутник», «Асоційоване тріо», стратегічні партнерства, «Кримська платформа». Все це має гучні назви, але нічого з цього не працює, жодна з цих ініціатив важливих для нас проблем не розв’язує, а, можливо, створює нові, або поглиблює ті, що вже існували. Тому жодна з них не виглядає продуманою, щоб ми знали чого хочемо досягнути і у партнерстві з ким.\nМи не вступаємо у ЄС не тому, що якісь країни не підписують декларації, а тому що є реальні обставини, що цьому заважають, з якими ми нічого не можемо зробити роками. Тому, замість реального розв’язання проблем, відбувається продукування декларацій», – каже Капітоненко.\n«Кримська платформа», як і «Люблінський трикутник», «Асоційоване тріо» та підписання декларацій про підтримку євроінтеграційних прагнень України окремими членами ЄС мають спільну ваду – вони ні до чого не зобов’язують учасників та підписантів, переконує Микола Капітоненко.\nМЗС і Офіс президента\nОднією з основних проблем української дипломатії у 2001 році стала несамостійність Міністерства закордонних справ, яке не пропонує рішень, а лише втілює зовнішню політику Офісу президента, говорить у коментарі Радіо Свобода правник-міжнародник, голова правління Центру конституційного моделювання Геннадій Друзенко.\n«Головний підсумок року в тому, що зовнішня політика України стала кусючою і амбітною. Це плюс. Але вона нереалістична. Це вже мінус. Добре наполегливо вимагати те, що отримаєш, а вимагати, коли прямим текстом кажуть – ні, тільки дратувати наших партнерів.\nПольща і Литва наші справжні друзі, які знають Росію не з чужих слів. Але як лобісти нашої європейської інтеграції, особливо Польща, – це точно головний аргумент, чому туди брати не треба. Таких криз у Європейському союзі, як створила Польща, отримуючи найбільші дотації, не створював ніхто ще. Тому треба тверезо дивитися: як друг і партнер – так, як адвокат у ЄС, то найгіршого адвоката годі й шукати.\nНа жаль, зовнішня політика не економізувалася. Навіть коли ми говоримо про безпеку, гроші лишаються надважливими, за них купують зброю.\nСеред подій, мабуть найбільший успіх – це «Кримська платформа». Але вимагання від НАТО чітких дат – це серед провалів», – наголошує Друзенко.\nАналітики сходяться на тому, що протягом 2021 року українській дипломатії не вдалося досягнути найменшого поступу у налагодженні відносин з Угорщиною, а також у питанні звільнення полонених.\nЦінники і цінності. Скільки Україна готова заплатити за свободу?\nЗахід запроваджує санкції проти режиму Лукашенка. Під удар потрапляють держбанки Білорусі, калійні добрива та нафтопродукти. У відповідь Лукашенко оголошує, що Білорусь та Росія «самодостатні країни».\nУ 2018 році на чергових перевиборах Путіна йому підібрали спаринг-партнера. Головним конкурентом беззмінного російського президента тоді став комуніст Павло Грудинін. Минуло три роки ‒ але навіть тепер Кремль, імовірно, не може пробачити йому його результат.


Вища освіта пережила карантин успішно і без втрат, – Тетяна Шестопалова – ТРК МАРТ\nПід час карантину навчальний процес у ЧНУ ім. Петра Могили не припинявся і відбувався дистанційно. Наразі студенти готуються до сесії. Заліки та іспити складатимуть вже в аудиторіях, але з чітким дотриманням санітарних норм.\nКарантин став для освітян хорошим поштовхом для того, щоб урізноманітнити навчальний процес. Про це в ефірі програми “Діалог” розповіла завідувач кафедри української філології та міжкультурної комунікації ЧНУ ім. Петра Могили Тетяна Шестопалова.\nНа початок офіційно оголошеного карантину ми вже мали розклад відповідний, ми вже мали цілу купу дуже корисних методичних вказівок і ми могли організовувати навчальний процес, – зазначає Тетяна Шестопалова.\nДивіться також: У миколаївській Могилянці відкрили Школу журналістики\nПід час дистанційного навчання виникали проблеми, але Тетяна Павлівна вважає, що вони не нашкодили освітньому процесу, а навпаки допомогли його покращити та окреслили орієнтири на майбутнє.\nДистанційна освіта показала, що по-перше, це важливий і дуже потрібний, актуальний спосіб організації освіти і отримування, здобуття освіти. Дистанційна освіта потребує ще і від викладачів, і від студентів докладання багатьох зусиль, яких ми раніше не докладали, – вважає Шестопалова.\nЧитайте також: Студентка миколаївської Могилянки стала Глобальним послом миру\nНагадаємо, попри нестандартну ситуацію через карантин, шанс відсвяткувати випускні вечори є. Все залежить від епідситуації в Україні.


У Дніпровському районі столиці 19 квітня сталася надзвичайна подія. Повернувшись додому, син виявив матір і вітчима з вогнепальними пораненнями, зазначають Патріоти України з посиланням на "Надзвичайні новини".Повернувшись додому пізно ввечері він побачив найстрашнішу картину у своєму житті: його 53-річна мати разом з 52-річним чоловіком були мертві. Шокований син відразу зателефонував до поліції. Постріли у голову не лишили подружжю жодних шансів. Що сталося між людьми, які давно живуть разом? За версією поліції чоловік сам узяв до рук пістолет і застрелив кохану жінку, а вже потім випустив кулю і собі у скроню. Проте сусіди у цю версію не вірять, впевнені, що у квартирі був хтось щеПоліція відкрила провадження за статтею 115 Кримінального кодексу України (умисне вбивство)


Європейська солідарність заявила про підтримку Кличка на виборах мера\n"ЄС" заявила про підтримку Кличка на виборах через реалізацію реформи Порошенка\n"Європейська Солідарність" ініціює об’єднання всіх демократичних сил. Нас питають: кого з кандидатів на посаду Київського міського голови? Хочу зазначити – ми насамперед підтримуємо киян", – наголосив Прокопів.\nВін нагадав: минулого разу Кличка на посаду міського голови Києва теж делегувала команда п’ятого президента України Петра Порошенка.\n"У 2015 році наша команда делегувала на посаду Київського міського голови Віталія Кличка. Саме тоді Петро Порошенко розпочав курс на децентралізацію. Це істотно збільшило бюджет Києва. Децентралізація відкрила перспективи для реалізації багатьох амбітних програм, які змінили наше місто на краще. Ці зміни були б неможливі без суттєвого розширення фінансової бази місцевого самоврядування, на яке пішов Порошенко. Ми підтримуємо чинного міського голову, який реалізовував політичний курс п’ятого президента України", – зазначив Прокопів.\n"Водночас на виборах до Київради ми закликаємо киян голосувати за "Європейську Солідарність". Лише вона, маючи парламентське представництво, здатна захистити децентралізацію. Не дозволити змінити закон про столицю так, щоб реальну владу відібрати у громади і передати главі адміністрації, призначеному "Слугами". Для того, щоб зрештою на рівні столичного самоврядування не допустити концентрації всіх повноважень в одних руках. Бо всі тепер точно знають, що монобільшість – це зло, чи то на рівні всієї держави, чи то в межах Київради", – переконаний Прокопів.\nРаніше OBOZREVATEL повідомляв, що список "Європейської Солідарності" на виборах до Київради очолила Марина Порошенко – лікар-кардіолог, кандидат медичних наук, яка багато років опікується гуманітарною сферою і розвитком інклюзивної освіти. У 2018-2019 роках – голова Українського культурного фонду.\nУкраїнаВибори в КиєвіПартія "Європейська солідарність"Володимир ПрокопівМарина ПорошенкоПетро ПорошенкоВіталій Кличко


Війна на Донбасі: Окупанти поранили українського військового - портал новин LB.ua\nГоловна — Суспільство — Війна — 16 січня 2021, 08:09\nЗа добу бойовики шість раз порушили "тишу". Українські війська стріляли у відповідь.\nУ районі проведення операції Об’єднаних сил на Донбасі протягом минулої доби, 15 січня, було зафіксовано п’ять порушень режиму припинення вогню з боку російських найманців. Один український військовий зазнав поранення.\nТак, поруч із Гнутовим і Талаківкою збройні формування Російської Федерації кілька разів відкривали вогонь з гранатометів та великокаліберних кулеметів.\n"Неподалік Трудівського противник здійснив в бік наших позицій кілька черг зі стрілецької зброї. Внаслідок пострілів, один український захисник отримав вогнепальне поранення. Воїна було швидко доправлено до лікувального закладу, де йому надається необхідна медична допомога", - сказано в повідомленні.\nНагадаємо, 14 січня окупанти шість разів відкривали вогонь по позиціях ЗСУ на Донбасі. Один український захисник отримав легке осколкове поранення біля Гнутового.


Історія – Вишеньківська сільська рада\nКазково-чарівне, ніжно-пелюсткове, таємничо-старовинне і в той же час таке звичайне і дороге нам село. Вишеньки… Звичайне українське село на березі тихоплинної річки Золочі, що тягнеться своїми рукавами до швидкоплинного і вічномолодого Дніпра. Воно вперше згадується в літописі в 1101році. З давніх давен жили люди в цій місцевості. А сприяли цьому гарні кліматичні умови, що створювалися самою природою та географічним положенням. Про життя первісних людей свідчать численні археологічні дослідження і знахідки, які неодноразово траплялись археологам. Предмети матеріальної культури давньої людини на території села дають досить широке уявлення про початки заселення нашого краю. На території Вишеньок та на його околицях траплялися кам”яні знаряддя епохи палеоліту та пізнього неоліту, кам”яні пластини, різці, наконечники для стріл та ін. Все це зберігається в музейній колекції сільської школи. Розкопані в нашому селі і могильники кінця бронзового віку .\nВ 1501 році великий князь литовський пожалував Вишеньки товмачу Берендею. Згодом село за 120 кіп литовських грошей було продане київському війту Семену Мелешкевичу, який у 1562році подарував Вишеньківський маєток разом із селянами Києво-Печерській лаврі. Після Люблінської унії 1569року ці землі захопила шляхетська Польша.\nПід час визвольної війни 1648-1654років Вишеньки стали ареною антифеодальної боротьби. 22 грудня 1948року Богдан Хмельницький видав універсал про передачу ряду сіл, в т.ч. і Вишеньок київському жіночому монастирю Флора і Лавра. Згодом село знову перейшло до Київської Лаври.\nВ 1802 році Вишеньки увійшли до складу Остерського повіту Чернігівської губернії.\nЗа новим адміністративним поділом 1923 року Вишеньки увійшли до Броварського району Київського округу.\nВ період загострення класових суперечок на селі в 1928-1930роках на базі бідніших селянських господарств була організована комуна, яка по своєму економічному рівню була слаба, але стала прикладом для організації більш крупніших колективних господарств. Першим головою комуни “Вишня” був Видиборець Василь Іванович.\nВ 1930 році на базі 4-х комун шляхом їх укрупнення було створено 2колгоспи: ім.Шевченка та ім.Петровського. Велику роботу в колективізації села провели активісти і досвідчені організатори : Отрошко Тихон Федорович, Кияшко Захарко Федотович, Курило Іван Івонович, Курило Сергій Оноєвич, Видиборець Василь Іванович, Гончаренко Логвин.\nУ відповідні періоди колгоспи очолювали голови правлінь:\nКолгосп ім. Шевченка:\n1929-1930 р.р. – Курило Івон Івонович\n1931-1932 р.р. – Гойко Панас Устимович\n1932-1937р.р. – Стрілько Петро Михайлович\n1938 -Підчибій Тиміш Левкович\n1939 – Гойко Панас Устимович\n1940-1941 – Кияшко Захарко Федотович\n1930-1932 р.р. – Ташлай Оной Омелянович\n1933-1937 р.р. – Кияшко Захарко Федотович\n1937-1941 р.р. – Кошіль Антип Іванович\nРозвиток колгоспного виробництва сприяв значному підвищенню освіти й культури . В 1927 році на базі початкової школи відкрито семирічку, яку в 1938році перетворено на середню. Першим директорм школи був Галатенко Федось Маркович. Його наступниками стали: Куц Олександр Тимофійович, Маринченко Кирило Савович, Кудін Федір Васильович, Калита Прокіп Григорович, Дячук Анатолій Федосійович, який очолював школу 30років, Лазаренко Любов Іванівна- нинішній директор школи. Старі приміщення школи в 1994році замінила нова 3-х поверхова будівля школи з просторими класними кімнатами, спортивним та актовим залами, комп”ютерним класом. Сьогодні в школі навчається 440 учнів та працює 40 вчителів.\n19 вересня 1941 року у Вишеньки увірвалися фашисти. За час окупації на примусові роботи до Німеччини вивезено 234 молодих юнаків та дівчат, 408 чоловік загинуло на фронтах війни.\n23 вересня 1943 року Вишеньки визволені від фашистського поневолення воїнами 136-ї стрілецької дивізії під командуванням полковника І.М.Пузікова. На прикінці 1943р. приступили до навчання учні в школі, почала працювати лікарня. Налагодилася культурно-масова робота. В 1960р. колгосп збудував новий будинок культури на 360місць, що має кіноустановку, бібліотеку з читальним залом. На всю Україну прославився Вишеньківський ансамбль цимбалістів під керівництвом коваля Я.В.Золотаренка. Цей колектив неодноразово відзначався на обласних та республіканських конкурсах художньої самодіяльності. Кілька учасників ансамблю увійшли до складу прославленого колективу Державного українського народного хору ім.Г.Г.Верьовки. В даний час при будинку культури діє народний жіночий вокальний ансамбль під керівництвом Віталія Сахацького, який радує своїми виступами односельців, жителів району, працює гурток народних інструментів.\nГордістю нашого села стала одинадцятирічна Таня Комащенко (нині студентка інституту імені Глієра), яка піснею С.Гавриша “Ой, Вишеньки” полонила багатьох шанувальників української пісні. Вона стала:\n– Дипломантом Міжнародного фестивалю “Від серця до серця”, який проходив в Угорщині в квітні 2005року\n– Лауреатом 1-ї премії Другого міжнародного дитячого вокально-хореографічного конкурсу “Золоті мости” у м.Євпаторії в червні 2005р.\n– Лауреатом 2 премії конкурсно-розважальної програми “Зірки на сцену”(жовтень 2005року)\n– Дипломантом Днів культури України у Швеції та Фінляндії (листопад 2005р.)\n– Володаркою титулу “Гран-Прі міжнародного дитячого фестивалю “Світ талантів-2005” серед вокалістів(листопад 2005р.)\n– Лауреатом Всеукраїнського пісенного фестивалю імені Раїси Кириченко “Я,козачка твоя, Україно”(листопад 2005р.\n– Лауреат загальнонаціональної програми “Людина року –2005” (березень 2006р).\n– Переможець загальнонаціональної програми “Людина року-2005” в номінації “Юний талант року (11березня 2006р.)\nВідомі Вишеньки і своїми поетами. Антоніна Михайлівна Остролуцька є дипломантом Міжнародного конкурсу молодих українських літераторів “Гранослов-98”, переможцем “Гранослова-2000” Вона член національної спілки письменників України, автор багатьох публікацій у періодиці. Поезії та пісні на її вірші звучать в передачах радіо “Культура.” 1999року вийшла книжка-метелик “На залинові дощ”(новели), в 2002році побачила світ збірка поезій “Сфінкс у дзеркалі”. а в 2004році- книжка-метелик “Літні жарти”.\nКультура в селі піднялася на вищий рівень. В селі працює сільська бібліотека, яка обслуговує 800читачів, з них-400читачів-дітей. Бібліотечний фонд налічує 14300 екземплярів книг. Вишеньківська бібліотека- обласна школа по пропаганді бібліотечно-бібліографічної та інформаційної роботи. В стінах бібліотеки організовані книжкові виставки, тематичні полички, викладки літератури, експрес-виставки дитячих виробів і малюнків та інше. Господинею цього затишного куточку культури є завідуюча бібліотекою Балицька Л.П., яка працює тут понад 30років.\nСільська дільнична лікарня та амбулаторія десятки років розміщувалася в старих пристосованих приміщеннях. В 2009році за рахунок бюджетних коштів сільської ради завершено будівництво нового сучасного медичного закладу. Просторі, затишні, обладнані кабінети, кваліфіковані спеціалісти, працьовитий колектив – запорука здоров’я жителів сіл Вишеньки та Петровське.\nХоч наше село і засноване в 11 столітті, але воно не старіє, тому що в ньому проживають добрі , хороші, працьовиті, молоді душею люди, які своєю працею, добрими ділами звеличують своє село.\nОй, Вишеньки, ой, Вишеньки, святе моє село…\nЙого в народі і до цього часу називають хутір Петровський, бо був він центральною садибою колгоспу ім.Петровського, що в 1963році разом з колгоспом ім.Шевченка був реорганізований в радгосп ”Вишеньківський”.\nВ 1978 році тут з”явилися перші два двохповерхові житлові будинки, збудовані радгоспом ”Вишеньківський” для працівників радгоспу. Згодом будівництво розширилося. Радгосп збудував гуртожиток, дитячий садок на 160місць, магазин, будинок готельного типу на 51квартиру, два двохповерхові будинки, індивідуальні житлові будинки для працівників радгоспу.\nВ 1992 році хутір Петровський одержав статус с. Петровське.\nВ 1995-1997 роках село розширилося за рахунок житлового масиву для мешканців Поліського району, відселених із зони радіоактивного забруднення в зв”язку з аварією на ЧАЕС. В цих будинках поселилося близько 60 сімей. В даний час межі села розширюються за рахунок індивідуального будівництва. В 2007 року введено в експлуатацію багатоповерховий житловий будинок, а в 2009 році другий.\nВ 2003році проведено реконструкцію дитячого садка в с.Петровське . Від тоді разом із садочком тут діє центр дитячої та юнацької творчості, де проводяться дискотеки для сільської молоді, заняття гуртків художньої самодіяльності, працює бібліотечний пункт видачі літератури. З приходом на роботу до будинку творчості с.Петровське молодих спеціалістів подружжя Лузанів- Олександра Володимировича та Тетяни Валеріївни, жіночий ансамбль „Берегиня” утвердився на районному рівні, посівши 2-е місце в районному огляді колективів художньої самодіяльності, а його керівник Тетяна Валеріївна Лузан зайняла 1-е місце серед солістів.\nНа території с. Петровське знаходяться адміністративне та складські приміщення агрофірми “Вишеньки”, яку очолює Ігор Федорович Холодило, приватне підприємство „Агро-Імпекс ЛТД” під керівництвом Олександра Анатолійовича Кулаковського, фірма „Технік” по виробництву борошна та макаронних виробів, яку очолює Володимир Тимофійович Бородавко, приватний підприємець Кравченко Юрій Анатолійович, магазини приватних підприємців Станкевича О.В. та Шевченка В.П., перукарня, фельдшерсько-акушерський пункт. Справжньою святинею і окрасою села стала Петро-Павлівська Українська православна церква.\nЖиття продовжується. В свої 30 років село молодіє. Народжуються діти, одружуються молодята, будуються нові будинки, справляють новосілля жителі нашого села.


Школи, парта, зошити, оцінки: у Лозовій працює єдиний музей освіти Харківщини | Новини\nВ одній з кімнат Лозівського будинку дитячої та юнацької творчості (БДЮТ) зберігають давні предмети, що складають загальний фонд музею освіти Лозової. Усі експонати до нього приносили для того, щоб зберегти добру пам’ять про шкільні роки, дитинство, вчителів, говорить одна з організаторок музею Тамара Линник. У фонді Музею освіти понад тисячу предметів, якими користувалися учні та вчителі «радянської школи» — парта 40-50 років, зошити з учнівським прописом та журнал з оцінками знань дітей, які пережили страшну війну. Музей постійно поповнюється новими експонатами і там часто проводять екскурсії для учнів, вчителів. Такий музей єдиний на всю Харківщину, завітати до нього може будь-який бажаючий.\nВід ідеї до відкриття\nІдея створити Музей освіти у Лозовій виникла у тодішнього керівництва міського відділу освіти Івана Назарчука та Наталії Ванди. Приблизно 2 місяці освітяни, лозівчани збирали предмети та матеріали для першої експозиції, говорить педагог, яка була біля витоків створення музею освіти Тамара Линник. У створенні музею допомагали «всім миром».\n«Зі збиранням матеріалів дуже допомагали історики Валентина Прокопенко, Володимир Ліценко, Анатолій Кожедуб. Допомагали і випускники шкіл, один з них Валерій Шарапа. Він приносив до музею фотографії 40-50 років, розповідав про випускників. Я теж ходила по школах, щоб поспілкуватися з вчителями та отримати матеріали, що допомогли відкрити музей», — говорить колишня керівниця Музею освіти Тамара Линник.\nМузей освіти у Лозовій відкрили 1 червня 2004 року в одному з приміщень Лозівського міського відділу освіти на 1 мікрорайоні. У 2005 році музей зареєстрували у системі Міносвіти. З 2015 року передали у підпорядкування Лозівського БДЮТ.\nМузей освіти має 4 тематичні розділи:«Освіта міста – історія та сьогодення»,«Їх праця – вагомий внесок у розвиток освіти міста», «Гордість і слава освітян», «Світ захоплень вчителів та учнів». У Музеї освіти є найточніша інформація про виникнення шкіл та інших початкових закладів у Лозовій, про здобутки учнів, вчителів та випускників. У експозиції освітянського музею є рідкісні експонати, що не зустрінеш у сучасних школах.\nДе були перші заклади освіти Лозової\nЗараз у Лозовій працюють 8 ліцеїв, де діти здобувають загальну освіту. Школи розташовані на мікрорайонах та у старих частинах міста. Найстарішою школою у Лозовій була середня школа № 54. Вона розташовувалася біля Локомотивного депо. Зараз будівлі школи не існує.\n«Це була класична, академічна школа. Її вважали елітною, предмети викладали російською мовою, коли у інших закладах, що відкривали пізніше, предмети вивчали українською мовою», — говорить колишня керівниця Музею освіти Тамара Линник\nШколу № 54 у 80 роки перейменували і заклад переїхав у нову будівлю. Зараз, це ліцей № 8, на «Авилівці».\nЗ матеріалів Музею освіти: До революції 1917 року у близько 80% населення Лозівщини не вмило ні читати, ні писати. У районі та місті працювало:\n38 шкіл, 2 гімназії;\n4 двокласних училища;\n10 церковноприходських шкіл;\n22 однокласних училища.\nУ Лозовій були гімназія для хлопчиків, згодом стала називатися школа ім. Короленка (будівля навпроти нинішнього автовокзалу по вул. Покровській). Для дівчат була гімназія ім. Луначарського. Також у місті була церковно приходська школа, згодом, це школа ім. Шевченка. Її будівлі збереглися до сьогодні, в одній з них розташована Дитяча художня школа.\nОднією з перших початкових шкіл у Лозовій був заклад радгоспу «Комуніст», неподалік лікарні по вул. Дикого, згадує Тамара Линник. У музеї є дані про педагогічний технікум, що були у Лозовій та Катеринівці до початку Другої Світової війни.\n«Я навчалася у школі № 2, це теж одна зі старих шкіл. У перші роки після війни ми не вдягали шкільну форму, бо тоді її ще не було. Навчалися у класах, де не було шкільних меблів зокрема й парт, сиділи на лавці за столом. Писали на листах з паперових шпалер», — говорить Тамара Линник.\nБлижче до 60 років школярі вже носили форму, у закладах з’явилися парти, учні робили записи у зошити, а не на паперових шматках. Школи поступово поверталася до звичайного навчального процесу.\nНезвична парта середини 20 століття\nОдин з найпомітніших експонатів у музеї освіти - шкільна парта 40-50 років. Учні початкової та старшої школи у Лозовій вчили предмети сидячи за ось такою партою. Вона мала не звичну конструкцію.\n«Ця парта з Панютинської школи, за нею навчалися учні початкових класів. У старших класах були такі самі парти. тільки більшого розміру. Кожна парта мала місце для чорнильниць та пір’яних ручок. Щоб учневі було зручно підійматися, у парті частина нахиленого стола підіймалася вгору», — говорить колишня керівниця Музею освіти Тамара Линник\nДовідка з інтернету: Знаменитий гігієніст Федір Федорович Ерісман у 28 років опублікував свою наукову працю «Вплив шкіл на походження короткозорості», вивчивши залежність появи очних і тілесних захворювань від неправильного положення учня за столом. Тому він запропонував нові меблі. Конструкція шкільної парти Ерісмана створює хороші умови учневі для письма, читання, малювання. Парту зробили так, щоб текст у підручнику або зошиті можна було читати тільки під прямим кутом. Оскільки Ерісман довгий час займався лікуванням очних хвороб, він врахував і оптимальну відстань для читання — 30-40 сантиметрів. Сидячи за партою, сутулитися стало неможливо.\nЗошити з каліграфічним прописом\nНа старенькій парті й зараз лежать кілька зошитів, яким вже більш як 60 років. На сторінках зошитів збереглися каліграфічні прописні букви. Їх, учні писали чорнильними ручками. Виводили літеру за літерою, старалися не ставити чорнильних плям, бо за це ставили погану оцінку.\nОцінки учнів післявоєнної радянської школи\nЯк сьогодні, так і тоді за засвоєння шкільного матеріалу учням ставили оцінки у щоденник та класний журнал. У музеї освіти є класний журнал 5 класу Домашанської семирічної школи за 1946-47 рік. Примітно, що у журналі вказані різні дати народження учнів, які не повинні навчатися у одному класі. Так сталося, бо через війну неможливо було навчатися, після звільнення від загарбників, учні поверталися до шкіл у ті класи, що пропустили. Також у журналі є домашні адреси школярів з назвами вулиць у Домасі 40 років.\nМузей освіти завжди чекає відвідувачів та їхні історії\nПро кожен експонат Музею освіти можна розповідати окремо, адже це не тільки речі, це пам’ять зі своєю історією, говорить керівниця гуртка «Музеєзнавці-екскурсоводи» Лозівського БДЮТ Олена Кононенко. Таких предметів у експозиції безліч і вони є неоціненними матеріалами, згадками про вчителів та успіхи учнів, керівників освіти Лозівщини минулого і сьогодення.\nДо музею може прийти кожен та принести нові пам’ятні речі й цікаві історії. На час карантину музей не приймає відвідувачів та коли умови дозволятимуть, людей чекатимуть з нетерпінням, повідомили у Лозівському будинку дитячої та юнацької творчості.\nДовідки за телефоном: (05745) 7-46-92.\nЧитайте також: Від коней з діжками до автоцистерн: чим цікавий музей лозівських рятувальників\nМаленький музей великого колективу: експонати історії Локомотивного депо «Лозова»\n#музей #історія #освіта\nДаже не знал о существовании этого музея. Очень интересно. Фото старинного двухэтажного здания вечерней школы, которая была на улице Красногвардейской, напротив детсада №3 в этом музее случайно нету?


У Полтаві на бюджет участі подають проекти фестивалів | Новини\n7 серпня 0 14.00 у залі засідань Полтавської міської ради відбулося засідання партиципаторного бюджетування (бюджету участі). Його метою було розглянути поточні питання.\nОлександр Глазов, голова робочої групи, доповів про кількість поданих та зареєстрованих проектів станом на сьогоднішній день. Всього зареєстровано 61 проект, 10 проектів – на доопрацюванні авторами.\n– Приємно, що в цьому році велика кількість стосується не тільки дитячих та спортивних майданчиків, а й фестивалів та інших соціально значущих проектів, – говорить Олександр Глазов.\nДедлайн подання проектів вже закінчився: їх можна було подавати до 2-го серпня. Але від авторів надходять прохання щодо продовження прийому, тому це питання винесли на обговорення сесії. На засіданні всі одноголосно підтримали цю пропозицію.\nПід час зустрічі також запропонували деякі зміни до етапів реалізації програми «Бюджету участі 2019». Перевірку проектів запропонували проводити з 2 вересня по 10 жовтня, оприлюднення оцінки проектів – 22 жовтня, жеребкування – 23 жовтня, підготовка до голосування – 24-25 жовтня, голосування – з 28 жовтня по 8 листопада, оголошення переможців – з 8 листопада по 27 грудня. Цю пропозицію також підтримали одноголосно.\nБаскетбольний майданчик буде. Але нескоро\nТакож на засіданні довго не могли дійти згоди щодо не нового проекту – встановлення баскетбольного майданчика. Його реалізацію переносили вже 2 роки. Автор проекту сподівається, що у цьому році питання вирішиться і можна буде милуватися гарним баскетбольним майданчиком у Полтаві. Сам він у колишньому професійний баскетболіст, тому наголосив, що має бути присутнім при процесі встановлення, щоб були дотримані усі норми.\nЩоб встановити баскетбольний майданчик, потрібно більше 2 мільйонів гривень. Але так, як граничний обсяг великого об’єкту в цьому році становить 1 мільйон 400 гривень, реалізувати цей проект неможливо. Тому автор висунув і погодив наступну пропозицію: у 2019 році вкластись в суму і зробити баскетбольний майданчик з щитами, а вже наступного разу запропонувати новий проект, щоб туди поклали резину.\nНагадаємо, раніше ми розповіли У міській раді Полтави за 400 тисяч встановлять підйомник для осіб із інвалідністю\n#Полтава #міська рада #бюджет участі


Андрій ЛЮБКА: Україні потрібний Олег Винник - Чернівці, Чернівецька область - новини в газеті Версії\nПро це розповів письменник Андрій Любка, пише day.kyiv.ua.\n– Пригадую, як навесні у цього співака був концерт в Ужгороді. Попри страшну зливу, в амфітеатр сунули тисячі людей. У соціальних мережах люди писали про довжелезні корки, що утворилися на вулицях нашого маленького й спокійного містечка. Ясна річ, цей концерт і черги на нього обросли жартами, але то були добродушні й радісні дотепи. І поки фейсбук-спільнота по-снобськи чваниться тим, що ніколи не чула пісень Олега Винника, він збирає повні зали й стадіони у малих і великих містах України. Справжня народна зірка.\nВовчиці. Це слово вже стало мемом, увійшло до нашого поточного словника так само, як колись «покращення» від Азарова. Як філолог, я надаю багато ваги таким подіям. Коли мільйони починають змінювати смислові конотації якогось слова, то йдеться про справді потужний і впливовий чинник. І хай навіть ідеться про гумор, бо «вовчицями» тепер кого лиш не називають, але я щиро тішуся, що ми маємо артистів, які здатні впливати на мову цілого народу.\nХтось може назвати Олега Винника генератором мемів, стібатися чи знущатися з нього, але кожен такий дотеп тільки додає співаку впізнаваності й відомості.\nДля того, щоб бути великою культурою, українська культура має мати Сильвестрова, але й Винника, «Дах Дотерз», але й «Дзідзьо». Музикантів і артистів, письменників і акторів, зірок різного штибу на всі смаки.\nТільки тоді культура буде повнокровною, а народ перестане озиратися на московських гастролерів.


Завод «Південкабель» приймає вітання!\nВітання голови Харківської обласної ради Сергія Чернова з нагоди 75-ї річниці з дня заснування заводу «Південкабель».\nВід імені депутатів Харківської обласної ради вітаю численний колектив заводу «Південкабель» з нагоди 75-річного ювілею.\n«Південкабель» – найбільше підприємство з випуску кабельно-провідникової продукції в Україні. У цьому, безперечно, ваша заслуга, адже своєю самовідданою, кропіткою працею саме ви довели, що вітчизняне виробництво може бути конкурентним та успішним.\nЖителі області просили Євгенія Шахненка сприяти в вирішенні питань ремонту житлового фонду\n21 вересня заступник голови ХОДА провів особистий прийом громадян.\nВ основному жителі області зверталися за допомогою у вирішенні житлово-комунальних проблем. Так, мешканка Лозівського району подякувала Євгенію Шахненку за допомогу в ремонті покрівлі житлової багатоповерхівки. Заявниця з Харкова просила сприяти в питанні отримання акта перевірки димвентканалів житлової багатоповерхівки.\nМешканка Харківського району піднімала питання аварійності чотириповерхового житлового будинку в селі Лук'янці. Євгеній Шахненко взяв рішення озвучених питань під особистий контроль.\n«Необхідно підходити до вирішення питання в передбаченому законом порядку. Спочатку будівлю обстежує відповідна ліцензійна компанія, яка й визначить аварійність будівлі. Після цього будуть прийматися необхідні заходи», - відповів заявниці з Лук’янців Євгеній Шахненко.\nЗ початку роботи оперативного штабу мобільного реагування на випадки порушень прав землевласників і землекористувачів було отримано 79 звернень.\nЗараз оперативним штабом відпрацьовано 67 звернень. За результатами розгляду фахівцями штабу факти рейдерства не підтверджені. У даний момент в роботі знаходяться 12 звернень.\nНа початку засідання члени штабу доповіли Марку Беккеру про виконану роботу. Землевпорядники, правоохоронці, фахівці ХОДА та представники органів юстиції минулого тижня розглянули звернення громадян та керівників сільськогосподарських підприємств з Кегичівського, Краснокутського, Сахновщинського, Зачепилівського, Зміївського та Харківського районів. Деякі звернення були передані на розгляд до органів слідства, інші земельні суперечки запропоновано вирішувати в суді.\nОкрему увагу в ході засідання приділили ситуаціям у Зміївському та Санхновщінскому районах. Члени штабу відзначили, що ситуація в Санхновщінскому районі вже розрішилася законним шляхом, щодо Зміївського матеріали штабом направлені до органів поліції та Мін'юсту.\nЗ Олександром Хугом Юлія Світлична обговорила соціально-економічну та безпекову ситуацію в Харківській області.\nКерівник області підкреслила, що ситуація в регіоні стабільна та регульована.\n«Багато уваги приділяємо питанням гарантування безпеки громадян, це найголовніше завдання держави. Ефективно співпрацюємо з правоохоронними та силовими структурами. Ми розуміємо, що поряд із нами потужний ворог, тому нам, безумовно, потрібна незаангажована міжнародна підтримка», - сказала керівник області.\nГоворячи про соціально-економічний розвиток регіону, Юлія Світлична розповіла про низку важливих рішень, прийнятих під час серпневої сесії обласної ради.\n«Завдяки децентралізації, яка ініційована Президентом, маємо можливість реалізовувати важливі інфраструктурні проекти. Ми багато часу присвячуємо спілкуванню з людьми в районах, відвідуємо об’єкти, на яких ведуться будівельні та ремонті роботи, на які громади чекали роками. Бачити результат приємно й людям, і владі», - зазначила Юлія Світлична.\nУ Красноградській ЦРЛ капітально відремонтували харчоблок\nБудівлю, де готують їжу для пацієнтів стаціонару, капітально не ремонтували жодного разу за останні 40 років.\nЗ результатами проведених робіт ознайомився заступник голови ХОДА Михайло Черняк під час робочої поїздки до Красноградського району.\n«Минулого року ми виграли міні-проект щодо заміни вікон, - розповів головлікар Красноградської ЦРЛ Олександр Колодяжний. - Було замінено 34 вікна. Після цього зробили припливно-витяжну вентиляцію та заміну електропроводки. Цього року було проведено капремонт приміщення».\nТак, на харчоблоці замінили всі двері, кахель на стінах і підлозі, пофарбували стіни та стелю, а також облаштували 2 ґанки та навіси над ними.\n«Сьогодні Михайло Черняк передав від очільника області Юлії Світличної сертифікат на новий посуд і меблі для харчоблоку, - зазначив головлікар ЦРЛ. - У цілому, сьогодні лікарня нагадує невеликий будмайданчик - проводиться утеплення 3-х корпусів. Проведена заміна даху над операційним блоком, ямковий ремонт території, ремонт даху гаражів, придбано нове медобладнання».\nУ ХОДА привітали найкращих машинобудівників області\nЗахід, що був присвячений Дню машинобудівника, відбувся 21 вересня.\nВід імені керівника області Юлії Світличної представників промислових підприємств регіону привітав перший заступник голови ХОДА Марк Беккер.\n«Передаю щирі слова подяки вашим трудовим колективам від Юлії Світличної, бажаю вам миру, процвітання та нових професійних звершень», - сказав Марк Беккер.\nНаш регіон став центром відзначення в Україні Міжнародного дня студентського спорту. У заходах взяла участь голова ХОДА Юлія Світлична.\nВона привітала на Харківщині студентів-спортсменів з усіх регіонів України та побажала їм успіху на змаганнях Універсіади.\nУ Харкові пройде грандіозний фестиваль мідних духових інструментів - SEPTEMBER MUSIC FEST\nФестиваль відбудеться за підтримки Генерального консульства Федеративної Республіки Німеччина в Донецьку/тимчасовий офіс в Дніпрі.\n25 вересня в 18:30 в рамках фестивалю пройде урочистий концерт в Харківській філармонії. У виконанні симфонічного оркестру під керівництвом заслуженого діяча мистецтв України, диригента Юрія Янко, прозвучать найкрасивіші і складні твори світового репертуару: Й.Мольтер, В. А. Моцарт, Й.Неруда, Ф.Давід, Дж.Россіні.\nХарківщина відзначає 75 років визволення\nНа Меморіалі Слави в Лісопарку відбулось урочисте покладання квітів до Вічного Вогню, присвячене 75 річниці звільнення Харківської області від нацистських загарбників та Дня партизанської слави.\nВ урочистій церемонії взяв участь депутат Харківської обласної ради Максим Колінько, а також, представники місцевого самоврядування та виконавчої влади, громадських організацій та духівництва.\nДержпрому - 90 років!


Деякі види договорів добровільного майнового страхування. Деякі види договорів страхування - Реферат Безплатно скачать реферат, курсову, дипломну роботу\nГоловна → Правознавство → Деякі види договорів добровільного майнового страхування. Деякі види договорів страхування - Реферат\nДеякі види договорів добровільного майнового страхування. Деякі види договорів страхування - Реферат\nексплуатації членом родини страхувальника.\nДоговори страхування будівель, що належать громадянам. Добровільне страхування будівель, що належать громадянам на праві приватної власності, застосовується щодо житлових будинків. Проте за цим договором можна застрахувати також дачу, садовий будинок, гараж, огорожу тощо. Добровільне страхування будівель проводиться на випадок знищення чи пошкодження їх внаслідок будь-яких причин, крім навмисних дій страхувальника або члена його родини, військових дій, екологічних катастроф тощо. Договори укладаються строком від одного до 11 місяців чи від одного до п'яти років включно. За бажанням страхувальника будівлі мо-жуть бути застраховані на договірну страхову суму.\nДоговір страхування укладається як на всі будівлі, що знаходяться на відведеній страхувальникові земельній ділянці, так і на деякі з них, і навіть на окремі їхні конструктивні елементи, як правило, з оглядом будівель або на підставі документів, що підтверджують наявність будівель. При переході у встановленому порядку будівлі у власність інших осіб вона вважається застрахованою до кінця строку, встановленого договором, без переоформлення страхового свідоцтва. Страхувальникові, який протягом трьох і більше календарних років підряд укладав договори, надається пільговий місячний строк для поновлення договору. Такий договір незалежно від дня сплати страхових платежів вважається поновленим і набирає чинності з дня закінчення дії попереднього договору.\nДоговори страхування вантажів можуть укладатись юридичними та фізичними особами, які користуються послугами різних видів транспорту: морського, залізничного, внутрішнього водного, автомобільного та повітряного. За цими договорами страхувальникам відшкодовуються збитки, що виникають від випадковостей та небезпек під час перевезення вантажів. Договір страхування може бути укладений на основі однієї з умов: з відповідальністю за всі ризики чи без відповідальності за пошкодження.\nЗа договором, укладеним на умовах відповідальності за всі ризики, відшкодовуються збитки від пошкодження, повної загибелі всього або частини вантажу, що сталися з будь-яких причин (за деякими винятками), а також всі необхідні і доцільно здійснені витрати по рятуванню та збереженню вантажу.\nПри укладенні договору з умовою без відповідальності за пошкодження, названі збитки і витрати підлягають відшкодуванню страхувальникам, якщо вони зумовлені лише певними подіями: пожежею, бурею чи іншими стихійними лихами;\nЗа обома видами страхування вантажів не відшкодовуються збитки, що виникли внаслідок будь-якого роду військових дій або військових заходів, впливу атомного вибуху чи радіоактивного зараження тощо. За договором страхування, укладеним з умовою без відповідальності за пошкодження, не відшкодовуються збитки від підмокання вантажу атмосферними опадами, крадіжки, недоставки вантажу та з деяких інших причин.\nДоговори страхування ризику непогашення кредитів і відповідальності позичальників за непогашення кредитів. Крім майна, об'єктом страхування може бути й інший майновий інтерес, зокрема ризик підприємницької діяльності. З 1 червня 1990 р. запроваджено добровільне страхування ризику непогашення кредитів. Договори добровільного стра-хування ризику непогашення кредитів страховики укладають з банками. Об'єктом страхування за цими договорами є відповідальність усіх чи окремих позичальників (фізичних чи юридичних осіб) перед банком за своєчасне та повне погашення кредитів і відсотків за користування кредитами протягом строку, встановленого у договорі страхування. Відповідальність страховика виникає, якщо страхувальник (банк) не одержав обумовлену кредитним договором суму протягом 20 днів після настання строку платежу, передбаченого кредитним договором, або строку, встановленого банком при невиконанні позичальником умов кредитного договору.\nУ договорах добровільного страхування відповідальності позичальників за непогашення кредитів страхувальниками виступають уже підприємства та організації різних форм власності. За цими договорами страховик виплачує банкові, який видав кредит, відшкодування в обумовленому договором розмірі (від 50 до 90 відсотків суми непогашеного позичальником кредиту, включаючи й відсотки за користування ним). Після виплати банкові страхового відшкодування до страховика переходять у межах виплаченої суми всі права банку-кредитора до підприємства-страхувальника за кредитним договором.\nнепередбачені витрати; невиконання або неналежне виконання договірних зобов'язань контрагентами страхувальника; видача гарантій (порук) тощо.\n2. Деякі види договорів страхування\nДоговори змішаного страхування життя об'єднують кілька зобов'язань страхової організації, що зумовлюються різними страховими подіями, якими є: 1) закінчення строку страхування; 2) травма, одержана внаслідок нещасного випадку, а також випадкове гостре отруєння, випадкові переломи, вивихи тощо; 3) смерть страхувальника. Страхова сума визначається угодою сторін. За умови сплати підвищених страхових платежів страхувальникові може бути виплачена подвоєна чи потроєна страхова сума у момент настання певних страхових подій (травма, опіки тощо). Укласти договір змішаного страхування життя мають право особи віком від 16 до 77 років строком на 3, 5,10, 15 або 20 років за умови, що на момент закінчення договору страхувальникові буде не більше як 80 років. У разі смерті страхувальника страхова сума виплачується особі, на користь якої укладено договір, або спадкоємцям страхувальника.\nДоговори страхування дітей, до шлюбу (весільне), вихованців дитячих інтернатних закладів. Особливість цих договорів особистого страхування полягає в тому, що застрахованими особами тут виступають діти віком до 15 років, а страхувальниками - їхні батьки, родичі, опікуни чи інші громадяни, а також трудові колективи (щодовихованців дитячих закладів). Страхові внески за договорами страхування дітей та до шлюбу сплачуються страхувальниками щомісячно чи одноразово, а при страхуванні вихованців інтернатних закладів - тільки одноразово. Причому тарифні ставки з весільного страхування визначаються залежно від віку стра-хувальника, а не застрахованого, що посилює гарантованість одержання страхової суми навіть на випадок смерті страхувальника під час дії договору. Названі договори передбачають нагромадження грошових сум до моменту закінчення строку страхування, тобто досягнення застрахованим певного віку або часу одруження. Якщо внаслідок нещасного випадку або певного захворювання (поліомієлітом тощо) вихованець інтернатного закладу буде визнаний інвалідом, страховик приймає рішення про виплату йому страхової допомоги за інвалідністю.\nДоговори страхування від нещасних випадків. За цими договорами кожен громадянин може застрахувати як себе особисто, так і своїх дітей від нещасних випадків, що призводять до травм або смерті застрахованої особи. Страхова сума визначається угодою сторін. Не відносяться до страхових випадків травми чи смерть застрахованого віком від 14 років, якщо вони сталися внаслідок дій, у яких слідчими органами або судом встановлено ознаки навмисного злочину чи у разі управління автомобілем або іншим транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного сп'яніння.


Як я навчився плавати (твір-оповідання) (твір) - Твори - Архів якісних рефератів\nТам у мене є друг Вітько. Він мій одноліток. Одного разу ми вирушили з ним на човні порибалити. Ставок у селі не дуже глибокий, біля берега рибу не спіймаєш. Треба відплисти подалі. Ми так і вчинили. Випливли на середину ставка, закинули вудки, чекаємо. Не клює. Минула, мабуть, ціла година. Раптом мій поплавець занурився у воду. Я став тягнути — нічого не виходило, не вистачало сили. Що ж це за рибина така велика спіймалась?!\nВітьок поліз допомагати та ненароком зіпхнув мене у воду. Але ж плавати я тоді не вмів. «Караул! — волаю, — допоможіть!» А Вітьок стоїть у човні й регоче замість того, щоб рятувати мене. Сільським хлопчакам важко собі уявити, що можна не вміти плавати.\nОскільки я зараз пишу цей твір, то, зрозуміло, що я тоді не втопився. Якось само собою вийшло, що я підплив до човна і якось у нього забрався. Риби, щоправда, ми так і не наловили. Виявилось, що поплавець зачепився за корч. Зате я навчився плавати. І зараз мені дуже подобається цим займатися. Влучно сказав один філософ: нікому не подобається плавати, доки він не навчиться.\nРеферат на тему: Як я навчився плавати (твір-оповідання) (твір)


Що подарувати дитині на Новий Рік: поради фахівців - Korrespondent.net\nЩо подарувати дитині на Новий Рік: поради фахівцівРеклама\nКорреспондент.biz, 28 грудня 2017, 09:00\nПрактика показує, що напередодні новорічних свят батьки довго ламають голову над подарунком, який би здивував дитину. Однак маркетологам всеукраїнського інтернет-магазину вдалося визначити, які іграшки найбільш популярні в цьому сезоні!\nАналітика сайту Panama показала, що малюкам цікаві картки з картинками, які можна розглядати і вивчати зображені на них предмети. Найбільш затребуваним брендом виявився - Vladi Toys, а саме його гра на магнітах «Лісові мешканці». Вона в доступній формі доносить до чада назви і види всіх звіряток, які живуть в іграшковому лісі.\nДля діток, чиї руки не для нудьги, батьки купували конструктори LEGO. Цей бренд займає лідерський п'єдестал в даному рейтингу. Психолог Ольга Саєнко розповідала, що здивувати дитину допоможе настільна гра. Не втрачають своєї актуальності пазли. Чемпіоном з продажу став польський бренд Castorland. "Срібло" дісталося креативним дерев'яним 3D пазлам від бренду Ukrainian Gears. Набори допоможуть змайструвати функціональний наземний транспорт, літальний апарат або кодовий замок.\nМами і тата, які за традицією на Новий Рік вирішили дарувати синові - машинку, дочці - ляльку, теж визначили симпатії своїх дітей. Авто для хлопчиків від Huile Toys отримало "золото" в аналітиці сайту. Дівчачий лідер - ароматні капкейкі, які перетворюються в ляльок від бренду Cupcake Surprise.\nМузичним переможцем став різнокольоровий ксилофон від Huile Toys, який допомагає вивчити не тільки звуки, але і колірну гамму. А малечі, яка полюбляє водні процедури, батьки купували набори килимків для ванної кімнати Kinderenok. Предмети кріпляться до стін і бережуть дитину під час купання.\nДана аналітика дозволить іншим батькам бути в "темі" того, що зараз модно в іграшковому дитячому світі.


У львівських школах запровадили уроки правильної постави | ШоТам\nУ львівських школах запровадили уроки правильної постави\nУ Львові почали проводити заняття правильної постави для учнів початкових класів із метою профілактики захворювань хребта та стопи.\nПро це повідомляється на сайті Нова Українська школа\nЗазначається, що для вчителів 30 шкіл провели спеціальні навчання, а також придбали відповідний інвентар:\nТепер щотижня один урок фізкультури присвячений профілактиці хвороб хребта.\nЧитайте також: Двоє учнів допомагають 230 школам компостувати відходи. Як це зробити у вашій?\nВчителі нарікають, сучасні діти доволі багато часу проводять за гаджетами та мало рухаються, то ж такі уроки підуть їм на користь.\nВідповідні вправи зміцнюють м’язи спини та поліпшують координацію і поставу.\nЧитайте також: Двоє учнів допомагають 230 школам компостувати відходи\nСаме тому для учнів початкової школи з метою профілактики захворювань хребта та стопи запроваджено уроки здорової постави у 30 школах міста.\nНагадаємо, у Дніпрі учні проводять досліди на експериментальних станціях.\nНа Хмельниччині мають намір організувати молочний кластер на базі сімейних молочних ферм.\nПро це пише Agravery з посиланням на прес-службу Хмельницької обласної державної адміністрації.\nЗазначається, що учасники проекту «Сімейні молочні ферми», що реалізується кластером «Натуральне молоко» за підтримки ТОВ «УкрМілкІнвест» напрацьовують механізм спільних дій для створення кластера на базі сімейних молочних ферм.\nУ Хмельницькій обладміністрації наголошують, що створення кластера сприятиме:\nякісному та кількісному збільшенню нових робочих місць у вигляді самозайнятих фермерів-підприємців,\nзбільшенню надходжень податків у місцеві бюджети та зменшенню тенденції трудової міграції за кордон».\nЗазначимо, що в рамках пілотного проекту «Сімейні молочні ферми» у 2020 році планується залучити чотири області: Хмельницьку, Волинську, Рівненську і Тернопільську.\nВідомо, що в Хмельницькій області вже діють 9 сімейних молочних ферм і спільними зусиллями до кінця 2020 року можуть відкрити ще 60 таких ферм.\nЩо таке кластери в економіці\nВиробничий кластер – це група економічно пов’язаних фірм, інших юридичних осіб та інститутів, що перебувають у територіальній близькості. Завдяки такому неформальному об’єднанню всі його учасники отримують низку виробничих переваг.\nКластеризація економіки – це одна із найважливіших складових, що на даний момент є у врегулюванні і реалізації економічної діяльності в Україні. З іншого боку у зв’язку з проведенням реформи децентралізації, територіальні громади мають зрозуміти для себе зміст такої спеціалізації.\nНагадаємо, на Полтавщині запрацював сучасний молокозавод.\nОкрім того, українська компанія вклала 5 мільйонів євро в завод із виробництва веганського молока.\nВ Одесі скульптор Сергій Вук перетворює сухі пеньки в скульптури, які здалеку навіть можна сплутати із живими тваринами.\nЗазначається, що на створення одного такого дерев’яного звіра у Сергія йде від одного дня до двох місяців копіткої роботи.\nЯк розповідає сам скульптор, перші спроби виготовити такі роботи із пеньків він зробив три роки тому на одному із фестивалів. Це була скульптура кота.\nЧитайте також: Де шукати найкрасивіші водоспади України (ВІДЕО)\nЗа словами Сергія, фізично складно завалити велике дерево, щоб залишився пень – це досить небезпечна справа. До того ж, коли працюєш з бензопилою і стамескою – це певний ризик травм. Можна дуже сильно травмуватися.\nСергій зізнається, що творча складність – побачити в пеньку саме ту форму, той сюжет – коли немає певної задачі.\nНу і ще проблема, за його словами, не розчаруватися в процесі створення роботи. Спочатку вона виглядає негарно та потім все виходить.\nОднак скульптор все ж отримує задоволення від роботи. Для нього найголовніший кайф – це коли все вже готове. Коли люди підходять, фотографуються, це і є самий класний момент – коли твоя робота приносить радість і посмішки.\nСергій Вук працює з різними сортами дерев, а за освітою – художник-оформлювач, випускник Одеського художнього училища ім. Грекова\nНагадаємо, в Одесі скульптор Олександр Коваленко обробляє висохлі пеньки і стовбури дерев в парку імені Горького, які перетворюються в нові міські арт-об’єкти – фігурки різних звіряток.\nВ Івано-Франківську квартиру прикутого до ліжка через хворобу пенсіонера Ігоря Когутяка вирішили відремонтувати волонтери програми «Будуємо Україну разом».\nПро це пише Суспільне|Ua.\nЗа джерелами, у помешканні пофарбують стіни та замінять вікна.\nЯк відзначають, Ігорю Когутяку 62 роки. Торік він пережив інсульт та впродовж двох років жив у хоспісі. Нині за ним доглядає волонтер Любомир Бойчук. Саме він запропонував товаришам допомогти чоловіку з ремонтом у квартирі.\nЧитайте також: Як батько заради сина відкрив перший в Одесі зал фізіотерапії (ВІДЕО)\n«Оскільки я вже більше року допомагаю Ігорю, то подумав: чому б йому і не допомогти. Він живе сам, з рідних у нього є тільки сестра, яка живе і працює за кордоном. В Україні він не має нікого, хто б за ним доглядав. Поговорив з Ігорем, він позитивно сприйняв цю ідею і погодився на те, щоб йому допомогли», – розповідає Любомир Бойчук.\nВолонтери, які допомагають із ремонтом, кажуть, що вирішили долучитися до роботи, бо це об’єднує молодь.\nПрограму «Будуємо Україну разом» заснувала у 2014 році Львівська освітня фундація. Тоді почали із міста Краматорськ, де допомагали відновлювати домівки, які пошкодила війна. За чотири роки проєкт підтримали у 30-ти містах України. Осередок у Франківську діє з листопада минулого року.\nЧитайте також: Як блогер з Тернополя зібрав понад 100 тис. грн для дитячих будинків (ВІДЕО)\nНагадаємо, у Києві влаштують фестиваль волонтерів Global Youth.\nЯк ми повідомляли раніше, українців закликають поділитися своїм волоссям для онкохворих дітей.\nМи також писали, як на Черкащині чоловік з важкою травмою виготовляє сталеві квіти.\nУ Києві за проєктом Генерального плану передбачається створити на кордонах міста з лісом 17 буферних парків, призначених для вільного короткочасного відпочинку.\nПро це йдеться на сторінці Генерального плану Києва у Facebook.\nЗазначається, що загальна площа таких парків становитиме 1598 га.\nОсь перелік буферних парків, які пропонують створити на території лісопаркових масивів упродовж 20-ти років.\nПарк «Урочище Володарське» (Боярська ЛДС, Хотівське лісництво).\nПарк «Червоний хутір» (Дарницьке ЛПГ, Микільське лісництво).\nПарк «Бортничі» (Дарницьке ЛПГ, Микільське лісництво).\nПКіВ «Перемога» (Дарницьке ЛПГ, Дніпровське лісництво).\nПарк «Здоров’я» (Дарницьке ЛПГ, Дніпровське лісництво).\nПарк «Берізка» (Дарницьке ЛПГ, Дніпровське лісництво).\nБуферний парк «Биківня» (Дарницьке ЛПГ, Білодібровне лісництво).\nПарк біля ДВРЗ (Дніпровське лісництво).\nПарк «Перемога» (Дарницьке ЛПГ, Дніпровське лісництво).\nПарк по вул. Олекси Довбуша (Дарницьке ЛПГ, Дніпровське лісництво).\nПарк «Горенський» (Святошинське ЛПГ, Пуща-Водицьке лісництво, Київське лісництво).\nПарк «Перлина» (Святошинське ЛПГ, Київське лісництво).\nПарк «Виноградар» (Святошинське ЛПГ, Пуща-Водицьке лісництво).\nПарк «Біличі» (Святошинське ЛПГ, Святошинське лісництво).\nПарк «Святошин» (Святошинське ЛПГ, Святошинське лісництво).\nПарк «Коцюбинське» (Святошинське ЛПГ).\nПарк «Біличанський ліс».\nБуферний парк (як різновид лісопарку) – це упорядкована частина території лісу населеного пункту, розташована на межі міста з лісом та призначена для вільного короткотривалого відпочинку.\nБуферні парки відносяться до міських лісів і є частиною лісового фонду України.\nОсновне призначення буферних парків – туризм у вихідні дні, екскурсії та прогулянки, тихий та активний відпочинок.\nНа території буферних парків облаштовують спортивні майданчики, водні станції, заклади громадського харчування, пікнікові галявини, адміністративно-господарські будівлі, пов’язані з утриманням парку, майданчики з контейнерами для збору відходів, туалети, малі архітектурні форми, дорожньо-стежкову мережу.\nЧитайте також: Карпатський національний природний парк: як дістатись з Києва та що там робити\nПлоща буферного парку має становити 5 га і більше, залежно від потреби житлового масиву, що примикає до нього, та рекреаційного навантаження території лісу.\nВ балансі території буферного парку деревно-чагарникові насадження та відкриті лугові простори мають складати 90-92% від загальної площі; дорожньо-стежкова мережа, спортивні та ігрові площадки – 2-4%; водні об’єкти – 5-6 % (при наявності, можливо і більше); обслуговуючі споруди – 1-2%.\nНагадаємо, на Київщині з’явиться дендропарк із алеєю тюльпанів у 8 км.\nГрупа українців із 6 осіб підкорила найвищу вершину Анд – гору Аконкагуа і встановила там український прапор.\nЗазначається, що групу очолив легендарний альпініст Дмитро Семеренко, який 2018-го підкорив Еверест.\nЗа інформацією, висота вершини становить 6960,8 м. Це найвища в Аргентині та Південній Америці гора. Неофіційна назва “Колос Америки”, також вона входить до списку “Семи вершин”, розташованих на усіх континентах планети.\nЧитайте також: Відпочинок з наметом: п’ять українських брендів, які не підведуть\nВідомо, що у базовому таборі українці зустрілися з найвідомішим альпіністом сьогодення Нірмалом Пурджа (Німс), який демонструє всьому світові надзвичайні людські здібності. Торік він за 6 місяців підкорив усі 14 світових “восьмитисячників”.\nЧитайте також: Маріупольські альпіністи підкорили Гімалаї\nНагадаємо, українець із Харкова підкорив Еверест.\nВ Україні анонсували всеукраїнський освітній тур для підприємців, де вони дізнаються про державну програму «Доступні кредити» та пройдуть безкоштовне навчання з підвищення своїх бізнес-компетенцій.\nПередбачається, що під час навчання підприємцям розповідатимуть:\nпро механізм роботи програми доступних кредитів,\nяк написати якісний бізнес-план\nдосягти потрібного рівня бізнес-досвіду.\nДокладніше про Програму та безкоштовне навчання можна дізнатися на сторінці https://5-7-9.gov.ua/\nВ Україні діє державна кредитна програма «Доступні кредити 5-7-9%». Її мета – спрощення доступу мікро та малого бізнесу до банківського кредитування.\nЗа попередніми розрахунками, програма сприятиме створенню понад 90 тис. нових робочих місць у перший рік та залученню близько 2 млрд внутрішніх інвестицій в українську економіку (у сферу сферу мікробізнесу).\nЗа 5 років дії Програми сума виданих у рамках програми кредитів може становити до 30 млрд грн.\nНагадаємо, в Україні запускається онлайн-платформа «Дія.Бізнес».


У Києві відкриється вар’єте — аналог легендарних паризьких кабаре — ТЕЛЕГИД Включайся!\nУ Києві відкриється вар’єте — аналог легендарних паризьких кабаре\nНова культурна традиція Києва: Caribbean Club презентує вар’єте “Рояль” — нове вишукане, відверте та видовищне шоу для дорослих (21+). Вперше в Україні глядачам пропонують аналог легендарных паризьких кабаре. На гостей чекають шик, стиль, яскраві костюми, оригінальні декорації та зваблива постановка. Початок — з 25 жовтня.\nТеатр «Чорний квадрат» — на сцені Caribbean Club Concert Hall\n“Коли мені розповіли ідею шоу, мені стало цікаво втілити її. Після майже чотирьох місяців роботи над проектом, вийшла емоційна історія навколо мого кращого друга – Роялю, створена нестандартними аранжуваннями. Деякі пісні можуть прозвучати для глядачів дуже незвично, деякі так, ніби-то такими були і завжди. Загалом все, що почує глядач – це моє бачення улюблених усіма пісень”, – розповідає Олексій Боголюбов.\nТеги:Caribbean Club Concert Hall вар'єте royal вар'єте рояль варьете олексій боголюбов руслан лобанов


Ігор Качуровський - Творчість Юрія Клена на тлі українського парнасизму\nПошук по розділу сайта Творчість Юрія Клена на тлі українського парнасизму\n«Буря» та її перекладач\nНам, що лишили позад себе більшу частину життєвої дороги, усе чомусь здається – хоча ми й ловимо себе раз-у-раз на такому сприйманні, – ніби ті, хто вийшов пізніше, а тепер іде з нами поруч, ніби всі вони мають ті самі знання, що й ми, такий самий життєвий досвід і мислять тотожніми логічними категоріями. А насправді у них – все інакше.\nТож ця книжка [1-й том зібрання творів Ю. Клена], яка виходить [в 1992 р.] більше ніж через сорок років після смерті Юрія Клена, коли наближається сторіччя від його народження, призначена не для поетових сучасників, яких фактично уже майже немає серед живих, ані для покоління другої світової війни, яке ще застало могутній Кленів злет і мало спроможність чути Кленові вірші у виконанні самого автора, а також і не для тієї молодшої генерації, яка виступила на літературну арену уже в повоєнні роки і для якої і київські неокласики, і празька школа, і сам Юрій Клен це, в кращому разі, перейдений етап української поезії, – ця книжка призначена для українського читача XXI сторіччя – за передбаченням О. Мандельштама, який писав:\n… І припадають скарби чи не завше\nАж правнукам – не внукам чи синам…\nПро нашу літературу кінця XIX – початку XX сторіччя можна сказати, що вона – за складом творців – була одностайно українською: росіянка Марія Загірна, єврей Грицько Кернеренко та турок Крижан-Паша лишалися незначним вкрапленням: трьома точками на барвистому образі маляра-пуантіліста…\nНавпаки, український народ щедро обдаровував тоді сусідів своїми поетичними талантами. Досить сказати, що в російській літературі Срібного віку було четверо визначних поетів українського чи напівукраїнського походження: Дмитро Мережковський, Федір Сологуб, Максимільян Волошин, Анна Ахматова…\nУ двадцятих роках – чи то завдяки недавньому пробудженню України до державного життя, а чи, навпаки, завдяки відродженню національної духовості (одним із проявів якої – і то найменш вдалим – і було те короткотривале «державне життя») цей відплив «до чужих берегів» фактично припинився, а навпаки – спостерігається, з одного боку, повернення до українства кількох літераторів, що перші свої твори написали були російською мовою (Павел Зорєв – Павло Филипович, Зінаїда Тулуб, Іван Кочерга…), а також і тих, які пройшли російськомовну стадію початківства, а, з другого боку, помітним стає приплив до українського письменства творчих сил, так би мовити, ззовні – із середовища неукраїнських народів чи націй: з білорусів Дмитро Фальківський, з росіян – Володимир Державин, з євреїв – Леонід Первомайський, з німців – Освальд Бурггардт.\nЯ назвав тут найвизначніших, тих, котрі зайняли важливі місця в нашому літературному Олімпі і без яких там би зяяла порожнеча, яку важко було б заступити. Освальд Бурггардт належить до тримовних письменників: 1915 р. в Києві вийшла його літературознавча праця: «Новые горизонты в области исследования поэтического стиля»; українська творчість його нашому читачеві відома, його переклади сонетів Зерова на німецьку мову увійшли до збірки В. Державина «Gelb und Blau» (1948). Німецько-мовною була його дисертація про творчість Леоніда Андреєва; писав він теж оригінальні поезії російською та німецькою мовою.\nДвомовних і тримовних поетів не так уже мало було в світовому письменстві: Емануїл Романо писав гебрейською та італійською, поети далматинського відродження писали сербохорватською, італійською й латиною, Саят-Нова укладав свої пісні не лише по-вірменськи, а також по-грузинськи й по-азербайджанськи. За новітніх часів в європейській поезії Рільке, крім німецької, писав також і французькою, а Іван Голль німецьку мову змінив на французьку, а французьку на англійську. Оскар Вайлд драму «Саломея» написав французькою мовою. Для української літератури старих часів характерна двомовність або й тримовність (мови польська, староукраїнська, латина). Шевченко, як ми знаємо, залишив (далеко не рівно-вартісні творам українським) також і деякі російські твори; Франко писав, крім української, польською і німецькою; публіцистичні та літературно-критичні статті Лесі Українки були майже поспіль російські.\nТож ніяка не дивина, що поет, крім основної мови, користується ще двома побічними. Але водночас це свідчення про широчінь його творчої амплітуди, і поруч із жанровим багатством, живий доказ багатогранності таланту. Тим більше, що серед російських віршів молодого Бурггардта знайдеться з добрий десяток таких, що їх не соромно дати до антології російської поезії XX віку (хоча в ранніх речах можна знайти впливи Сологуба, Єсеніна, Блока, Андрея Белого і всієї російської поезії Срібного віку, якщо брати її як цілість).\nПроте деякі російські вірші Бурггардта вже, так би мовити, простягають руки майбутнім українським: вже тоді, в 1921 році, Вергілій здається поетові «вірним супутником» – цю функцію в «Попелі імперій» перебирає Данте, а Паоло і Франческа з тієї ж російської поезії виринуть потім в рядках:\nА на столі розкритий Данте:\nКохання Паоло й Франчески.\nТак само поезія (одна з кращих) «Алый пламень над далью вечерней» – відгукнеться потім у «Попелі імперій», і жар-птиця з сонета «Іван Царевич» перепурхне до цієї епопеї; а низку сонетів, що перші їхні варіянти були російські, поет повторить у «Каравелах», лише вірші про Тангейзера знайдуть потім інше, німецькомовне втілення. Повториться й символіка яблуневого цвіту.\nЗ вищенаведеного переліку російських поетів найбільше впливав на молодого Бурггардта, очевидно, модний на початку століття Олександер Блок (антихристиянську суть віршів якого Бурггардт ледве чи тоді усвідомлював…), але звернення майбутнього автора «Каравел» до сонетної форми, непритаманної для блоківської поетики, – свідчить про неорганічність і заповідає недовготривалість цього впливу.\nЮрій Клен (тоді ще – Освальд Бурггардт) народився 6 жовтня 1891 в селі Сербинівці на Поділлі в родині купця. Вже підлітком майбутній поет провів кілька років у містечку Славуті, де був маєток князя Сангушка, який став для поета символом «старої романтики».\nЯк свідчить поетова сестра Йозефіна Бурггардт, майбутній поет виростав у чотиримовному середовищі (цитую в перекладі):\n«Сільське населення розмовляло по-українському; поміщики та їхні службовці були поляки і вживали свою мову; шкільне навчання та службова мова були російські. А в його родині говорили по-німецьки».\nМикола Неврлі згадує ще п’яту мову: «В народній школі він мав багато єврейських товаришів і від них скоро навчився їхньої мови». Дитинство поетове проминуло в постійних переїздах з містечка до містечка на Поділлі й Волині, але гімназію він закінчив у Києві, де вступив на романо-германський відділ філологічного факультету в університеті св. Володимира.\n1915 року побачила світ перша наукова праця Освальда Бурггардта – вже згадана російськомовна розвідка зі стилістики. Але автора вже не було в Києві: його – як німецького підданого – після вибуху першої світової війни депортували на північ, в Архангельську губернію. Пізніше він згадував своє майже чотирирічне перебування під Архангельськом у селі, що називалося Мар’їна Гора, з певною ностальгією. Незадовго до своєї смерті, влітку 1947 року, коли перша партія українських «переміщених осіб» виїхала із Зальцбурга до Бразілії, він казав мені: «Не хотів би я ніяких Бразілій. От якби можна було повернутися в старі часи, в моє архангельське заслання…»\nТут ніби самі напрошуються строфи з «Попелу імперій»\nАрхангельський далекий краю,\nде довго тягся мій полон.\nО, як я гостро пам’ятаю\nсніги, і річку, і балкон.\nПривіт вам, тундри і ліси\nу снах суворої краси,\nі вам, о лосі круторогі,\nщо ісходили ті дороги.\nТам згаяв я колись війну,\nпрощавши молодість ясну…\nЗ Мар’іної Гори Освальд Бурггардт не відразу повернувся до Києва, а ще на якийсь час затримався в Курську, куди було вислано його родину. Там же перебував у ті роки висланий за неблагонадійність молодий поет і маляр Клим Поліщук – тільки ледве чи вони були знайомі.\nЩойно 1918 року Освальд Бурггардт міг повернутися на Україну. Під час подорожі (а їхати йому довелося на даху вагона) в нього вкрали валізу із зібраним на півночі фольклорним матеріалом та його власними поезіями. Поет оселився в Києві, що був для нього «священним городом». За свідченням Йозефіни, він виїхав з «5-ма пакунками, а доїхав без жодного». Молодий поет ще встиг зголоситися до німецької армії, але не встиг потрапити на фронт, бо війна саме скінчилася. А щодо загублених поезій, то принаймні більшість із них поет реставрував з пам’яті.\nПовернення до української столиці означало для молодого вченого нагоду завершити університетську освіту, перервану депортацією. Що він і зробив (як про це свідчить Олександер Филипович – див. «Сучасність» – 1957, ч. 12).\nКиїв у ті роки не виглядав надто привабливо. Влада в місті кільканадцять разів переходила з рук до рук: після скинення царя – Тимчасовий уряд, потім – Центральна Рада, взимку 1918 року прийшли більшовики, незабаром Центральна Рада повернулася разом з німцями, які поставили гетьмана; соціалісти, на чолі з Винниченком і Петлюрою, підняли повстання проти гетьмана, та невдовзі знову прийшли більшовики. 1919 року військо Української народної республіки вступило в Київ, але на другий день без бою здало місто російській Добровольчій армії. Потім знову прийшли більшовики, їх вибили поляки разом з українською армією, але довго не втрималися: більшовики прийшли вчетверте, вже остаточно. Більшість цих приходів і переходів була пов’язана з вуличними боями та бомбардуваннями, місто залишилося без води, без опалення, без харчових запасів.\nТож коли трапилася нагода, Освальд Бурггардт залишив негостинний Київ і поїхав учителювати в Економічному технікумі великого, «ще не розкуркуленого» чинбарського села Баришівки (на Лівобережжі, недалеко від Києва). Там же опинився й Микола Зеров.\nУ «Спогадах про неокласиків» Юрій Клен писав:\nЗеров викладав там, крім літератури й історії, свою улюблену латину для охочих її вивчати, хоча по всіх школах цей предмет, як непотрібний пролетаріатові, був скасований, викладання його було свого роду «контрреволюційним актом». Я в повному обсягу читав курс всесвітнього письменства – предмет, якого також ніде не читалось.\nТаким чином незнане доти село стало точкою, де зав’язалася дружба між обома поетами, що, в свою чергу, стала вихідною базою для виникнення стоваришення, яке увійшло в історію української (і не лише української!) літератури, як п’ятірне гроно київських неокласиків. До Баришівки часом заїздив Павло Филипович – колега Зерова із Златопільської гімназії, де вони колись викладали… Після повернення Зерова й Бурггардта до Києва до групи приєдналися Михайло Драй-Хмара та Максим Рильський.\nОднак, ідилічне існування в чинбарському селі, «оподаль від людей, розмов, бібліотек» (за висловом Зерова), тривало недовго: навесні 1921 року на Баришівку наскочив загін міліції й заарештував майже всю місцеву інтелігенцію. Зеров щасливо уник арешту, бо його не було вдома, а Бурггардтові довелося просидіти зо три місяці в підвалах чека, звідки майже всі заарештовані пішли на розстріл. Бурггардта чекісти звільнили наслідком клопотань старого Короленка. Цей арешт знайшов відгомін у Кленовій поемі «Прокляті роки»:\n… Але в тюрмі я, мов дитя у школі,\nнавчивсь кохати сонце і життя.\nЯкий чудесний перший день на волі,\nколи, черкнувшись грані небуття,\nти знову чуєш спів женця у полі,\nмов він твоє вславляє вороття!\nДесь у садках п’янкіше пахнуть квіти\nі хиляться самі до тебе віти…\nНа еміграції побутує гарне нове слово, якого нема в словниках: стоваришення. На тлі численних, то тривких, то скороминучих, тодішніх літературних організацій, єдине стоваришення неокласиків не мало організаційного оформлення, неокласики існували без членських внесків, голосувань, головувань, резолюцій і маніфестів. До тодішніх літературних організацій належали письменники дуже різні щодо свого таланту та культурно-освітнього рівня, лише неокласики були групою елітарною: серед членів «п’ятірного грона нездоланих співців» (вислів Драй-Хмари) не було ліпших і гірших.\nЮрій Клен (тоді ще Освальд Бурггардт) протягом двадцятих років виступав головно як перекладач, літературознавець та редактор. Окремими книжками вийшли: «Залізні сонети» Фрідріха Рюкерта, новелі Георга Гайма. Крім «Гамлета» і «Бурі» Шекспіра («Гамлета» видано в Україні в 1930-х рр., проте без імені перекладача), переклав Юрій Клен також лібретто до опери Ріхарда Штрауса «Саломея» (за однойменною драмою Оскара Уайлда), уривки з «Пісні про Нібелунгів» та численні поезії англійських, німецьких і французьких поетів. З англійської можемо назвати Байрона й Шеллі, з німецьких Рільке і Георге, а імена французьких перекладач називає сам у «Спогадах про неокласиків»: «Я дав поодинокі речі з Рембо, Верлена, Мореаса, Самена, Валері, Готьє, Леконт-де-Ліля». (Мова про «Антологію французької поезії», яку здали 1930 року до друку київські неокласики і яку не пропустила цензура).\nЗа редакцією Освальда Бурггардта вийшло тридцяти-томове видання творів Джека Лондона, восьмитомове Бернарда Шоу, а також твори Діккенса (якого перекладав і сам Бурггардт), Гамсуна, Гете… Йому належать – друковані переважно в журналі «Життя і революція» – статті про Шеллі, Ібсена, про німецький експресіонізм, про екзотику та утопію в німецькому романі…\nЩойно з середини двадцятих років починається україномовна поетична творчість Освальда Бурггардта…\nЛистом прив’ялим пахне ранок,\nі на березах жовта мідь.\nЯк вийду на високий ганок,\nто чую: ліс шумить, шумить…\nКленова (чи ще Бурггардтова) поезія тих років – це супокійна, сумирно-ясна, краєвидна та філософська лірика.\nСаме тоді, наприкінці двадцятих років (без позначення року), вийшов укладений Зеровим декламатор «Сяйво», куди упорядник дав Бурггардтів сонет «Сковорода».\nАле 1929 рік, коли Клен писав свій цикл «Осінні рядки», був останнім роком відносно супокійного життя на Україні: восени того року радянські карні органи провели масові арешти серед української інтелігенції, головно старшого, дожовтневого, покоління; посилилося цькування неокласиків, більшість із них позбавлено можливості друкуватися; у справі т. зв. «Спілки визволення України» був заарештований Михайло Зеров – молодший брат Миколи, а самого Миколу Зерова покликано на той процес, – що про нього народ склав приказку «Опера СВУ – музика ГПУ», – нібито за свідка, а це означало, що й його також кожної хвилини можуть заарештувати. 1931 р. зазнав кількамісячного ув’язнення Максим Рильський. Побачивши, що «коло звужується» і пригадавши свій гіркий досвід у підвалах Чека 1921 року, Освальд Бурггардт, скориставшися з німецького походження свого діда, почав робити заходи для виїзду «на лікування» за кордон. 1931 року він дістав дозвіл і виїхав до Німеччини.\nНайважливішим центром українського культурного життя за кордоном була тоді Прага, де ще в 1920-х роках сформувалася група поетів, що пізніше дістала назву празької школи. Естетичні позиції представників цієї школи були, в основному, досить близькі до позицій київського неокласицизму. Тут слід назвати насамперед три імені: Олег Ольжич, Олена Теліга, Євген Маланюк. З прорадянських кіл української другої еміграції кинено на адресу празької школи зневажливий епітет «вісниківська квадрига», бо ж друкувалися поети цього стоваришення переважно на сторінках журналу «Вісник», що його редагував Дмитро Донцов.\nМожна по-різному ставитись до публіцистичної діяльності Донцова, але одного не можна заперечити: довкола його журналу зосереджувалися найкращі українські літературні сили 1930-х років. На відміну від гомогенної групи неокласиків, де члени стоваришення не відрізнялися особливо один від одного ні рівнем культури, ні талантом, празька група була досить таки гетерогенною, щоб не казати строкатою: тут були люди різних фахів і нахилів, і амплітуда талановитості коливалася від геніальності Олега Ольжича та Юрія Клена (у їхніх кращих творах), до зовсім посереднього Мосендза.\nМожна сказати, що з початком 1930-х років центр українського культурного життя переміщується з Києва і Харкова до Праги і Львова, а після другої світової війни – далі на Захід, і так триває аж до появи шестидесятників, які повернули були Києву функцію культурної метрополії. А після 1971 р. таким центром на якийсь час стала Мордовія…\nДесь у середині тридцятих років з’являються в західноукраїнській та еміграційній пресі поезії, підписані іменем Юрій Клен. Є. Маланюк оповідає про враження від тих поезій і докоряє собі, як це він не догадався, що за підписом Юрій Клен може стояти лише одна особа – Освальд Бурггардт.\n1937 року виходить окремою книжкою ліро-епічна, писана октавами, поема Юрія Клена «Прокляті роки». Це була перша книжка оригінальних українських віршів Бурггардта-Клена. Поетові минуло тоді сорок п’ять років. 1943 року, коли Кленові було п’ятдесят два, в Празі вийшла збірка його лірики «Каравели». Того ж року у Львові з’явилося друге, виправлене видання «Проклятих років».\nДеякі поезії, що увійшли до книжки «Каравели», писані ще в Преображенському під Києвом, інші постали вже на Заході, але вони якнайкраще свідчать, що поет психологічно не прийняв розлуки з Україною, що думками він лишився в рідному Києві. Так, коли в пресі поширилася вістка, що радянський уряд, в плані т. зв. «культурної революції», проектує знести Київський собор Св. Софії, Юрій Клен відгукнувся однією зі своїх найсильніших поезій – «Софія».\nВ «Софії» виразно виступає одна з найхарактерніших рис творчості Юрія Клена – нахил до містицизму: поет був людиною глибоко релігійною, а, потрапивши за кордони комуністичної держави з її культом вождів, уже не мусів тієї релігійності приховувати.\nТакі жанри релігійної лірики, як гімн, молитва, псалом, клятьба й присяга, а також есхатологічна й візійна поезія – усі ці жанри існують відтоді, як існує сама поезія. Але в Радянському Союзі, навіть за відносно ліберальних умов двадцятих років, ці жанри опинилися поза бортом літератури. І ось Клен відроджує молитву як літературний жанр, даючи її у фіналі поеми «Прокляті роки»:\n… Тож помолімося за полонених,\nякі у морі бурянім пливуть…\nРоки Кленового перебування на Заході залишалися донедавна найменш відомим періодом його життя; щойно в квітні 1988 р. київський журнал «Україна» вмістив статтю-спогад Миколи Неврлі «З глибин сузірних…», де наведено деякі нові дані про поетове поневіряння в Німеччині, яка, за словами автора статті, «виявилася для Бурггардта мачухою». Якийсь час Ю. Клен був безробітним, спроба влаштуватися у Франції не дала наслідків, щойно 1934 р., за допомогою професорів Маєра й Чижевського, Ю. Клен влаштувався викладачем російської та української мови у Мюнстерському університеті; там же він написав і захистив німецькомовну докторську дисертацію про «Лейтмотиви в творчості Леоніда Андреєва». Та невдовзі почалася друга світова війна і п’ятдесятирічного поета мобілізовано до армії; йому надано чин майора і відправлено перекладачем на Східній фронт. Так поетові довелося ще раз побувати на Україні і на власні очі побачити, як поводяться з населенням гітлерівські окупанти. Пізніше в епопеї «Попіл імперій» він писав:\nзганяли баб і молодиць,\nКричали діти: «Мамо, де ти?»\nСтрочили швидко кулемети\nі нищилось по ряді ряд…\nВ армії Клен пробув недовго – йому пощастило демобілізуватися. Як свідчить М. Неврлі, з 1943 р. Бурггардт викладав історію російської та української літератури в німецькому університеті Праги.\nУ ті роки загинуло двоє особистих друзів Юрія Клена з празької школи: в лютому 1942 року гестапо розстріляло в Києві поетесу Олену Телігу, а влітку 1944 року в концтаборі Саксенгавзен замордовано Олега Ольжича, поета і археолога, сина Олександра Олеся.\nКінець війни застав його в Тіролі, куди він перенісся з дружиною і двома дітьми.\nТуга за Україною не покидала поета, як про це зокрема свідчить уривок «Батьківський край у згарищах чорніє» (з «Попелу імперій»). У світовій літературі не багато знайдеться творів ностальгійної лірики з такою глибиною почуття і силою вислову. Закінчується уривок характерним самоозначенням:\nКуди б ти не пішов, потужний вітер\nтобі несе сузір’я рідні вслід (…)\nІ де б ти не блукав, у кожнім краї\nтой самий напинається намет.\nО, скрізь під рідним небом спочиває\nжебрак, мандрівник, лицар і поет.\nПротягом повоєнних років Клен віддається гарячковій творчій праці: він редагує літературний журнал «Літаври», який виходив у Зальцбурзі (за життя поетового побачило світ п’ять чисел), пише і публікує свої мемуари, що вийшли тоді окремою книжкою під назвою «Спогади про неокласиків», виступає в пресі з низкою статтей-есеїв, разом із Леонідом Мосендзом і Мироном Левицьким бере участь у літературній містифікації (вони втрьох вигадали «східняцького» поета Порфирія Горотака, від чийого імені писали вірші), несподівано, на тридцятому році творчості, переходить на прозу. А головно продовжує працю над історіософічно-філософською і містичною епопеєю «Попіл імперій».\nПодібно до свого улюбленого філософа Григорія Сковороди, він мандрує Австрією та Німеччиною, виступаючи з читанням щойно написаних новел і «Попелу імперій». Це був період, коли примусова репатріація вже закінчилася, а еміграція до заокеанських країн щойно починалася. Українці жили багатотисячними скупченнями по таборах переміщених осіб, так що назбиралося не так уже мало людей, спраглих мистецького слова: були тут і залишки першої, «уенерівської» еміграції, і рештки здесяткованої в тридцятих роках і недоловленої репатріаторами інтелігенції наддніпрянської, і сливе весь культурний прошарок галицького суспільства.\nАле суто-літературні обставини, так зване «літературне життя» повоєнних років, видавничі можливості та ставлення критики були для Клена, мабуть, іще менше сприятливими, ніж обставини матеріальні та політичні й громадські. Одним з парадоксів нашої еміграційної літератури було те, що вторинні явища в ній заступили місце первинних.\nМаю на увазі домінантне становище літературної критики супроти інших жанрів: так сталося чи так склалося, що критик у нас на творців мистецького слова дивиться згори вниз, ніби він шкільний учитель, а поет чи прозаїк – це тільки школяр, якого і лінійкою по пальцях можна потягти, і в кут поставити.\nА що серед критиків (або тих, хто брався за критичне перо) переважали люди з матеріалістичним світоглядом, для яких у мистецтві існує лише три виміри, то твори, просякнуті тугою, що «пориває в край надземний» викликали лише глум або іронічне ставлення. Навіть були спроби скасувати – «заднім числом» – український парнасизм, а саме існування київських неокласиків оголосити «легендою».\nПроте Юрій Клен міцно стояв на своїх позиціях. У статті «Бій може початися» він писав:\nСтандартним є також твердження про втечу тих чи інших поетів у царство мрій, яке реально не існує, у «храм Грааля, що зноситься в нетлінному царстві духа». У гострій формі говорив про це другий автор, вживши виразу «дезертири життя». На це треба відповісти, що «храм Грааля», що зноситься в нетлінному царстві духа», це більша реальність, аніж матеріальний довкільний світ з його мінливим обличчям. Ми маємо в даному разі платонівський реалізм, який протиставляємо реалізмові матеріалістичному.\nМи, які спостерігали поета зблизька в останній період його життя, бачили, що в ньому ніби співіснує дві людини: одна – повна життєвої енергії і творчих задумів, із променистим поглядом (коли поет читав свої вірші, здавалося – згасне електрика і сцену освітять Кленові очі!), а друга – мовчазна, погасла, що в товаристві спить з відкритими очима, де немає ані живої іскри…\nГарної передосінньої днини 1947 року ми з Борисом Олександровим (обидва на той час – молоді поети) проводили Юрія Клена із Зальцбургу в напрямку австро-німецького кордону. Наші знайомі хлопці мали перепровадити його через той кордон, коли стемніє. Клен був (чи здавався) повний енергії, творчих сил, сподівань і задумів. У його наплечнику лежали і журнал «Літаври», і щойно видана збірка Порфирія Горотака «Дияболічні параболи». З цієї подорожі Клен уже не повернувся. Десь у перших числах листопада надійшла вістка, що він помер 30 жовтня в одній із авгсбурзьких лікарень від запалення легень. «Не Клен, а дуб звалився…» – писав тоді один з учнів покійного, відомий на еміграції журналіст Петро Волиняк. А для нас, молодих літераторів, ця смерть була однозначна із втратою духового батька.\nПерше, ніж виступити з оригінальними українськими поезіями, Юрій Клен пройшов добру школу насамперед як автор російських віршів, а потім – як перекладач німецьких, англійських та французьких поетів, тому його поетичний дебют у нашому письменстві був зразком не початківства, як це звичайно трапляється, а технічної досконалості.\nІнша річ – літературні впливи. Якщо про школу неокласиків взагалі можна сказати, що її поетичне кредо формувалося під впливом, з одного боку, французького парнасизму, а з другого – російської поезії Срібного віку, то для Клена мусимо ще додати німецьких модерністів, як Стефан Георге й Райнер Марія Рільке (а в «Попелі імперій» також і Гете). А з російських поетів на зміну Блокові прийшов Гумільов (чий вплив, до речі, позначився також і на Маланюковій творчості).\nГумільовська героїка, романтика далеких мандрів, краса екзотичних країн – приваблюють українського поета. Однак, якщо для Гумільова полювати на леопардів чи відбивати нічний напад сомалійців – усе це було особисто пережите й реальне, то для Клена це «література другого ступеня», світ, бачений крізь призму поезії; звідси – парнаська ясність, чіткість і холодність вислову. Але сприйняті через Гумільова й Ередія конкістадори й вікінги, уся ця поетична екзотика зі збірки «Каравели» – усе це лише сходинка до основної теми в Кленовій творчості.\nІ тема ця – Україна. Подвиги чужих і дальніх героїв – це лише дороговказ для Батьківщини Конкретно перехід від однієї теми до другої спостерігаємо в невеличкій поемі «Жанна д’Арк»: поема починається прославленням подвигів французької героїні та її мученицької смерті, а закінчується зверненням до свого, рідного –\nНе Шампані квітчасті лани,\nне Вогез покарбовані гори,\nа розпачливий сон далини\nі сарматські широкі простори.\nМихайло Орест присвятив пам’яті Клена поезію, яка закінчується строфою:\nПо подвигу мандрівництва і мрії.\nВ тісноті строгій плит, хрестів, імен\nСпочив, побаченням із містом Кия\nНе наситивши серця, Юрій Клен…\nУкраїнський читач знає присвячені Києву прекрасні поезії Максима Рильського й Миколи Зерова, та немало рядків про Київ знайдемо також і в Юрія Клена. Наприклад:\nДесь там горить священне місто\nшпилями гострими дзвіниць,\nнемов троянда золотиста\nрозквітла в заграві зірниць…\n«Київ», «Володимир», «Софія» – ось назви поезій Клена. Постать святого Володимира з’являється також у поемі «Мандрівка до сонця» – про голод 1933 року на Україні. Якби колись пощастило видати антологію «Київ в українській ліриці», то до тієї антології мала б увійти ціла низка Кленових поезій.\nТа не чужа була поетові й інтимна, камерна лірика – схоплення майже невловних особистих почуттів і настроїв. Мабуть, кожному з нас відома весняна туга – чекання на прихід якоїсь незнаної радості, якоїсь події чи зустрічі, що спрямує наше життя в нове, щасливе річище… У Клена це почуття передає поезія «Весна».\nПрекрасні зразки краєвидно-настроєвої лірики знаходимо в циклі «Крізь праосінь» (цей цикл увійшов до збірки «Каравели»):\nЯ заздрю дубові гіллястому,\nщо на узліссі гордо зріс,\nі в книгу спогадів я кластиму\nлистки пощерблені беріз…\nСеред інтимної Кленової лірики зустрічаємо також і любовні поезії – бо який же поет не писав про кохання? Індивідуальне Кленове тут – закутість почуттів у гартоване слово, вкладене в рамки сонета. Правда, любовні сонети в новій європейській поезії – існують від Петрарки до сьогодні, але український любовний сонет це здобуток українського неокласицизму, і не в останню чергу – Юрія Клена.\nТакож філософська Кленова лірика найчастіше знаходить свій вияв у формі сонета, про що свідчить зокрема останній сонет із циклу «Коло життьове».\nНаше уявлення про багатогранність Кленового таланту було б неповним, якби ми оминули його нахил до пародії та літературної містифікації: про те, що під псевдонімом «Роксоляна Черленівна» крився Юрій Клен, ми дізнаємося щойно тепер, а поява віршів Горотака (збірка Порфирія Горотака «Дияболічні параболи» вийшла 1947 р. в Зальцбурзі) на сторінках повоєнних газет і журналів була справжньою сенсацією, при чому деякі відомі літературознавці прийняли були Горотака з його фантастичною біографією за чисту монету, і тільки молодий білоруський поет Алесь Соловей відразу збагнув, що це, мовляв, «український Козьма Прутков». Я вже згадував, що Горотак був витвором поетичної співпраці Клена, Мосендза і Левицького.\nПро Юрія Клена – порівняно з іншими письменниками української еміграції – написано не так уже й мало поважних статтей і розвідок. Ще за життя поета в журналі «Літаври» з’явилася стаття (радше есей) Наталі Геркен (Русової) «Патриціанська поезія або дві стихії в творчості Юрія Клена»; 1948 р., себто невдовзі після поетової смерті, в Інсбруці вийшла брошура Володимира Кримського «Храм Грааля (до проблеми світогляду Юрія Клена)»; того ж року Михайло Орест, обороняючи пам’ять поета від несусвітніх закидів, умістив у журналі «Орлик» (що виходив у Берхтесгадені) статтю «Заповіти Ю. Клена»; далі назвімо друковану в журналі «Пороги» й передруковану під іншою назвою зі змінами й доповненнями, які не пішли на користь праці, розвідку Володимира Державина «Історична епопея Юрія Клена»; у першій «Книзі спостережень» Є. Маланюка, Торонто 1962, знаходимо дві його статті, (писані в різний час, але опубліковані під спільною назвою – «Юрій Клен»); журнал «Сучасність» дав на своїх сторінках місце для двох розвідок з галузі «кленознавства»: це «Роберт Люіс Стівенсон і Юрій Клен» Леоніда Рудницького та «Відгуки творчості Гете в поезії Юрія Клена» автора цих рядків; нарешті в книжці «Недруковане й забуте» В. Міяковського, Нью-Йорк 1984, вміщено його спогад – «Юрій Клен».\nНімецькою мовою вийшла книжка сестри поетової: Josefine Burghardt. «Oswald Burghardt, Leben und Werke» (Munchen 1962), а в «Mitteilungen», що їх видає Т-во Сприяння Укр. Науці, у числі 18 за 1981 р. опубліковано розвідку Karl Siehs: «Oswald Burghardt – Jurij Klen» та німецький переклад моєї вищеназваної статті («Goethes ’Faust’-Motive bei Jurij Klen [Oswald Burghardt]»).\nПодається за виданням: Клен Ю. Твори. – Нью-Йорк: 1992 р., т. 1, с. 5 – 22.\nІгор Качуровський – Творчість Юрія Клена на тлі українського парнасизму\nЧисло завантажень : 1 712\nМодифіковано : 12.03.2020


Стильний пікап Hyundai Santa Cruz готують до прем'єри (+ФОТО) | Формула 1 - новини чемпіонату 2019\nСтильний пікап Hyundai Santa Cruz готують до прем'єри (+ФОТО)\nОпубліковано: 00:40, 22/01/2018 ,\nНе так давно корейська компанія Hyundai представила концептуальний пікап Hyundai Santa Cruz і оголосила, що в майбутньому модель стане серійною. Згідно з останньою інформацією, вантажівка призначена для Австралії і азійських ринків, а її дебют на ринку США, де пікапи не втрачають своєї популярності, не відбудеться.\nБілл Томас, менеджер зі зв'язків з громадськістю австралійського офісу Hyundai, зазначив, що корейський бренд дійсно готує серійний пікап для Австралії, а виробництво моделі заплановано на 2021 рік. Разом з тим топ-менеджер заявив, що новинка також дебютує на ринках окремих країн Азії, але очікувати модель в дилерських центрах Сполучених Штатів не варто.\nДИВІТЬСЯ ТАКОЖ: Оновлений кросовер Hyundai Santa Fe готується до прем'єри (+ФОТО)\nПітер Шрейер, головний інженер Hyundai Motors, спростував чутки про те, що пікап буде випускатися під брендом KIA. Також пан Шрейєр розповів, що пікап для ринку Австралії буде відрізнятися від вантажівок, популярних в США - новинка позбудеться деяких практичних рис і масивного багажника на користь більш стильного зовнішнього вигляду. На інших ринках Santa Cruz стане більш утилітарним і складе конкуренцію Toyota Hilux.\nОчікується, що під капотом серійної версії Hyundai Santa Cruz розташується 3,3-літровий V6 з системою подвійного турбонаддуву, але така інформація поки не підтверджена офіційно.