Торбинкова Людинка захоплює Україну, або приваблива альтернатива одноразовим пакетикам. — Adopt Don't Stop!\nТорбинкова Людинка захоплює Україну, або приваблива альтернатива одноразовим пакетикам.\nТалю, як і багатьох з нас, турбує ситуація з екологією і забрудненням навколишнього середовища. Але вона вирішила не сидіти, склавши руки, а цими самими руками почати зміни. Ну, руками і швейною машинкою.\nНещодавно виповнився рік твоїй «Торбинковій Людинці». Розкажи, як ти вирішила, що пакетам у твоєму житті більше немає місця?\n– Не скажу, що це було спонтанне рішення. Я довго розмірковувала над інформацією про те, що пластик не розкладається і може сотнями років лежати на звалищах і переживе нас усіх, дійшла висновку, що так не можна, треба щось робити. Спочатку була відмова від великих пакетів на касі, завела собі кілька полотняних торб, які завжди були зі мною, десь на дні рюкзака чи сумочки. Потім ми з чоловіком почали повторно використовувати так звані одноразові кульки, переклеюючи цінники. Вони все одно зрештою рвалися і доводилось їх викидати. А роки два тому я побачила у мережі відео про Lauren Singer, яка виробляла півлітрову баночку сміття за рік, а замість пакетів використовує торбинки і баночки/контейнери. І сама загорілася ідеєю zero waste. Ну це ж реально круто, коли живеш і розумієш, що більше не маєш окремої гірки на сміттєвому полігоні!\nПам’ятаєш, хто були твоїми першими клієнтами? І які в них були відгуки на твої торбинки?\n– Чудово пам’ятаю! Коли я почала користуватися своїми торбинками і активно писати про них у Фейсбуці, як такої цілі продавати я не мала, хотілось просто показати, що і так можна – і зовсім не страшно. Першими у мене замовили мої дві знайомі дівчини, їм я зробила великі набори всіх можливих розмірів і типів, було дуже хвилююче. Замовлення виконувала довго, але вони залишились задоволені, здається. Принаймні замовляють ще. На перші замовлень десять я не називала ціну, а її визначали самі замовники, коли отримували торбинки. Хотілося знати, у скільки вони оцінять мою роботу, оскільки до цього я ніколи не шила нічого на продаж. Не хочу себе перехвалювати, але досі всі відгуки дуже позитивні і страшенно мене тішать. Коли отримую чергове повідомлення із подякою чи фото торбинок з покупками, у мене бракує слів! На щастя, в соцмережах є купа стікерів 😀\nЧи були в тебе неприємні ситуації з продавчинями через використання торбинок замість пакетів?\n– За весь час був лише один випадок, але я його не розцінюю, як показовий, бо людина була явно неадекватною і послала мене матом. У всіх, певно, бувають погані дні. А зазвичай всі продавці дуже тішаться, бабці часто хвалять, що «молодець, а то ті пакети уже всю землю забруднили, нема від них порятунку». На базарі уже всі звикли і давно впізнають, ніхто пакети навіть і не думає пропонувати. Коли купую зелень буває важко відбитися від надмірно дбайливих продавчинь, але я незворушна, не треба пакетик, значить не треба. Навіть якщо доводиться витягувати той пучок шпинату і віддавати пакет назад.\nВ супермаркетах іще спокійніше обходиться (хоча, звісно, різні бувають супермаркети). Буває здивуються касири, відкриють торбинки, зазирнуть всередину і пробивають наступне. В нашому Сільпо уже так само звикли, але я все одно не дуже люблю, коли мене зайвий раз хтось чіпає, тому я ходжу до постійних касирів, вони все знають, як мені треба. Взагалі, в моєму топі найбільш незворушних касирів – Ашан, їх, здається, взагалі нічим здивувати неможливо.\nСкільки за цей рік ти нашила торбинок, ведеш рахунок? Скільки в тебе було клієнтів?\n– Скажу чесно, не рахую, не дуже у мене виходить систематизовувати дані і вести облік. Знаю лише приблизну кількість посилок, яку відправила, а замовлення були дуже різні від 1-2 торбинок до 100 для подарунків на конференції. Думаю, що пара тисяч уже живе своїм життям із новими власниками в різних куточках України, Греції, Польщі та США.\nЩо для тебе поліетиленовий пакет? З чим би ти могла його порівняти?\n– Для мене це абсолютне зло. Пакети забруднюють все навколо, вони стають причиною загибелі сотень тисяч морських жителів: черепах, китів, дельфінів, різних птахів; їх навіть собаки можуть з’їсти на вулиці. Пакет, викинутий у нас, може стати причиною трагедії в іншій частині світу, його життєздатність це цілком забезпечує. А ще, не зважаючи на те, що пакети не розкладаються, вони можуть розсипатися на дрібні частинки, які залишаються в ґрунті, або потрапляють в організми риб, яких навіть потім їдять.\nНа твою думку, чи варто чекати на те, що люди стануть свідомими у використанні пластикових пакетів? Чи краще ввести заборону на їх використання у магазинах, як це вже практикують деякі країни Європи?\n– Я часто думаю про те, що у нас не працюють ті механізми, які успішно функціонують в Європейських країнах, у нас завжди знаходять, як можна їх обійти, навіть якщо ці зміни на краще. Аби лише робити все так, як завжди. Про заборони на використання пакетів у мене в голові відразу виникає кумедна картинка про те, як люди старшого віку в переддень заборони скуповують всі можливі пакунки оптом, щоб потім забезпечувати себе і сусідів ними, бо як же ж так.\nЯк альтернативу пластику завжди пропонують папір, та я не вважаю це гарним варіантом. Оскільки папір робиться з дерев, а дерев і так мало. Та власне, будь-який одноразовий варіант поганий, планета у нас не одноразова, але ресурси у неї дуже обмежені. Єдиний шлях – перехід на багаторазові альтернативи: торбинки, торби, контейнери, менструальні чаші, металеві трубочки і т.п. Якісні речі, які прослужать значно довше, а не підуть у сміття після місяця користування.\nЧи є якась країна, яка для тебе зразкова у «питанні пакетиків»?\n– Не знайома особисто з такими країнами, тому нічого не можу сказати. В мережі ходить багато інформації про різні африканські країни, в яких уже давно ввели штрафи не лише за використання пакетів, а ще й не дозволяють їх ввозити на територію.\nЯкі плани у «Торбинкової Людинки»? Чи буде вона захоплювати Україну?\n– Тихо, майже непомітно, але впевнено крокує Торбинкова Людинка містами України і захоплює серця і розуми своєю практичність і різнобарвністю. Думаю, що вже через рік у великих мережах супермаркетів мають бути на вибір пакети і торбинки, а поки домовляюся із невеличкими спеціалізованими магазинами, розглядаю різні варіанти. Хочеться, щоб люди, які ще сумніваються, мали можливість прийти у своєму місті, помацати торбинки, спробувати, як в них щось набирати чи носити. Від себе скажу, що зручно 😉\nМи були б не ми, якби не спитали про твою Сольвейґ. Як собаня потрапила у твою родину? Яке її ставлення до пакетиків та торбинок?\n– Я називаю цю історію найромантичнішою з життя нашої родини. За півроку до її появи у нас, ми почали зважувати всі «за» і «проти» усиновлення собаки. Я дуже хотіла, розуміла, що мені бракує спілкування і всієї тієї любові і тепла, яку може дати собака. Коли уже вирішили, що треба, то обмірковували варіанти, звідки брати краще – з притулку чи вулиці. Я більше схилялася до вулиці, бо там тварини найменш захищені. Та просто хапати першого собаку, який трапиться дорогою, то дуже негарно, у нього можуть бути власні справи, родина. Вирішила, що собака має обрати нас сам. Так і вийшло. Я прогулювалась далеко від дому і побачила через дорогу невеличкого переляканого хвостика, вона теж мене побачила і перебігла дорогу (а там, між іншим, маршрутки їздили, серйозна така дорога) і вляглася мені на ноги. Варіантів не було, треба було забирати!\nСоль, в силу того, що довгий час прожила на вулиці, досить таки ляклива собака і їй не подобається, коли щось видає дивні звуки, наприклад шуршить, чи ще гірше, коли літає. Тому торбинки їй значно більше до вподоби, вона навіть допомагає інколи їх кроїти.\nПро що ти можеш сказати «мені не пофіг»?\n– Знаєте, мені багато на що не пофіг, в основному мене турбує планета Земля. Інші планети, в принципі, теж нічого так, але живу я поки на цій, тому й опікуватися маю цим єдиним домом, який в мене є. Історично так склалося, що саме людству дісталося чергування в ці тисячу років, але воно не надто сумлінно виконує свої обов’язки, скоріше навіть навпаки, робить усе, щоб знищити все живе, отруїти все неживе і лишитися володарювати на самоті. Забуваючи при цьому, що флора і фауна не просто так існують, а підтримують певний баланс, без якого навіть людина не зможе повноцінно існувати.\nNewer PostДобрая Чашка для добрых котиков (и не только)\nOlder PostДобрые татуировки, 365 растений и один котик


Павло Загребельний - Попіл снів (сторінка 9) / Бібліотека Української Літератури – UkrClassic.com.ua\nПавло Загребельний - Попіл снів (сторінка 9)\nВідставника Винокурові довелося ждати допізна. Міцний чолов'яга, на піджаці чотири ряди орденських планок (Винокур налічив два ордени, решта — медалі), щоки в склеротичних рум'янцях, зуби — вставні, з нержавійки, очі без окулярів, але підсліпуваті. Не дуже милостива природа до людини.\nНедаремно ж застерігав Іван Володимирович Мічурін, що не треба ждати милостей від природи.\n— Турченко! — відрапортував відставник. — Теж майор, як і ви, і такої ж служби, але фронтової. СМЕРШ, коли доводилося чувати.\n— Чували й про СМЕРШ, і про дещо інше, — запрошуючи його сідати, сказав Винокур. — А як із сметаною? Дістали?\n— Ви вже й про сметану знаєте?\n— Така служба.\n— Хіба в цих спекулянтів чесний чоловік щось може купити? Півдня стирчав у черзі, а дійшло до мене — сметана кінчилася!\nВинокур навіть з деяким співчуттям дивився на побитого склерозом колишнього смершівця. Скільки невинних душ відправив на той світ, нікому не прощав ні провин, ні слабкості духу, а сам не може здолати навіть такої примітивної пристрасті, як любов до сметани.\n— З сметаною з'ясували, — сказав він. — Тепер я вас слухаю.\n— Ви ведете справу майора Чуйка? — видовжуючи шию, щоб для більшої таємничості прошепотіти Винокурові мало не в саме обличчя, спитав Турченко.\n— Давайте зайдемо з іншого кінця, — порадив Винокур, — не ви мене питайте, а я спитаю вас. Вам щось відомо про майора Чуйка?\n— Так точно. Відомо.\n— Звідки? Про це знають тільки службові особи.\n— Я… У мене… — відставник затикав-замикав, нарешті продерся крізь хащі свого склерозу, випалив: — Я зустрів майора Чуйка в новорічну ніч, коли він ішов з лісу!\n— Так. Кажете, в новорічну ніч. Де це було?\n— В Ірпені. Я там живу. Мій будинок навпроти дамби. Я вийшов поглянути… П'яні, всяке буває… Ну, постояв трохи. Хтось наче йде від річки. Ну, я, щоб не той… Замаскувався, перейшов у тінь… Льотчик, все як в розшуково-оперативному, значить… З лісу, з того боку… Перейшов, значить, дамбу і сюди, в посьолок… Ну, і…\n— Він ішов од електрички?\n— Та ні! З лісу. Електричка — це з другого боку. А він пішки. Хто ж сідатиме в електричку при такій оперативно-розшуковій, значить?..\n— І ви переконані, що то був саме майор Чуйко?\n— А хто б же то був? Він сам і був. Погуляв у лісі і пішов у свій санаторій.\n— Тепер давайте повернемося до мого першого запитання, — сказав Винокур. — Звідки вам стало відомо, що ми розшукуємо майора авіації Чуйка?\n— Звідки? Та це вже всім…\nВинокур застережливо підніс руку.\n— Не треба про всіх. Не всі, а тільки ті, кому треба.\n— Ну… Ну, сказать вам по секрету, від зятя… Він у міліції… Ну, вчора прийшов і каже: опаснійший преступник майор авіації Чуйко, і щоб нікому, каже, бо совершенно секретно під лічную отвєтствєнность…\n— І тоді ви згадали про новорічну ніч…\n— Бдітельность должна буть і в незалежній державі Україні! — випалив Турченко. — Чи як ви понімаєте?\n— Так, як треба, — невизначено відповів Винокур, підводячись, щоб потиснути руку відставникові. — Дякую за допомогу, пане Турченко. Не заперечуєте проти «пана»?\n— Чого б же це? Пане Турченко — звучить. Звучить же ж?\nВинокур запевнив його, що справді «звучить» і що повідомлення його буде неодмінно… Вже коли Турченко був біля дверей. Винокур спитав навздогін:\n— А скажіть, будь ласка, пане Турченко, ваш зять… знає про вашу зустріч з майором Чуйком?\n— Зять? З якої речі! Щоб я государственну тайну якомусь міліціонерикові? Та ви знаєте, яка це публіка? Там же одні взяточники! Ні, ні! Я тільки своїм рідним органам!\n— Так я й знав. Дякую вам ще раз.\nСтарий донощик! Почув од зятя про розшук небезпечного злочинця, склав докупи в своєму склеротичному мозку все, що знав із свого оточення: льотчик, санаторій, ніч, ліс, річка — і вже готово! Логіка всіх сталінських донощиків: моє діло просигналізувати, а там хай розбираються.\nВинокур ще раз перечитав досьє майора Чуйка. Ірпінський санаторій військово-повітряних сил там значився. Чуйко був у ньому в 89 році. Але припустити, що він після втечі з «наукової» катівні доктора Алі вирішить сховатися саме в Ірпені, за тридцять кілометрів від Києва, — це однаково що шукати його, скажімо, в бюро перепусток управління національної безпеки.\nВинокур з усіма деталями доповів генералові про відвідувача, обережно натякнув, що в його «сигналі» відсутня будь-яка логіка, і вже рішучіше став на позицію свого начальника, який наперед вгадав, що то за чоловік, влучно назвавши шизофреніком.\n— Значить, шизофренік? Я не помилився?\n— Абсолютно точно, Тимофію Володимировичу, шизофренік! Дозволите діяти згідно з схваленим вами планом?\n— Дійте! Бажаю успіху!\nОдин сповідував точне логічне мислення, інший найперше дбав про твердість і непохитність в оцінках і судження, бо тільки завдяки цьому люди стають генералами.\nЦе врятувало Чуйка.10\nПровівши чоловіків, доктор Аля звернулася до Оксани:\n— Ви не заперечуватимете, Оксано, коли я вас покину на деякий час, щоб переодягнутися? Принаймні я повинна познімати з себе всі оці декорації! Хто не знає, то думає, що це діаманти. Насправді ж — фіаніти.\n— А яка різниця? — поспитала Оксана.\n— Власне, камені природні й вирощені фізиками — мають ті самі властивості, як, скажімо, перли татуся Мікі-мото і видобуті з глибин моря арабськими рибалками. Але ж людський снобізм перевищує навіть закони природи! Може, й ви переодягнетесь у щось домашнє? А вже тоді я покажу вам свій «Затишок», після чого ми нарешті щось з'їмо. Ваша святкова вечеря, мабуть, так і лишилася на столі. І все з моєї вини. Згадайте, ви вхопили хоч крихітку після новорічного бокала?\n— Повірите: навіть не знаю.\n— А я знаю точно: жодної крихітки! Тому обидві ми маємо незаперечне право на маленький банкет. В мене тут знайдеться все що треба. Уявіть собі: генерал Сосин створив тут справжні стратегічні запаси на тридцять років автономного існування! Навіть питна вода.\n— І повітря?\n— І повітря. Кисень.\n— А енергія?\n— Поки ніяких катаклізмів, «Затишок» підключено до загальних електромереж, далі йдуть таємні підключення до систем урядових, військових, медичних, коли все буде виведено з ладу, тоді спрацьовує своя власна система.\n— Атомний реактор?\n— Я не можу розкривати всі таємниці, але атом — ні! Тут немає нічого, що мало б відношення до будь-якого випромінювання. Надто небезпечна гра. Ви вже пересвідчилися, до чого це може призвести. Хіба нам не досить Чорнобиля? А тепер з цим майором Чуйком! Крихітна часточка космічної енергії вирвалася на волю, і скільки лиха вона може накоїти! Але облишмо бодай на короткий час наші проблеми і… Ну, хоча б згадаймо, що ми жінки. Я весь час думаю про те, що ви, Оксано, найперше Єва, а вже згодом усе інше. А яка домінанта Єви? Цікавість! Я хочу задовольнити вашу цікавість і показати все-все.\nВона все ж умовила Оксану переодягнутися, вибрала для неї і для себе барвисті халати-максі з подвійного шовку, дала домашні капці, що приємно пахли новою шкірою.\n— Тепер їсти, пити, а тоді вже гарно походити! — вигукнула вона. — Запрошую вас до храму життя, або до моєї кухні!\nКухня була справді мов храм. Просторий зал, холодильні шафи «Вестінгауз» на всю стіну, електричні плити і духовки, в яких можна запекти цілого вепра, ультрахвильові печі, електрогріли, міксери, круппівські кавоварки з золотими ситечками для перемеленої кави, італійський автомат для м'якого морозива — міжнародна виставка, а не кухня, Оксана аж очі приплющила, бо в неї пішла обертом голова від того багатства, про яке кожна жінка мріє все своє життя, але мріям тим ніколи не здійснитися.\nДоктор Аля стала відчиняти холодильні шафи, показувати їхні переповнені чрева, відчиняла морозильники — той для м'яса, той для риби, той для делікатесів, той для екзотів, а це для скромної домашньої садовини й городини.\n— Вибирайте, прошу вас, Оксано! Що вам до смаку?\n— Покладаюся на ваш смак, — сказала Оксана.\nЗнов закрутилася карусель достатку, відчинялися й зачинялися холодильні шафи, з'являлися на світ Божий бляшаночки, скляночки, штудерні посудинки, все барвисте, все в привабливих етикетках, все дороге й неприступне, так само як неприступні химерні моделі одягу, що демонструються в театрі моди стиліста Зайцева, для замотаних роботою й вічними нестатками жінок, які неспроможні купити собі елементарних трусів або бюстгальтера.\nДемонстрація гастрономічних див скінчилася досить скромно. Доктор Аля вибрала салат із крабів під майонезом (консерви), болгарську спаржу (консерви), копчені франкфуртські сосиски (консерви) і омлет з яєчного порошку з консервованою грудинкою. На десерт — компот з турецьких персиків (звісно ж — консерви!).\nЗ великої хмари дрібний дощ.\n— А що будемо пити? — доктор Аля відчинила двері, що вели до приміщення, схожого на винний погріб. — Брют з «Нового света» ми питимемо й далі, але цього ж не досить! Як ви до коньяку, Оксано?\nОксані пити більше не хотілося, але й не хотілося показуватися ханжею. Вона промовчала, і доктор Аля вирішила за неї:\n— Коньяк! І не французький, не вірменський, а грузинський. Грузинські коньяки саме для жінок. Вони м'які, як шовк. Хоча українські патріоти тепер надаватимуть перевагу, мабуть, тільки українським коньякам.\n— Здається, ця проблема перед українськими патріотами ще не постала, — зауважила Оксана. — Коли йдеться про життя або смерть цілої нації, тоді не до коньяків і лікерів, про які колись писав Рильський.\n— Здається, Рильський був чи не єдиним з-поміж українських поетів, який не боявся писати про вино і навіть, як ви кажете, про коньяк?\n— Та ні, я згадала: там тільки про лікери, та й то з «класових позицій»: «Докурюйте сигари, допивайте лікери й каву…» Мовляв: «час твой последний приходит, буржуй!» А про вино теж не було. Тільки про виноград. Бажан, той, здається, хоч і не оспівував вина, але дав українські назви деяким їхнім сортам: рислінг назвав «Наддніпрянським», каберне — «Оксамит України».\n— Вина гріх перейменовувати! Це однаково, що перейменовувати вродливих жінок. Тільки уявити собі, щоб оцей коньяк «Гремі» назвали, скажімо, «Советская Грузия» абощо! Гремі — монастир десь у Кахетії, його монахи давно-давно заклали виноградну лозу, з якої згодом стали виготовляти цей божественний напій. Генерал Сосин привіз мені якось його кілька бочоночків. Не в пляшках, а в дерев'яних барильцях! Погляньте. Чопик, краник, все як у давні добрі часи. Маючи такий бочоночок, можна дозволити собі розслабитися, надто пам'ятаючи, що сьогодні перший день нового року!\n«Розслабитися, — подумала Оксана. — А майор Чуйко?» Вона вже зрозуміла: доктор Аля хоче, щоб його вбили. Відверто про це не казала, але всіма отими жахами, які розповідала про Чуйка, вона непомітно схиляла всіх трьох: міліцейського генерала, Винокура й Оксану, — до думки, що найкращий, найпростіший і практично єдиний вихід — це усунути льотчика, тобто вбити. І Оксана не мала сумніву: вони вб'ють його! Своєю формулою паніки вона хотіла застерегти їх, налякати, показати марність їхніх зусиль, але це не помогло, чоловіків тільки підхльоснула її зневіра, вони затялися в своїй упертості: ах, ти нас лякаєш? То ми тобі покажемо! Оксана зрозуміла, що вони змобілізують весь свій хист, викажуть все своє професійне вміння, щоб упіймати майора Чуйка, знешкодити, відвернути небезпеку, яка нависла, може, й над усім людством. І тоді вона зрозуміла, що її роль — врятувати майора Чуйка! Але як врятувати того, кого ти не бачиш, кого взагалі немає? Ось був, та й нема… Щоб врятувати Чуйка, треба його… впіймати, затримати, знешкодити, ізолювати… Оксана зовсім заплуталася і тому навіть зраділа, почувши запрошення доктора Алі лишитися в неї. Треба випитати в неї все, що можна випитати і про Чуйка, і про її Центр, і про того московського генерала. Десь є розв'язання, повинно бути.\nХто ви, докторе Алю? О, хто ви, хто — кат чи жертва, леді Макбет, яка хоче змити з своїх рук невинну кров і не може цього зробити, а чи зловісна відьма, що душить людей обіймами, солодкими словами і ще солодшими снами?\nДоктор Аля швидко сп'яніла. Може, тільки вдавала сп'яніння? Оксані й самій гуло в голові од суміші шампанського з коньяком.\n— Мозок час від часу треба оглушувати алкоголем, — повчала Оксану доктор Аля. — Як дресирувальники приборкують могутніх тигрів і пантер, так ми повинні приборкувати загадкового хижого звіра, що дрімає в найміцнішому з сейфів, який будь-коли був створений, — в нашій черепній коробці. Наш мозок — це практично безмірна супергалактична спіральна пружина, запакована в череп зовсім не для того, щоб спокійно лежати там стиснутою, а для того, щоб розкручуватися, рватися на волю, розхльостуватися і розприскуватися! Генерал Сосин любив жартувати: «Докторе Алю, як старший за званням, раджу вам хоч і нерегулярно і в невеликих кількостях, але вживати…»\n— Ви так часто згадуєте генерала Сосина. — Оксані хотілося знайти якісь шляхи до зізнань коли й не інтимних, то принаймні якоюсь мірою відвертих, інакше вона приречена слухати ці вправи у безпредметному розбалакуванні доктора Алі. — Генерал зіграв значну роль у вашому житті?\n— Він був для мене — все! Від самого початку того, що можна б назвати моєю науковою кар'єрою!\n— Боже, це ж так цікаво! Мій прокурор Повх жде не діждеться нагоди, щоб якось спекатися мене, і Повх — це типовий випадок, а виходить, є ще на світі благородство!


Книга «Умберто Еко (комплект із 3 книг)» Умберто Эко купить на YAKABOO.ua | 978-966-03-8150-6, 978-966-03-8152-0, 978-966-03-8207-7, 978-966-03-8149-0\nУмберто Еко (комплект із 3 книг)\nБумажная книга | Код товара 1274773\nВсе о книге Умберто Еко (комплект із 3 книг)\nКнига 1. Бавдоліно\nУмберто Еко (1932—2016) — один з найпопулярніших письменників сучасної літератури, вчений і філософ. Його перший роман «Ім’я рози», опублікований у 1980 році, одразу ж став супербестселером. У видавництві «Фоліо» вийшли друком книжки Умберто Еко «Ім’я рози», «Таємниче полум’я цариці Лоани», «Празький цвинтар», «Острів напередодні», «Маятник Фуко», «Номер нуль».\nРоман «Бавдоліно» — це гостросюжетна проза, історичним фоном якої є Хрестові походи, легенда про християнське царство на Сході, сказання про пошуки Ґрааля. Підліток на ім’я Бавдоліно випадково зустрічає імператора Священної Римської імперії Фрідріха І Барбароссу та допомагає йому вибратися з лісу, в якому той заблукав. Ця зустріч стає початком неймовірних пригод, які «переслідують» Бавдоліно протягом майже 50 років. Але пригоди і гостросюжетність — це не головне. «Бавдоліно — це втілена радість розказування», — сказав Еко про свого героя. Бо Історія — це не те, що колись було, Історія — це те, що розповідається.\nКнига 2. Ім'я Рози\nКнига 3. Маятник Фуко\n«Маятник Фуко» (1988) — історико-детективно-філософсько-пародійний роман. Назва твору походить від фізичного досліду, проведеного вченим Леоном Фуко у 1851 році, який за допомогою маятника довів, що Земля обертається навколо своєї осі.\n...До редакції міланського видавництва «Ґарамон», де працюють три інтелектуали з енциклопедичними знаннями — Казобон, Якопо Бельбо та Діоталлеві, полковник у відставці Арденті приносить рукопис своєї книги, у якій він начебто розкрив таємницю ордену тамплієрів. Наступного дня Арденті зникає за загадкових обставин, і трійця працівників видавництва вирішує відродити «задум» — справжню історію ордену тамплієрів, а також визначити їхню місію. В результаті виходить, що усі визначні події в історії Європи так чи інакше пов'язані з реалізацією «задуму» тамплієрів. Автор, перелицьовуючи історію, показує, на що здатні люди заради ідеї, а також на що може перетворитися бажання людини пізнати сенс буття.\nХарактеристики Умберто Еко (комплект із 3 книг)\n978-966-03-8150-6, 978-966-03-8152-0, 978-966-03-8207-7, 978-966-03-8149-0\nОб авторе Умберто Еко (комплект із 3 книг)\nБумажная книга|Код товара 1274773


Про нього часто говорили, що він – аристократ вітчизняного кінематографа. Насправді, так і є. Його предки були дворянами. А батько служив в знаменитому Семенівському полку і приятелював з самим Тухачевським. Що стосується матері, то з дитинства вона мріяла про сцену і згодом передала цю тягу до лицедійства своїм синам. Молодшим сином був Олег Янковський. Біографія артиста буде представлена вашій увазі далі.\nОлег Янковський народився наприкінці лютого 1944 р. в Джезказгані, що в Казахстані. Як говорилося вище, його батько походив з польських дворян. До подій 1917 р. він служив у Семенівському полку і був штабс-капітаном. Він взяв участь у багатьох битвах Першої світової війни. Так, він брав участь у т. зв. Брусилівському прориві і був серйозно поранений.\nКрім того, він був добре знайомий з Тухачевським. Цей радянський полководець також почав свою військову кар’єру зі служби в Семенівському полку. Власне, за таке знайомство батько Янковського серйозно поплатився. У зв’язку з справою прославленого воєначальника Тухачевського він був двічі заарештований (в 1936 і 1937 рр..) і відправлений у сталінські табори. Сімейство ж було вислано у Казахстан.\nНа щастя, старшого Янковського незабаром звільнили. Коли почалася Велика Вітчизняна, він працював у плавильному підприємстві в Джезказгані. Через деякий час, коли Олег народився, батько майбутнього актора працював на закритому уранодобывающем заводі, що в Ленинабаде.\nТим часом сімейство Янковського, колись заможне, жило впроголодь. Мати майбутнього актора працювала бухгалтером і, по суті, була змушена утримувати всю сім’ю, в якій було три сина: Ростислав, Микола і Олег. Всі жили в одній маленькій кімнатці. Дітям доводилося ходити в лахмітті. Але, незважаючи на це, Актрисі вдалося зберегти досить велику колекцію книг. Сини залюбки читали, а вечорами зустрічали гостей батьків – представників засланець інтелігенції.\nУ 1951 р. сімейство перебралося в волзький місто Саратов. А через рік старший Янковський помер із-за наслідків поранення, яке було отримано ще в баталіях Першої світової. До цього часу сини захопився театром. Справа в тому, що в молодості мати майбутнього актора мріяла про кар’єру балерини, але її батьки були категорично налаштовані проти цього захоплення. Зате цю тягу до сцени вона змогла передати синам. Так, Ростислав і Микола відвідували театральні гуртки.\nЧерез деякий час Ростислав став дипломованим актором і потрапив у трупу Російського театру в Мінську. Незабаром він прийняв рішення забрати до себе і чотирнадцятирічного Олега. Він сподівався, що саме таким способом зможе зняти зі своєї матері хоч дещицю матеріальних проблем.\nУ білоруській столиці юний Олег вперше виступив на сцені. Справа в тому, що він був змушений замінити захворілого актора, який виконував епізодичну роль. Чесно кажучи, цієї відповідальності він зовсім не надав ніякого значення. Бо в ті часи майбутній актор обожнював грати в футбол і марив про кар’єру воротаря або нападаючого. А як він заснув, проспав тим самим свій вихід на сцену. Ростиславу довелося остаточно заборонити молодшому братові бігати по футбольному полю.\nЧерез пару років Олег повернувся до Саратова, до матері. До цього часу він вже здавав випускні іспити і вибирав собі майбутню професію. В результаті його вибір припав на медичний вуз. Але зовсім випадково він дізнався, що місцеве театральне училище оголошує набір учнів. І Олег ризикнув. Однак іспити вже закінчилися, але майбутній актор все-таки прийшов до директора, а той заявив, що абітурієнт вже прийнятий. Як з’ясувалося, брат Микола тоді працював сталеваром, але хотів стати актором. Він сам пройшов усі тури в театральний і зрозумів, що замість нього помилково прийняли молодшого брата. Микола вирішив промовчати, а Олег став студентом…\nУ стінах вузу\nБудучи студентом, молодий Янковський ніколи нічим не виділявся серед однокурсників. Крім того, він погано вчився. Справа в тому, що його вчителями були незадоволені його пластикою і дикцією. Дійсно, уроки сценічної мови давалися йому дуже важко. Одним словом, майбутній актор зовсім не мав ніяких надій на блискучу кар’єру. Хоча, за словами його друзів, дипломна постановка більш ніж вдалася, і він зіграв свою роль відмінно.\nОтримавши диплом, Янковський опинився в трупі Харківського театру. Звичайно ж, спочатку йому довелося грати лише епізодичні ролі. Але одного разу театр вирушив на гастролі до Львова. Зовсім випадково молодого актора зауважив Володимир Басов. У ті часи він працював над картиною «Щит і меч» і шукав виконавця на роль Шварцкопфа. Таким чином, Янковський втілив образ цього німецького аристократа, а сама стрічка стала одним з найбільш касових фільмів за всю історію кінематографа СРСР. Це було в 1968 р.\nКрім того, практично одночасно він взяв участь в зйомках картини «Служили два товариша». До речі, спочатку Янковський готувався до ролі Бруснецова. Але згодом цей образ втілив Володимир Висоцький.\nЗустріч з Марком Захаровим\nТаким чином, до актора прийшла перша слава. Відповідно, в театрі його положення також змінилося. Режисери запрошували його на цікаві ролі. Так, він блискуче справлявся з різнохарактерними образами в таких спектаклях, як «Таланти і шанувальники», «Людина зі сторони», «Склянка води». Але, на думку критиків, найбільш видатною роллю стала роль князя Мишкіна в «Ідіоті».\nА в 1972 р. Янковському знову довелося попрацювати на знімальному майданчику. Він знявся в картині «Гонщики». А його напарником був чудовий Євген Леонов. Саме він переконав керівника театру «Ленком» Марка Захарова відправитися в Саратов, щоб подивитися на гру Янковського в постановці «Ідіот». Так і сталося. Захаров негайно запросив артиста в свою трупу, і його кар’єра швидко пішла в гору.\nНа сцені «Ленкому» у нього не було прохідних ролей. Так, він втілив образ першого глави радянської держави Леніна. Причому абсолютно без гриму. Російського імператора Петра I він зображував непевного і слабкого. А ось його Гамлет поставав перед поціновувачами Мельпомени тверезим аналітиком і холодним месником.\nКрім того, Марк Захаров втягнув Янковського для зйомок своїх нових фільмів. В цьому плані першою роботою стала стрічка «Звичайне диво». Вона вийшла на екрани в 1978 р. Актор ідеально втілив чарівника. А сам фільм і понині користується заслуженою популярністю у цінителів вітчизняного кінематографа.\nЧерез рік Захаров приступив до роботи над новою кінокартиною. Вона називалася «Той самий Мюнхгаузен». А в 1983 р. вийшла сатирична комедія про Джонатаном Свифте. Через п’ять років з’явилася і кінопритча «Вбити дракона».\nУ 70-х і 80-х Олег Янковський, біографія і сім’я якого завжди були цікаві шанувальникам, активно знімався. Він був задіяний у таких картинах, як «Премія», «Зірка звабливого щастя», «Слово для захисту», «Польоти уві сні і наяву», «Філер», «Закоханий за власним бажанням», «Ми, що нижче підписалися» і багато інших.\nАле, мабуть, найпомітнішою роботою Янковського в 70-х є картина А. Тарковського «Дзеркало». Акторові Олегу Янковському, біографія і особисте життя якого представлені в статті, запропонували знятися в цьому фільмі через подібність з батьком режисера. Трохи пізніше, в 1983 році, Янковський був запрошений на зйомки нової стрічки Тарковського. Мова йде про роботу «Ностальгія». Режисер був змушений кинути одного актора в столиці Італії на цілий місяць. За задумом Тарковського, Янковський повинен пережити справжній психологічний шок. Адже він опинився в незнайомому державі. При цьому він не знав мови і жив майже без засобів до існування. Коли режисер повернувся в Рим, Янковський в дійсності вже відчував себе забутим і втраченим. Втім, саме такий стан і вимагали для продовження зйомок.\nВ період 90-х, як і багатьох, затребуваність актора знизилася. Крім того, він взяв участь у міжнародному театральному проекті і протягом шести місяців перебував у французькій столиці. Саме тоді йому надали звання народного артиста Радянського Союзу. До речі, ця подія сталася лише за один тиждень до краху СРСР. В цілому, в ці часи Янковський знявся в таких фільмах, як «Паспорт», «Царевбивця», «Фатальні яйця», «Перша любов». Але, за його словами, від цих робіт він зовсім не відчував задоволення.\nЯнковський Олег Іванович, біографія якого представлена вашій увазі в цій статті, у 2000 р. вперше виступив і як режисер. Його дебютна картина називалася «Приходь на мене подивитися». Втім, у ній він зіграв і головного персонажа. Ця робота була дуже тепло зустрінута шанувальниками. Через два роки він взяв участь у зйомках фільму Ст. Тодоровського «Коханець». За словами критиків, ця роль стала однією з кращих за останні роки.\nТрохи пізніше Янковського задіяли у «Бідному, бідному Павла» і «Доктора Живаго». Також актор знявся і в іншій роботі Тодоровського – «Стиляги». По суті, він зіграв лише епізодичну роль, але виконав її в дійсності запально.\nОстаннім фільмом за участю Янковського стала картина «Цар». Він втілив образ митрополита Філіпа. Режисер П. Лунгін довго шукав актора для цієї ролі. У результаті Іван Охлобистін, який теж був задіяний у фільмі, порекомендував йому звернути увагу на Янковського. Таким чином, актор приступив до зйомок. Спеціально був виготовлений копія натільного хреста, який митрополит носив у свій час. До речі, після зйомок Янковський освятив його і залишив собі. Картина була показана на фестивалі в Каннах за три дні до смерті актора. У широкий прокат вона вийшла в листопаді і всього лише за два дні зібрала чверть мільйона рублів. Всі критики беззастережно відзначили блискучу гру актора.\nЯк свідчить біографія, актор Олег Янковський у 2008 р. був госпіталізований. Лікарі йому діагностували ішемічну хворобу серця. Тим не менше після виписки він продовжував працювати, але через деякий час знову потрапив до лікарні. На цей раз йому поставили смертельний діагноз – онкологію. Янковський був змушений відправитися в Німеччину на лікування, але німецькі ескулапи не змогли йому допомогти.\nУ лютому 2009 р. він повернувся в російську столицю і напередодні свого 65-річного ювілею брав участь у виставі «Ленкому» «Одруження». 10 квітня він знову вийшов на сцену. Як стало відомо, в останній раз. Через кілька днів акторові стало набагато гірше. Його в черговий раз госпіталізували. 20 травня того ж року Олега Янковського не стало. У день похорону поціновувачі його творчості спеціально відпрошувалися з роботи офісами, а студенти прогулювали іспити з метою присутній на церемонії прощання з кумиром. Актор був похований на Новодівичому цвинтарі.\nБіографія Олега Янковського: особисте життя, діти\nОлег Янковський неодноразово зізнавався, що в його житті найбільшою удачею є саме його сім’я. Коли він був студентом, познайомився з майбутньою дружиною Людмилою, яка вчилася там же, але на рік старше. Отримавши дипломи, вони разом працювали в Саратовському драматичному театрі. Незабаром вони вирішили одружитися. Коли Янковський отримав пропозицію працювати в «Ленкомі», дружина навіть не роздумувала і відправилася разом з ним до столиці. По суті, вона відмовилася від кар’єри.\n1968-го у подружжя з’явився спадкоємець Філіп. Як свідчить біографія, син Олега Янковського став актором і режисером. Його дружина, Оксана Фандера – теж актриса. Як розповідає біографія, син Олега Янковського, особисте життя якого склалася найкращим чином, разом з дружиною подарували Олегу Івановичу двох онуків. Їх звуть Іван і Єлизавета. Всі вони продовжили справу відомого дідуся.\nКоли юний Янковський зі старшим братом жив у Мінську, він був в одній футбольній команді з Едуардом Малофєєвим. Згодом цей гравець стане справжньою зіркою футболу Радянського Союзу.\nАктор не збирався зніматися в картині Андрія Тарковського «Ностальгія». Цю роль повинен був виконати актор А. Солоніцин. Але з-за його кончини довелося взяти Янковського.\nМати Янковського до останнього сподівалася, що народиться дівчинка. Але з’явився Олег. У дитинстві він був дуже симпатичним малюком. Саме тому мама часто повязывала йому на локони червоний бант.\nЯнковський міг позбутися головної ролі у фільмі про Мюнхгаузена. Спочатку проти цієї кандидатури висловився худрада. Йому не подобався вік Янковського. До цього моменту акторові було тридцять п’ять. Потім про нього негативно відгукувався навіть автор – письменник Григорій Горін. Він зауважив, що у нього є саратовський акцент. Крім того, Горіну не подобалося, як Янковський імпровізує, змінюючи текст.\nУ постановці «Сині коні на червоній траві» Янковський втілив образ Володимира Леніна. А бабуся актора, будучи підлітком, знала Ілліча і дружила з ним. За словами Олега Янковського, одного разу бабусі подарували ляльку з закриваються очима. Майбутній вождь пролетаріату хотів розпотрошити її. Йому був цікавий сам механізм.\nАктор мріяв зняти картину за сюжетом «Героя нашого часу». За задумом Печорін жив би в наш час. Йому було б приблизно шістдесят років. За літературну складову відповідав би відомий сценарист М. Агранович.


На Житомирщині викрили організовану злочинну групу наркоторговців » Замкова гора\nНа Житомирщині викрили організовану злочинну групу наркоторговців\nРезультатом спецоперації працівників Коростенського міськвідділу міліції стало викриття сімейного підряду наркоторговців. Оперативники затримали усіх членів організованого угруповання та розірвали ланцюг розповсюдження опію на території району.\nБлизько півроку тому працівники міліції виявили факти розповсюдження наркотичних засобів в м. Коростені та районі. Постачальники наркотичного зілля зустрічалися зі споживачами в парках, розважальних закладах, місцевих кафе. Зрештою оперативники, вдавши із себе покупців, придбали у наркоторгівців зілля. За висновками експертів закуплена речовина виявилася екстракційним опієм – наркотичним засобом, що використовується ін’єкційними споживачами наркотиків.\nЗгодом працівники міліції провели другий етап закупівлі великої партії наркотиків та затримання фігурантів злочинної групи. Вартість вилученого опію за цінами чорного ринку складає близько 10 тисяч гривень.\n- До складу злочинної групи входили 50-річний місцевий житель, який уже був раніше засуджений за вчинення аналогічного злочину, та його дорослі син з донькою, - коментує начальник відділу боротьби з незаконним обігом наркотиків УМВС України в Житомирській області Андрій Струпинський. – 25-річного хлопця, як головного постачальника зілля місцевим наркозалежним особам, наразі затримано. Стосовно двох інших фігурантів вирішується питання щодо обрання міри запобіжного заходу.\nНаразі триває досудове розслідування за ч.3 ст. 307 Кримінального кодексу України «Незаконне виробництво, виготовлення, придбання, зберігання, перевезення, пересилання чи збут наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів». За такі дії, вчинені організованою групою, передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 9 до 12 років з конфіскацією майна.\n» У Житомирі ліквідовано ланцюг розповсюдження амфетаміну (ФОТО)\n» На Житомирщині перекрили два канали надходження наркотиків\n» На Житомирщині працівники міліції викрили канал витоку сильнодіючих і психотропних лікарських засобів у незаконний обіг. ФОТО\n» Працівники міліції Житомирщини викрили канал постачання наркотиків до установ виконання покарань\n» На Житомирщині СБУ припинила діяльність організованої злочинної групи, що займалась розповсюдженням наркотичних засобів


Tracky train Для iPhone cкачати безкоштовно гру Поїзд на дорозі.\nГра Tracky train. Скачати безкоштовно гру Поїзд на дорозі на iPhone, iPad або iPod всього за кілька кліків!\nTracky train (Поїзд на дорозі)\nДля того, щоб скачати Tracky train для iPhone або iPad безкоштовно, ми рекомендуємо вибрати вашу модель мобільного пристрою, і наша система підбере для вас найбільш підходящі файли гри Поїзд на дорозі для iPhone, iPad або iPod. Cкачати Tracky train на телефон або планшет дуже просто: виберіть необхідний файл та натисніть "Скачати" після чого виберіть один із способів скачування!\nОпис гри: Tracky train (Поїзд на дорозі):\nTracky train - вирушайте в веселу подорож по залізницях, керування рухом маленького потяга. Ведіть поїзд по звивистому шляху. Вчасно міняйте напрям руху, проходячи різкі повороти. Не забувайте робити зупинки на залізничних станціях, щоб підбирати і висаджувати пасажирів. Модернізуйте свій поїзд і перетворіть його в швидкісний експрес. Відкривайте нові локації.\nСкачати гру Tracky train (Поїзд на дорозі) безкоштовно\nПопулярність: 22 260\nПопулярність: 11 825\nПопулярність: 10 078\nCкачати гру Tracky train для iPad безкоштовно. Поїзд на дорозі повна версія.\nВи можете Tracky train скачати на телефон або планшет абсолютно безкоштовно прямо на цьому сайті. Завдяки цій грі ви більше не будете нудьгувати в транспорті, на навчанні або роботі. У Поїзд на дорозі грати одне задоволення! Красива графіка і захоплюючий ігровий процес зможе зайняти вас на довгі години. Без сумніву це одна з кращих ігор на iPad.


У Макошине виїздитиме бригада лікарів – Наше слово\nв Головні новини — Автор: Ірина Примак —\t25.09.2014\nМакошинець Віктор Цвір під час зустрічі з депутатом облради традиційно проявив активну громадську позицію та ставив багато запитань.\nЦе під час зустрічі з макошинськими медиками пообіцяв головний лікар Менського району, депутат обласної ради Петро Хомрач. Керівник районної медицини приїхав у селище не з порожніми руками.\nПід час спілкування Петро Петрович зазначив, що реформування медичної галузі, котре почалося близько двох років тому і спершу викликало у медпрацівників глибинки спротив через побоювання скорочень, триває.\n– Коли у Макошине замість селищної лікарні створювалися районна амбулаторія загальної практики сімейної медицини та паліативне відділення, було багато невдоволених, – зауважив він. – І ось ви можете пересвідчитися: жодного медпрацівника не скоротили, навпаки додали штатних одиниць і замінили автомобіль «швидкої допомоги» на кращий, невідкладну допомогу можна тепер отримати цілодобово. Пальним та медпрепаратами «швидка» забезпечена у повному обсязі.\nТакож головний лікар повідомив, що за депутатські кошти вдалося забезпечити стоматкабінет амбулаторії турбіною та компресором. Не виїжджаючи за межі селища, можна отримати кваліфіковану допомогу, бо від березня тричі на тиждень приймає пацієнтів стоматолог.\nПервинний профогляд жінок зобов’язані здійснювати кваліфіковані медсестри, а кілька разів на рік у селище приїжджатиме акушер-гінеколог, про що попередньо буде повідомлено.\nПетро Хомрач також відповів на запитання та відгукнувся на пропозиції медиків. Зокрема, пообіцяв, що для більш кваліфікованого медогляду вихованців місцевого дитсадочка будуть сформовані виїзні бригади лікарів центральної райлікарні.\nЗа сприяння головного лікаря селищна медицина поповнилася набором гінекологічних інструментів, тонометром та біксом.\nПовертаючись із зустрічі з макошинськими медиками, головний лікар району знову продемонстрував, що як лікар він найперше має дбати про пацієнтів і тих, хто потребує медичного супроводу. Будучи за кермом, «підібрав» на виїзді із селища вагітну молодичку з великою сумкою та пакетом і відвіз на автовокзал, потурбувавшись, щоб жінку зустріли.\nМітки: здоров’я, Макошине, медицина, Петро Хомрач


Дозвіл на проживання в Польщі мають 200 тис. українців, з них 20 тис. отримали його цього року\nГоловна Суспільство Дозвіл на проживання в Польщі мають 200 тис. українців, з них 20 тис. отримали його цього року\nУ першому півріччі 2019 року дозвіл на проживання у Польщі отримали близько 27 тисяч іноземців, переважна більшість яких є громадянами України\nТакі дані наводить Управління з питань іноземців Польщі (UDSC).\nЗазначається, що найбільше зросла група громадян України, Білорусі і Грузії. Так, з січня 2019-го документи отримали 19,4 тис. українців. Таким чином, загалом дозвіл на проживання в Польщі наразі мають 199 тис. громадян України.\nЗа даними відомства, відповідні дозволи в першому півріччі отримали також 3 тис. білорусів, 1,3 тис. грузинів, 800 індусів, 500 громадян Непалу тощо.\nНаразі актуальні документи на перебування у Польщі мають 400 тисяч іноземців, з яких половина – українці.\nНайбільше іноземців отримують дозвіл на проживання у Мазовецькому воєводстві з адміністративним центром у Варшаві (26%), Нижньосілезькому (Вроцлав) – 11%, Великопольському (Познань) – 10%, а також Малопольському (Краків) та Сілезькому (Катовіце) воєводствах – по 9%.\nДокументи на тимчасове проживання в Польщі іноземці отримують терміном на 2-3 роки, а на постійне - на п’ять чи десять років.


Друга промова Президента Кучми під час церемонії інавгурації — Вікіджерела\nДруга промова Президента Кучми під час церемонії інавгурації\n←Перша промова Президента Кучми під час церемонії інавгурації Друга промова Президента Кучми під час церемонії інавгурації (1999)\nЛеонід Кучма Промова Президента Ющенка під час церемонії інавгурації→\nДжерела: Інавгураційна промова Президента України Л.Д.КУЧМИ, Національний палац "Україна", 30 листопада 1999 року, Courtesy of the Consulate General of Ukraine in New York (brama.com), Інавгурація. Інавгураційна промова Президента України Леоніда Кучми 1999 (constituanta.blogspot.com)\nДруга промова Президента Кучми під час церемонії інавгурації Леонід Кучма\nШановні співвітчизники! Високоповажні зарубіжні гості!\nУкраїна разом з усім людством наближається до епохального рубежу, за яким - ХХІ століття і третє тисячоліття.\nАктом інавгурації Президента для України увінчується перелік визначних подій ХХ століття.\nВона принесла небачені випробування і водночас - незабутній, омріяний багатьма поколіннями, акт відродження української державності.\nСьогодні, на порозі нового віку і нового тисячоліття, можемо з повним на те правом сказати: ми - народ стійкий, волелюбний і сильний.\nЗвертаюся зі словами подяки до співвітчизників за рубежем, української діаспори, яка у відповідальний час народного вибору була, як завжди, зі своєю історичною батьківщиною.\nЦе спонукає мене, усіх нас до адекватних рішень і дій.\nСьогодні цілком очевидні такі принципові висновки.\nРадикальні кроки буде зроблено у реформуванні бюджетної та податкової систем, розв'язанні земельного питання як основи аграрної реформи, розвитку та захисті підприємництва, зміцненні позицій національного капіталу, підтримці вітчизняного виробника і формуванні внутрішньго ринку.\nІ, звичайно усі компоненти обороноздатності держави.\nБуде оптимізовано структуру та чисельність Збройний Сил України, підвищено ефективність системи прийняття адекватних зовнішньополітичній обстановці рішень щодо використання оборонного потенціалу країни.\nА поразка своєї культури сьогодні означала б політичну та економічну завтра.\nПерший - як ми розв'язуємо внутрішні проблеми.\nСвіту, який інтегруючись, продовжує жити за законами конкуренції.\nТак, вагомий попередній досвід співпраці з Польщею може стати добрим підгрунтям для вироблення і здійснення спільної декларації "Разом - у ХХІ століття“.\n- про відповідність конструкції державної влади її призначенню та завданням;\n- і про відповідальність влади перед народом.\nЗ другого боку, народові, державі потрібні не тільки дієздатна, а й чесна влада.\nДавайте спрямуємо на утвердження в суспільстві благотворної атмосфери конструктивізму, взаємодопомоги, доброзичливості силу вільної преси, авторитет та впливовість професійних спілок, церков, національно-культурних об'єднань, усіх спільних ланок, аж до сім'ї.\nЯ вірю в Україну, в її яскраву зорю і щасливу долю, в добробут і процвітання свого народу.\nЛеонід Кучма. 30 листопада 1999\nОтримано з https://uk.wikisource.org/w/index.php?title=Друга_промова_Президента_Кучми_під_час_церемонії_інавгурації&oldid=203839


Використання вебсайту збірника наукових праць "Наносистеми, наноматеріали, нанотехнології" передбачає, що Ви прочитали та згодні з Угода користувача.\nВсі матеріали, опубліковані на цьому вебсайті, включаючи анотації й авторський індекс, належать збірнику "Наносистеми, наноматеріали, нанотехнології" та охороняються авторським правом України й інших країн. Порушення авторського права може спричинити адміністративну та кримінальну відповідальність.\nМатеріали, представлені на вебсайті "Наносистеми, наноматеріали, нанотехнології", не можна прямо або непрямо використовувати для: значного за масштабами копіювання та/або відтворення (зокрема, забороняється копіювання повністю випусків збірника); публікації в засобах масової інформації або розміщення у відкритому доступі, в тому числі в Інтернеті; вторинного поширення, вторинного продажу або субліцензування будь-яким шляхом, в тому числі для платного обслуговування.\nРепродукція та передрук матеріалів збірника "Наносистеми, наноматеріали, нанотехнології" в будь-якій формі вимагає письмового дозволу від редакції "Наносистеми, наноматеріали, нанотехнології".\nВикладачі, студенти та дослідники в індивідуальному порядку можуть використовувати матеріали, що знаходяться на сайті "Наносистеми, наноматеріали, нанотехнології", для некомерційного використання в своїй викладацькій або дослідницькій діяльності.\n© 2003 наносистеми, наноматеріали, нанотехнології Інститут металофізики ім. Г.В. Курдюмова Національної академії наук України.\nЕлектрона пошта: tatar@imp.kiev.ua Телефони та адреса редакції про збірник


У МОСКВІ ЗАГИНУЛИ ТРОЄ УКРАЇНЦІВ | Українська правда\nУ МОСКВІ ЗАГИНУЛИ ТРОЄ УКРАЇНЦІВ\nПонеділок, 28 жовтня 2002, 12:18\nВнаслідок терористичного акту в Москві загинули 3 громадян України з 40, які перебували в заручниках у терористів.\nЯк повідомили агентству Інтерфакс-Україна в посольстві України в Росії, серед загиблих - Євген Кочат (проживав в Москві), Наталія Юфтяєва (м.Керч, працювала в театральному центрі на Дубровці), Григорій Бурбан (Одеса).\nКрім того, встановлено особу ще двох українців - Ірини Басманової і Павла Ковальова.\nУсього з 40 громадян України були розміщені в лікарнях 31 особа, 13 з яких, станом на понеділок, виписані. За даними посольства України, один українець перебуває у важкому стані, 4 - в задовільному, стан інших не відомий, ще кількох шукають.\nУ списку українців, складеному за попередніми даними, виявлені 9 громадян Росії. Вони називалися українцями, сподіваючись на порятунок.\nУ цей час 8 громадян України збираються виїхати на батьківщину якнайшвидше. З деякими з них, які перебувають у посольстві, працюють психологи з України. Поки не повідомили про намір найближчим часом повернутися на батьківщину 23 постраждалих українця.\nУ МОСКВІ ВСЕ Ж ЗАГИНУЛИ УКРАЇНЦІ


Карпати: шишок більше, людей і сміття менше | | Navchas\nСніг та морози на початку червня, аномальні зливи, і як наслідок — переповнені гірські потоки та розмиті лісові дороги, відсутність туристів у горах через карантин… Для людей — це сценарій апокаліпсису. А от для карпатської природи в цих процесах є навіть плюси. Які — ексклюзивно для Укрінформу розповідає закарпатський гід Сергій Прокоп.\n– Усі оті природні катаклізми, які відбувалися в травні-червні в Карпатах (пам’ятаємо, що травень та початок червня був аномально холодний, у горах сніжило та стояли морози навіть у першій половині червня — так, що й місцеві, і науковці казали, що на їхній пам’яті такого не було), природі сильно не нашкодили, навпаки – додали кілька акцентів, які підуть Карпатам на користь, – розповідає закарпатський гід Сергій Прокоп під час сходження нашої групи на одну з топових вершин популярного Чорногірського хребта Піп Іван Чорногірський або Чорну гору, як її називають гуцули.\nСергей Прокоп / Фото: Facebook\nДорога на неї йде через хвойний ліс уздовж старого польсько-чеського кордону, далі — через типові карпатські чагарники (ялівець та гірську сосну). Простір наповнений фітонцидами: хвойні у високогір’ї Карпат якраз “цвітуть” і в повітрі – неймовірний запах. Особливо, коли проходиш заростями ялівця і трусонеш гілки, опиняєшся в хмарі жовтого пилку — пахучого-препахучого! Це, пояснює гід, неабияка ароматерапія, дуже корисна для легень.\n– Цьогоріч для хвойних вдалий, урожайний рік. Можемо порівняти з виноградарством: коли роблять вино в такий рік, воно має неймовірні смакові якості та ціниться вище, ніж в інші роки. От у сенсі розмноження хвойних рослин у Карпатах 2020-ий рік – саме такий вдалий. Для хвойних дуже добра така погода — із затримкою тепла, надлишком вологи, і саме тому в них буде дуже гарний приріст.\nНаприкінці весни соцмережі були забиті “смереками, що квітнуть” — тобто, червоними шишками на гілках дерев, яких цьогоріч дуже багато. Таке буйне утворення чоловічих та жіночих шишок відбувається раз на сім років у смерек. Такого масового “цвітіння смерек” у Карпатах не пам’ятають давно. Загалом, воно відбувається щороку на поодиноких деревах, адже таким чином смереки дають потомство.\n– Що це дасть? – запитую в екскурсовода.\n– Насамперед, змогу лісівникам заготувати багато генетично якісного насіння, аби пізніше використовувати його у лісовідновленні. Якщо генетично сильні дерева дадуть гарний урожай, для лісовідновлення це дуже добре! Ми матимемо запас якісних лісових культур для створення хвойних насаджень у Карпатах, – пояснює Прокоп.\n– У кінці серпня прогнозуємо, що в один день у поході Карпатами можна буде поласувати одночасно суницею, малиною, ожиною, яфиною, брусницею і навіть лохиною. Таку дивовижу можна було зустріти на північних та північно-західних схилах і в інші роки, але зрідка, а цьогоріч – це буде масове явище. Воно вражає туристів: я добре це пам’ятаю, як спускаючись із Говерли стежкою Брецкул, ми всіма цими ягодами ласували дорогою і в людей було враження, що вони опинилися в дитячій казці “12 місяців”, – каже Сергій Прокоп.\n– Але в таких природних умовах, як цьогоріч, із затримкою тепла в субальпійській та альпійській зонах усе відбувається дуже швидко, бо рослини повинні дати потомство. Довгоочікуване тепло якщо вже приходить, то рослини прискорюють вегетацію і швидкими темпами дають плоди. Так буде цьогоріч. Прогнозуємо, що всередині серпня впродовж одноденного походу можна буде одночасно поласувати цими ягодами в Карпатах, – каже закарпатський гід.\n– Цьогоріч туристів у високогір’ї Карпат майже немає, – каже Сергій Прокоп. — Під час сьогоднішнього походу на вихідні до Дня Конституції ми з вами зустріли на Чорногірському хребті всього-на-всього дві групи самостійних туристів без гідів по чотири особи у складі. Це, вважайте, нічого, адже Чорногора — найпопулярніший і найбільш доступний хребет Українських Карпат з відомими двотисячниками Говерла, Петрос, Піп Іван. У попередні роки на Чорногорі влітку часом розминатися треба було на стежині з зустрічними туристами.\n– Перший плюс від відсутності туристів у високогір’ї Карпат — це, звісно, зменшення сміття. Адже на популярній Говерлі від туристів його залишається дуже багато. Втім, для справедливості мушу зазначити, що ще більше засмічують гори таки не туристи, а місцеві жителі — в період заготівлі яфин, грибів, дикоростучих трав тощо. Цих відвідувачів у горах таки не поменшало, і заклики до них бути сумлінними результату не дають, тому сміття в горах цього року таки буде. Але значно менше.\n– Інша справа, що відсутність туристів у горах зробила справжнім так званий “сезон тиші” в Карпатах, що тривав до 15 червня. Саме в цей період розмножуються тварини і цього року вони мали справжню тишу. Адже туристи, котрі ходять еко-стежками в лісах, заважають, насправді, оленям, косулям виводити та піклуватися про потомство. До природних катаклізмів (зливи, заморозки, паводки тощо) тварини уміють пристосуватися, вони відчувають зміни в природі, й завдяки інстинктам знаходять прихисток. Але до масових походів у горах в період тиші вони пристосуватися не можуть. А от нинішнього року ці гори — по-справжньому їхні, – каже гід.\nОсь такі справи в Карпатах цьогоріч у період катаклізмів і карантину. Багатьох вони, певно, й не здивували — зрозуміло, чим менше народу, тим природа вільніше дихає. Інша річ, що коли весь туристичний люд у Карпати таки повернеться (адже карантин не вічний), важливо про це пам’ятати.\nВласне, про те, що високогір’я Карпат — це храм природи, без щонайменшого пафосу. А тому поводитися там потрібно саме так, як у храмі: богобійно схилятися перед цією неймовірною природною красою і намагатися якнайменше їй нашкодити.\nТетяна Когутич, Ужгород–Рахів Фото Юлії Давидової та Сергія Гудак\nЗакарпатці вшанували пам’ять Карпатських січовиків на Красному полі\n15 березня на території меморіального комплексу «Красне поле» поблизу міста Хуст, на місці першого збройного опору нацистським силам напередодні Другої світової війни, відбувся урочистий мітинг, присвячений 79-й річниці проголошення... Читати далi\nСвятковий флешмоб з нагоди відзначення важливих національних свят\nНапередодні відзначення Дня державного прапора України та 30-річчя незалежності нашої держави, які цьогоріч проходять під гаслом “Ти у мене єдина”, фахівці Управління Держпраці у Закарпатській області традиційно зробили спільні... Читати далi\nВ Хусті відлунало свято вручення 99 свідоцтв про закінчення Школи мистецтв\nНещодавно у всіх школах міста пройшло радісне свято останнього дзвоника. Востаннє продзвенів він для випускників, закликаючи їх у незвідану дорогу майбутнього. А 4 червня в актовій залі Школи мистецтв м.... Читати далi


Репортажи пользователей сайта Korrespondent.net - Як радянський рефлекс брехні ожив у наших урядовцях | Korrespondent.net\nЯк радянський рефлекс брехні ожив у наших урядовцях\nУчорашній виступ прем’єр-міністра та першого віце-прем’єра України в ефірі одного з телеканалів – це якесь радянське дежавю.\nКоли відстала економіка СРСР тріщала по швах, функціонери Політбюро так само годували людей з екранів історіями про захмарні здобутки. Здається, наша влада прекрасно успадкувала ці рефлекси брехні, не соромлячись власного народу.\nВід Володимира Гройсмана і Степана Кубіва ми почули, як стрімко розвивається вітчизняне сільське господарство, як держава старанно підтримує українських фермерів, як зростає аграрний експорт та змінюється його якісна структура. Хочеться вірити у цю картинку. Але склалося враження, що вони розказували про сільське господарство якоїсь із європейських країн, а не про нас. Тому що в реальності українські аграрії виживають не завдяки, а всупереч діям влади, що системно їх грабує. А економіка перебуває в піке, якщо міряти її не в знецінених гривнях.\nРеально відбулося знищення ефективної стимулюючої системи оподаткування АПК. Це призвело до того, що галузь, за експертними оцінками, втратила близько 50 млрд гривень. Тваринництво стало просто збитковим.\nНа початку року аграрії мали проблеми з поверненням ПДВ. У лютому, після постанови Кабміну, Держказначейство почало гроші повертати, але дуже повільно – дехто з виробників чекав їх іще не один місяць.\nКоли вдалося трохи врегулювати ці проблеми, почалися нові. Останні два місяці тисячі аграріїв, як і представники інших галузей економіки, зіткнулися з проблемою блокування податкових накладних. Вона викликана введенням у дію з 1 липня вкрай недосконалої Системи моніторингу оцінки ризиків, яка дає можливість призупинення реєстрації податкових накладних у Єдиному реєстрі податкових накладних. Тільки за липень було заблоковано більш ніж 100 тисяч накладних на загальну суму у понад 1,25 млрд. гривень.\nУ серпні підприємців накрила нова хвиля блокувань ПН. І ситуація, судячи з усього, буде гіршою, ніж у липні. Лише за останній тиждень до Всеукраїнської Аграрної Ради з питань податків надійшло більше тисячі звернень аграріїв, які не можуть зареєструвати податкові накладні у ЄРПН. Без будь-яких пояснень з боку податківців. Під загрозою опинилася не тільки ритмічна робота агровиробників. Під ударом і їхні контрагенти. Зокрема, підприємці, які всупереч всьому намагаються розвивати в країні переробку.\nЦе і є докази того, що, за словами пана Кубіва, бізнесу стало «легше працювати»? Це і є прояви «формування агробізнесу в Україні», якими хвалиться прем’єр Гройсман?\nВ уряді не забувають хвалитися і розвитком переробки. Але ж сировинний експорт продовжує домінувати! За результатами першого півріччя поточного року, ключовою експортною товарною групою залишаються зернові культури – більш ніж 38% від загального аграрного експорту.\nПро те, яке місце займає переробка, можна судити і з огляду на те, у які сектори найбільш активно йдуть інвестиції. Наприклад, станом на кінець 1-го кварталу цього року, в українському аграрному секторі реалізовувалися 304 інвестиційні проекти, з яких із переробкою сировини пов’язані лише 19 (6,3%). Решта переважно стосувалися аграрної інфраструктури для сировинного експорту.\nПро потужну підтримку аграріїв державою і говорити смішно. По-перше, обсяги цієї підтримки у перерахунку на гектар приблизно у 80 разів менші, ніж у сусідніх країнах-членах ЄС. А нашим аграріям з європейськими колегами конкурувати треба.\nПо-друге, навіть ці крихти доходять до аграріїв дуже повільно. Станом на середину серпня з початку року сума виплат, отриманих у 2017 році, склала 1914,6 млн грн., - це лише 47,85% від передбачених програмою підтримки на 2017 рік 4 млрд грн. Тобто за вісім (!) місяців року аграрії отримали менш ніж половину запланованої суми.\nПо-третє, розподіл грошей на підтримку аграріїв здійснюється дуже цікавим чином. Більш ніж 800 млн. грн., або 42% з усіх уже виданих дотаційних грошей, опинилися не у малих чи середніх сільгоспвиробників, а у потужної Групи компаній «Миронівського хлібопродукту», якою володіє радник Президента України Юрій Косюк.\nОсобливий предмет гордості для прем'єра - експорт до ЄС: «Наш головний ринок – це Європейський Союз». Експорт взагалі, а аграрний експорт зокрема. Співробітництво у межах угоди про зону вільної торгівлі. А що насправді? Ще до закінчення першого півріччя тарифні квоти на поставку більшості видів аграрної продукції до ЄС Україна вже вичерпала. Так, зважаючи на серйозні негативні наслідки російської агресії для України, ЄС погодився надати нам додаткові преференції. Але, по-перше, додаткові тарифні квоти не такі вже й великі, а, по-друге, їх вступу в дію ще треба дочекатися.\nАргументи, що викривають маніпуляції уряду, можна множити. Тішить одне: віртуальна реальність, якою оперує влада, вже нікого не вводить в оману. Урядовців відверто освистують у студіях і на площах. Підмінити реальність телевізійною брехнею в ХХІ столітті неможливо – народ усе бачить і робить свої висновки.\nТЕГИ: Владимир Гройсман,Степан Кубив


Бренди - Liom - Українська Торгова Група\nEVVA — це визнаний австрійський бренд, заснований ще 1919 року, й який став відомий завдяки своєму інноваційному та технологічному підходу до створення дверних циліндрів. Із самого дня заснування і до сьогодні компанія EVVA лишається сімейним бізнесом.\nКомпанія DOM — це відомий та шанований бренд у світовій індустрії по виробництву замків та циліндрів. Продукція компанії має високий рівень безпеки та зручності, а циліндр DOM Diamant вважається одним із найбільш надійних циліндрів у світі.\nІталійська компанія CR Serrature заснована в 1955 році. Стабільно висока якість продукції дозволили закріпити за CR репутацію кваліфікованого виробника замків як на італійському, так і на міжнародному ринку.\nІталійська компанія Azzi Fausto спеціалізується на виробництві широкого асортименту аксесуарів для дверей — протектори, декоративні накладки, дверні петлі, девіатори тощо.\nКомпанія Titan була заснована ще в 1896 році, почавши виробництво навісних замків та металевих конструкцій. Сьогодні це визнаний європейський бренд, продукція якого відома гарним співвідношенням ціни до якості.\nEuro-Elzett — це угорська компанія, що спеціалізується на виробництві якісних замків для дерев’яних, алюмінієвих та ПВХ-дверей із вузьким профілем. Із 1996 року Euro-Elzett стає частиною концерну DOM Security.\nКомпанія RONIS є провідним європейським спеціалістом по виробництву охоронних систем, яка націлена націлена забезпечити промисловий сектор надійними та функціональними замками, як механічними, так і електронними.


Час в Hesperia, штат Каліфорнія, США. Котра година зараз в Hesperia?\nHesperia, США ▾ Hesperia\nЧас в Hesperia, штат Каліфорнія, США\nЧасовий пояс Hesperia: UTC-07:00 або PDT\nЗараз в Hesperia літній час.\nПерехід на літній та зимовий час в Hesperia\nСхід і захід сонця в Hesperia\nТривалість дня: 12год 10хв. 18с\nПодивитися місячні таблиці часу сходу і заходу сонця в Hesperia\nКоординати Hesperia: 34°25′35″ пн.ш., 117°18′03″ зх.д.\nНаселення: 90 173 чол.\nСтаття Вікіпедії: Hesperia\nFreemeteo.com: погода – Hesperia


Нестримно зростає кількість агітаторів за Партію регіонів на Черкащині. Всі вони,-- соціальні працівники "Тіґіпкового скликання 2012" - сайт Майдан\nКількість соціальних працівників зростає. В Черкаській області їх приріст складає 428 осіб. І це добре. Але навчені досвідом в кожній добрій справі влади ми бачимо певний підтекст: а з чого б це така щедрість по відношенню до громадян. І, нажаль, підозри починають справджуватися. Провладні ЗМІ чи то навмисно, чи то з неподумавши публікують матеріали та повідомлення, які в сукупності ясно дають зрозуміти, що недарма держава посилює свою турботу про громадян – на носі вибори, потрібні агітатори і бажано за бюджетний кошт.\nВ Смілянському районі нещодавно провели нараду, під час якої з-поміж іншого соціальним працівникам роз’яснили, що одним з їх пріоритетних завдань є донести до громадян інформацію про соціальні ініціативи Президента. Принаймні так про це повідомляє ресурс “Смілянські обрії”:\n“Особливу увагу Наталія Володимирівна (заступник голови Смілянської РДА – авт.) звернула на відповідальне відношення соціальних працівників до виконання соціальних ініціатив Президента України, проведення широкої роз’яснювальної роботи серед громадян щодо їх реалізації. І як зазначила заступник голови у своєму виступі: “Соціальні ініціативи Президента України – це цілеспрямована соціальна політика держави, яка активно впроваджується на Смілянщині. А діяльність соціальних робітників у цьому напрямку сьогодні відіграє велику роль”.\nПісля двомісячної перерви Інтернет-ресурс “викинув” одномоментно 17 публікацій, серед яких цілком могла загубитися і зазначена вище – не всі ж наполегливо щодня перевіряють сайт, що не оновлювався з квітня 2012 року.\nПримітно, що сайт Смілянської РДА більш розумно формулював повідомлення про ту ж таки нараду: соціальні працівники були покликані виконувати більш прямі обов’язки – “допомагати людям долати життєві труднощі”. Правда, після співставлення статей все рівно залишається питання: скільки ж додаткових соціальних працівників повинні вести просвітницьку роботу паралельно зі своєю основною – 15 чи 17?\nТак чи інакше, кількість соціальних працівників росте. 428 нових вакансій впроваджено на Черкащині. Чим займуться ці люди крім виконання своїх прямих обов’язків зогляду на наближення виборів?\nБлагодійність серед франківських політиків, згідно з результатами моніторингу ОПОРИ, у червні стала найпопулярнішим способом боротьби за депутатське крісло.


Купити Ніколи не здаватися. Уїнстон Черчілль 0302008015 Україна (0302008015), Украина - ціна 6000 грн у магазині Gold.ua > Київ, Одеса, Дніпропетровськ, Львів\nНіколи не здаватися. Уїнстон Черчілль 0302008015\nНіколи не здаватися. Уїнстон Черчілль 0302008015 (код 1704108)\nЗа покупку нарахуємо: 180 грн\nКупити в кредит за 400 грн/місяць\nКод товару 1704108\nТип Філософія, психологія\nКількість томів: 1\nФормат видання, мм .: 185х270\nКупить Ніколи не здаватися. Уїнстон Черчілль 0302008015\nМаргарет Тетчер 0302008016\nЗлатая Артіль Великі афоризми, крилаті вирази, мудрість і досвід тисячоліть GA0359\nЗлатая Артіль Майстер гри (М3) GA0365\nЕталон Технологія життя (Robbat Cognac) ПБВ279\nЕталон Б. Шеффер. Закони переможців ПБВ17372\nЕталон Технологія життя ПБВ17371\nЗлатая Артіль Мудрість тисячоліть (М3) GA0004\nВсі елітні книги Україна\nElite Book (81)\nЗлатая Артіль (105)\nБез каменів (850)


Главная » Статьи » Разное » Разное » Які переваги у камер спостереження\nСистеми відео-спостереження широко використовуються в нашому з вами житті. У будь-якій сфері застосовують систему відео-спостереження для того щоб підвищити рівень безпеки. Це важливо, тому що будь-яка людина хоче максимально контролювати області свого життя і забезпечити їм безпеку. Ви можете контролювати ваш бізнес, або ж домашній персонал. Якщо у вас є дитина, то камери допоможуть доглядати за нею. Молоді батьки досить часто використовують IP камери, як відео-няню. Такі пристрої мають датчики руху, які сповіщають вас про те, що ваша дитина переміщається. Це зручно якщо ваша дитина спить, а ви відійшли у справах. То ви відразу дізнаєтеся про те, що ваша дитина прокинулася, і ви зможете це побачити на вашому телефоні. Якщо ваша дитина залишається з нянею, а ви ідете на роботу, то ви зможете в будь-який час проконтролювати як там ваша дитина. Якщо у вас немає дітей, то система спостереження допоможе вам убезпечити ваше житло від проникнення. Ви зможете сміливо їхати у відрядження, або на відпочинок і не переживати про те, як там ваш будинок. Ви в будь-який момент зможете з'ясувати як обстановка у вашій квартирі, або заміському будинку.\nСьогодні, системи відео-нагляду доступні будь-якій людині. З'ясувавши, що ви хочете отримувати від ваших відеокамер, ви зможете легко підібрати варіант відео-спостереження. Є дуже хороші пропозиції, вже готові набори камер для певних цілей і об'єктів. Ви зможете розглянути вже готові варіанти систем, або ж підібрати індивідуальне спостереження спеціально під ваш об'єкт. Відео-спостереження швидко окупає себе, так як користь від нього дуже велика.\nЩе відео-спостереження буває провідне та безпровідне. Провідні відеокамери з'єднуються між собою кабелем. Бездротові відеокамери з'єднуються між собою за допомогою інтернет сигналу. Якщо ж ви хочете встановити відео-спостереження в офісі який орендуєте, то можливий варіант того що вам доведеться переїхати в майбутньому. І такі камери ви зможете легко забрати з собою і встановити в новому офісі. А ось з провідними камерами не вийде легко їх демонтувати. У дротових камерах відмінно, без проблем і перебоїв передається сигнал і всі дані. Ви зможете без проблем отримувати всі дані на ваш телефон, або комп'ютер. Будь-яка система відео-спостереження допоможе вам убезпечити ваш об'єкт, будинок, офіс, квартиру і отримувати важливі дані в будь-який час доби. Ви зможете бути більш впевнені в безпеці ваших цінних речей.\nРазное 25.03.2018 admin 286\nОчень часто человек задумывается о своем здоровье, только после обострения болезней или приступов с какими-то органами внутренними.\nЛишь качественная косметика даст эффект\nСовременную женщину сложно представить без многих вещей, но точно Вы никогда не встретите представительницу прекраного пола без сумочки и косметички.


Матеріали за 22.11.2013 » Центральноукраїнський науковий ліцей-інтернат\nЦентральноукраїнський науковий ліцей-інтернат » Матеріали за 22.11.2013\nУкраїна пам’ятає! – Голодомор 1932-1933 років в Україні\nАвтор: dend від 22-11-2013, 14:52, переглядів: 3 282\nДо 80-их роковин Голодомору в Україні в Кіровоградському облкомплексі учнями 11-Г класу проведено єдиний урок історичної пам’яті «Україна пам’ятає! – Голодомор 1932-1933 років в Україні».\nЗ’ясувати суть цього історичного явища присутні могли через відеосвідчення очевидців, так звану усну історію, зіставляючи їх з документами того часу.\nУчні 11-Г класу переглянули фільм "Дім. Побачення з планетою"\nАвтор: borovikoff від 22-11-2013, 14:39, переглядів: 2 552\nНещодавно учні 11-Г класу переглянули та обговорили фільм «Дім. Побачення з планетою» за режисурою Яна Артюса.\nАвтор: Французан від 22-11-2013, 09:46, переглядів: 2 595\nУ 11-А класі пройшла година спілкування на тему «Велика Вітчизняна війна. Битва за Дніпро». Мета проведення години спілкування – розповісти про рідкісний в історії воєн приклад масштабного і швидкого форсування широкої водної перешкоди при запеклому опорі крупних сил супротивника.\nАвтор: Французан від 22-11-2013, 09:45, переглядів: 2 190\nАвтор: Французан від 22-11-2013, 09:44, переглядів: 2 227\nУ 11-В класі була проведена година спілкування «Битва за Київ», присвячена 70-річчю визволення Києва від німецько-фашистських загарбників. З інформацією виступив учень класу Гаєвський Віталій. З його розповіді учні дізналися про драматичні сторінки історії битви за Дніпро та Київ.\nВідкрита тематична лінійка «У війни обличчя не жіноче»\nАвтор: Французан від 22-11-2013, 09:43, переглядів: 2 238\n«У війни обличчя не жіноче»- таку назву отримала тематична лінійка, яку провели 19 листопада 2013 року учні 10- В класу. Учасники лінійки розповіли багато цікавих фактів щодо участі радянських жінок у Великій Вітчизняній війні.\nВікторина «Бережись вогню!» у 10-А класі\nАвтор: Французан від 22-11-2013, 09:42, переглядів: 2 550\nУ 10-А класі було проведено вікторину «Бережись вогню!» у рамках тематичного тижню пожежної безпеки.\nВогонь – страшне лихо. Статистика вражає. Приблизно кожна сьома пожежа в нашій країні виникає від пустощів дітей, від їхнього невмілого, необережного поводження з вогнем. Кожен п’ятий, що загинув під час пожежі – неповнолітній. Не можна виміряти гіркоту втрат, коли у вогні гинуть діти.


Другий сезон шоу “Коропські зірки”\nСправжнісінький фурор у місцевої публіки викликало минулого року проведення шоу “Коропські зірки”. Квитки розкупили мало не за тиждень, в залі яблуку ніде було впасти - глядачі сиділи і на приставних стільчиках, і на лавочках, і навіть стояли. Цьогоріч ситуація знову повторилася – супер-шоу “Коропські зірки-2012” викликало незвичайний ажіотаж і в черговий раз зібрало аншлаг у залі.\nКупити квиток перед початком концертної програми, як на якусь розрекламовану театральну прем’єру в столиці, було неможливо, за нього треба було подбати заздалегідь. “Коропські зірки” - це чи не єдиний захід, який збирає різновікову публіку - від дітей до пенсіонерів, куди з превеликим задоволенням йдуть цілими сім’ями. І треба сказати, - недарма, адже що-що, а гарний відпочинок, суперовий настрій і море емоцій тут забезпечені стовідсотково.\nНа святковий лад присутніх налаштувала привітальна пісня у виконанні дуету, що не змагався в програмі, - ведучої шоу Наталії Поліщук та працівника РБК В’ячеслава Балакіна.\nЗа умовами конкурсу, кожна з пар мала виконати по дві пісні. Оцінювало виступи журі, яке, як і торік, очолював депутат обласної ради М.О. Півень. До його складу також ввійшли М.М. Грицай, Т.А. Ковальчук, Н.О. Кулик та І.М. Євтушенко. Нелегко їм довелося обирати кращих з кращих. Бо конкурсанти постаралися не лише гарно заспівати, а й підійшли творчо, з вигадкою до підготовки номерів. Журі відзначило, що помітно зросла сценічна культура учасників. Щоб ті вільно і розкуто почувалися на сцені, з ними попрацювала хореограф РБК Жанна Маркачова.\n“Цьогорічний рівень конкурсантів на дві голови вищий ніж торік”, - зазначив голова журі Михайло Півень і навіть двічі, такий суворий і прискіпливий, не поскупився на найвищу оцінку для учасників в 10 балів.\nЗвання “Коропські зірки-2012” в наполегливій і безкомпромісній боротьбі здобули фельдшер з Риботина Андрій Коваленко та працівниця терцентру? Валентина Ярова. Під час виступів цього дуету складалося враження, що він існує вже давно, настільки голоси учасників підходили навіть за тембром і зливалися в одне ціле, даруючи відчуття гармонії і краси.\nМайже на п’яти переможцям наступав дует у складі офіціантки кафе “Срібний глобус” Тетяни Лисенко та працівника РБК Вячеслава Плюща. Їхній репертуар був наймолодіжнішим, але прийшовся до смаку всім присутнім. Глядачі були в захопленні і від голосів пари, і відзначали складність пісень, які вони виконували. Можливо, лише невелике недомагання Тані не дало змоги парі перемогти. Зате безумовна підтримка залу і титул\nПочесна, але досить хвилююча і відповідальна місія розпочинати конкурсну програму випала старшій медсестрі дитячого відділення РЦЛ Світлані Шевченко та працівнику РБК Сергію Катюсі. Вони виконали пісню “Новий рік”, яка була, як-то кажуть, в тему, адже шоу проходило під час новорічно-різдвяних свят. Найромантичнішими визнало їх журі.\nА ось звання найепатажніших дісталося від суддів начальнику служби в справах дітей РДА Людмилі Іващенко та заступнику начальника районного відділу міліції Олені Тимошенко. Вони постали перед глядачами то запальними циганками під час першої пісні, то чарівними спокусницями під час другої - відомого шлягеру “Помоги мне” із популярного кінофільму “Бриллиантовая рука”. Вміння перевтілюватися в сценічні образи, як того вимагає сюжет пісні, жінкам не займати.\nТа не лише відомі пісні виконували конкурсанти. Деякі навіть придумали власні варіанти слів на популярні мелодії. Цим шляхом пішов дует педагога –організатора Коропської школи Людмили Білоус та керівника духового оркестру Бориса Литвиненка. Людмила в пісні зіграла роль дівчини, якій за щастя співати поруч з Маестро. До речі, не так часто залучали Бориса Михайловича до виступу на сцені саме в якості соліста, та цей експеримент виявився вдалим. Пара отримала звання “Найчарівніших зірок”.\nНу, а скажіть, де б ще як не з районної сцени глядачі могли б почути, як співає відомий в районі адвокат Григорій Марченко? Його творчий тандем з методистом РБК Людмилою Ткаченко заслужив титул найоригінальнішого.\nА ось працівнику ЦСССДМ Ігорю Кузьменку, який виступав разом з медсестрою ЦРЛ Ольгою Лунь, для одного зі своїх номерів довелося навіть перевдягатися дівчиною. Ну, чого не зробиш заради сцени і бажання повеселити глядачів, подарувати їм гарний настрій. І це дуету вдалося сповна. Ігор з Ольгою стали найгармонійнішою пісенною парою. А від глядачів довелося почути побажання, аби частіше Ольгу залучали до різних районних заходів, бо дуже гарно співає.\nНа закінчення концертної програми на глядачів очікував сюрприз - дитячий дует в складі четвертокласників Аліни Андрус та Дениса Зощенка, який хоч у часті в конкурсі і не брав, але виступив не гірше за інших. І якщо Денис уже має досвід виступів на районній сцені, то Аліна вперше співала перед такою чисельною аудиторією. Діти займаються у вокальному гуртку РЦДТ під керівництвом одного з учасників конкурсу Сергій Катюхи. Співуча пара гарно виконала новорічну пісню “Падає сніжок” і довела, що коропським зіркам підростає гідна зміна. Без подарунків не залишився ніхто\nНу, а який конкурс без призів. Цьогоріч вони були щедрими, адже головним спонсором заходу виступив народний депутат України, лідер депутатської фракції “РЕФОРМИ ЗАРАДИ МАЙБУТНЬОГО” Ігор Рибаков. Переможці отримали в подарунок пароварку та електрокомбайн, вартісними були й подарунки для інших учасників - фени, мікрофони, блендери, електропраски. Свій внесок у відзначення коропських зірок зробив також депутат обласної ради Михайло Півень.\nЗадоволеними залишилися всі - і учасники, і глядачі. Дві з половиною години промайнули на одному диханні. А раз шоу користується такою любов’ю у глядачів, то обіцяє стати традиційним і проводитися щороку. Тож якщо маєте приховані співочі таланти, то чому б не наважитися і наступного разу не запропонувати свою кандидатуру. Можливо, і ваша зірка яскраво засяє на коропській сцені.


На місці бою - Синодальне управління військового духовенства\n19:1904 Серпня 2021\nНа місці бою\nСьогодні, 29 січня, на загальнодержавному рівні відзначається 100 років бою під Крутами, який для Українського народу став символом героїзму та самопожертви молодого покоління в боротьбі за незалежність.\nПоклонитися пам´яті героїв на Чернігівщину прибув Голова СУВД митрополит Іоан (Яременко). У співслужінні архіїєпископа Чернігівського і Ніжинського Євстратія та духовенства митрополит Іоан звершив поминальну літію за загиблими патріотами, котрі загинули за рідну землю.\nНам слід пам'ятати, що бій під Крутами став успішною оборонною операцією, оскільки зупинив ворога на кілька днів, що дало змогу представникам Української Народної Республіки підписати Брестський мирний договір із країнами Четверного союзу. Події Української революції засвідчили, що державність без армії неможлива. Сміливість та жертовність учасників бою зробила їх прикладом для майбутніх поколінь захисників України. З ними порівнюють захисників Донецького аеропорту в теперішній російсько-українській війні. Тому Героїв Крут називають першими кіборгами.


Закарпатець, який лікує хребти: «Приходить одна молодиця під сто кілограмів і заявляє: – Но што? Я туй!» | Дзеркало Закарпаття\nОпубліковано: 25.03.2017. Переглядів: 9195\nМукачівець Іван Попянош уже кілька десятиліть допомагає людям – тим, у кого проблеми з хребтом. А його помічником є дружина Вікторія. І тут справді цінують такі поняття, як родина, праця й порядність.\nСкладні випадки – це добрий досвід\nКоли б спитали в пана Івана про секрети майстерності, він би сказав, що їх немає. Намагається читати якомога більше медичної літератури. Бо в цій справі потрібні чуття, вміння. Але передусім важливі, так би мовити, академічні знання. І треба любити свою роботу та людей, як би це банально не звучало. Бо інакше не будеш обтяжуватися такою виснажливою працею, не станеш терпіти хворих. А займається цим пан Іван, відколи йому виповнився 21 рік. Довелося й на Уралі попрацювати.\nВже з юності не втомлювався навчатися. Навіть у знаного Касьяна побував, у його знаменитих Кобеляках на Полтавщині. Коли випадав вільний час, намагався вирватися туди. Насправді про якесь навчання не могло бути й мови. На це просто не вистачало часу. Хіба що старший колега не заперечував, щоб молодший спостерігав за його роботою.\n– Але про наставництво в цій справі говорити не варто, – каже пан Іван. – Адже в кожного своя техніка, свої руки, а отже – і своє відчуття. Я не можу повторити той рух, який робив він. А він не зуміє повторити той, який звичний для когось іншого. Ми навіть не усвідомлюємо, наскільки кожен із нас унікальний. Тут треба враховувати навіть рухи хворого. А це означає, що єдиної методики для всіх не може й навіть не сміє бути. Приходить до тебе людина, й ти мусиш її вивчати, саме для неї виробити певний метод. Уже тому, хто прийде за півгодини, можуть згодитися інші методи. Навіть якщо це схожі діагнози.\nА ще пан Іван любить, коли йому трапляються складні випадки, коли сам мусиш дошукуватися причини. Звісно, людям краще, коли йдеться про маленьку прикрість. Коли, наприклад, можна звільнити нерв – і знову повертається добрий настрій. Але складні випадки дають добрий досвід.\nТому він часто бере дітей із епілепсією. Кожен лікар вам скаже, що в цієї хвороби безліч причин. Але може бути серед них і защемлення в шийному відділі хребта. І тоді симптоматика дуже подібна.\nАле щодо симптомів, то медицина не надто враховує той фактор, що є так звані регіональні хвороби. Пан Іван помітив чимало таких закономірностей, адже йому доводиться багато їздити. Так, він спостеріг, що, наприклад, у Долинському районі на Івано-Франківшині в кожній четвертій хаті знайдете хворих на розсіяний склероз. Варто було б фахівцям з’ясувати, в чому справа, – чи мова про екологію, чи брак якихось мінералів, або щось інше.\nНаші діти йдуть у школу, як альпіністи в гори!\nА от закарпатці більше потерпають від гриж. Якщо ви думаєте, що йдеться здебільшого про заробітчан, то дуже помиляєтеся. Грижа – це переважно хвороба інтелігенції, а не будівельників. Так, так – учителів, бухгалтерів. Буває, що приходять ті, хто має п’ять-шість гриж. Ще в першій групі ризику – спортсмени-силовики. Буває, що таке захоплення закінчується інвалідністю.\n– Почастішали випадки гриж і в дітей, – розповідає пан Іван. – Ми практично залишили їх напризволяще. Мало того, що в них немає звичайного дитинства, бо всі сидять у телефонах та комп’ютерах. Але забуваємо, що вага рюкзака не може перевищувати 20 відсотків ваги школяра. А ви подивіться на наших першокласників. Та вони йдуть у школу, як альпіністи в гори! От і сьогодні оглядав дитину. Дванадцять років, а вже напередодні грижі. Тому підростаюче покоління треба просто виганяти на вулицю, щоб вони більше рухалися.\nПан Іван не протиставляє себе офіційній медицині. Навпаки, буває, що радить хворому пройти УЗД або МРТ. Звісно, тільки в складних випадках, бо це дороге задоволення. А іноді люди приходять у такому критичному стані, що доводиться викликати «швидку». Ще лікар наголошує, що коли мова про хребет, то тут важливе не тільки лікування, а й період реабілітації. А це означає, що якийсь місяць, а то й півроку, людина мусить себе берегти, не піднімати важке. Але в багатьох не той рівень достатку, щоб можна собі дозволити не працювати кілька місяців. Ледь підвівся на ноги – й одразу на город! От і приходять знову до «дохтора», щоб допоміг.\n«Мені пороблено! Ци не могли бисьте ми помочи?»\nНайприйнятніші, окрім вправ, у реабілітаційний період ходьба та плавання. Бо під час цих процесів усе відбувається природно. Буває навіть таке, що все інше поки протипоказано, а ходити й плавати – будь ласка.\nРеабілітація – це не кінець світу. Потім можна жити звичайним життям. Тому людина в цей період має до всього пристосуватися. Навіть думати, як підняти іграшку чи повісити занавіски, щоб не витягувати хребет. Але зусилля окупляться сторицею. Якось прийшов до них один чоловік, весь скручений у формі ембріона, блідий, зморщений. Але дуже уважно слухав, що має робити. Через деякий час його неможливо було впізнати. Помолодів, уже не було тієї страшної втоми, навіть сивина почала відступати.\nУклав мукачівський цілитель і різні комплекси вправ. Але підходить до цього дуже зважено. Каже, що кожній людині потрібні свої вправи. Так само, як нема універсального пристрою для всіх. Комусь та ж таки дошка Євмінова допомагає, а комусь – навпаки. Адже немає двох стандартних спин, у кожної буде свій вигин.\nІ, звичайно, люди б хотіли бачити в такому лікарі чудотворця. Тому бувають смішні випадки, коли звертаються із усілякими болячками, щоб зцілитися «оптом».\nОдного разу прийшла така жіночка. Сіла на стілець і питає: «Скажіть, що в мене за хворота?» Лікар каже, що мусить сам це побачити. «А шо, ви по очах не видите?» – розчаровано питає. І тут не стримуєшся, щоб не посміхнутися. Звичайно, людей уже так виснажили походеньки по кабінетах, що їм хотілося би мати одного-єдиного чудотворця замість усієї поліклініки.\nПацієнти поводяться по-різному, але часто – ніби в трамваї: вадяться, хто скоріше чергу зайняв. Бувають і зовсім кумедні випадки. Як-от о 8-й вечора чоловік штовхає поперед себе жінку й суворим тоном каже:\n– Так, я вам привів свою жону!\n– У мене є своя, мені не треба вашої, – сміється лікар.\nАбо приходить одна молодиця під сто кілограмів і заявляє:\n– Но што? Я туй!\n– І я туй, – каже їй лікар. – Вижу, файна сь, лем не похибіло би мало похудати.\n– Мені пороблено, – гне свою лінію відвідувачка. – Бо я ся не годна віддати. Ци не могли бисьте ми помочи?\n– По три кілометри рано пробігти й холодильник – на замок, – видає чудодійний рецепт лікар.\nЛюди різні. Одні приходять, коли вже несила терпіти. Інші – коли здорові, але перестраховуються. А є й такі, що просто поговорити їм із кимось треба. Буває, що лікарі з пацієнтами в черзі зустрічаються. Щоправда, ніхто ніяких понтів не виказує, навіть якщо це великий крутелик або чиновник. Біль усіх робить рівними.\nПан Іван каже, що впізнає своїх хворих по хребту, по кістках. А от в обличчя пам’ятати всіх важко – багато їх через його руки пройшло.\nЩоб пальці були чутливіші, зчищала верхній шар шкіри наждаком\nПідсобляє пану Івану і його дружина Вікторія. Вона має медичну освіту. Важливим вважає й досвід роботи в реанімації, де працювала головною медсестрою. Але допомагати вдавалося не завжди. Народжувалися діти – руки були зв’язані.\nА зараз сколіози, вивихи або диск поставити, невралгії – це ті проблеми, які вона бере на себе. Складніші випадки переймає чоловік. І вже вісім років вона поруч із ним у цій нелегкій справі.\nА що нелегкій – то таки правда! Пані Вікторія розказує: якщо довгий час не працювала, мусила зчищати верхній шар шкіри на подушечках пальців. Брала для цього наждачний папір, звичайну «нульовку», якою шліфують дерево. Також нігті обрізала аж до подушечок, щоб не подряпати пацієнта. А про якийсь там манікюр не може бути й мови. Також грала на піаніно, щоб збуджувати нервові закінчення.\nШкіра стала настільки чутливою, що навіть коли торкалася до дитини, відчувала це. Але зараз пані Вікторія працює щодня, тож потреба в такій підготовці відпала. Нерви оголюються, а мозок при цьому відчуває, куди треба йти, де причина болю. Досі пам’ятає свою першу пацієнтку. Це була дівчинка з ДЦП, яка повзала на колінах.\nПід час сеансу їй треба бути водночас ще й неабияким психологом. Діти часто плачуть. Із ними треба подружитися, говорити.\n– Я прошу їх, щоб вони мені щось намалювали. Бо хочу бачити, що з ними відбувається, – розповідає пані Вікторія.\nА щоб відволікти дитину від болю, просить ще й придумувати віршика або казочку під час процедури. Але бувають і такі випадки, коли дитина підсвідомо не хоче одужувати. Мама її носить на руках, виконує всі забаганки, весь час намагається бути поряд, і чадо звикає до такої опіки, не хоче її втрачати.\nПані Вікторія в усіх цих історіях із дитячою інвалідністю особливо жаліє матерів. Каже, коли б не мала своїх дітей, то, може, сприймала б їхні проблеми не так гостро. А найчастіше такі сини й доньки – це проблема тільки матері. Батько, як не гірко, нерідко кидає хворих нащадків, боїться присвячувати їм життя. І мама одна носить ту дитину по лікарях…\n– Буває, що малі психовані, затиснуті, – розповідає пані Вікторія. – Видно, що весь негатив беруть на себе. Потихеньку доводиться витягувати з таких пацієнтів інформацію, ставати їм другом. А ще говорити з батьками. Пояснювати, що тільки добра родина може витягнути дитину з хвороби. Адже наша праця – то тільки 20 відсотків справи. Ще 80 мусять докласти пацієнти та їхні рідні, а це – щоденна праця. Але й я в такі моменти потроху перебираю на себе той негатив. Деколи такого набачишся, що страшно заснути.\nПані Вікторія каже, що переймається болем інших, бо й сама його зазнала. Так сталося, що її виховувала бабуся. Змалечку доводилося важко працювати, навіть у наймах. Нікому було дівчинку вберегти, застерегти. Десь могла й мішок цементу чи картоплі схопити. Косити, копати, виноград обрізати доводилося. Зате тепер вони з чоловіком не бояться життєвих труднощів, бо жодна робота їх не лякає.\nА от фотографій робочих у них немає. Бо то якось нелогічно виходить. Це ніби хірург під час операції селфі би робив або фотосесію влаштовував. Є тільки родинні, зроблені в короткі моменти перепочинку.\n← Закарпаття: Чи вдаримо по бездоріжжю? Ото припаркувався: У столиці карпатських сувенірів авто скотилося в річку (+ФОТО) →