Тапас - що це таке: історія походження страви іспанської кухні, як подавати їжу, особливості приготування з фото | Radka.in.ua\nТапас — що це таке: історія походження страви іспанської кухні, як подавати їжу, особливості приготування з фото\n1 Що таке тапас в Іспанії\n2 Які бувають іспанські закуски\n3 Начинки для тапаса\n4 Особливості приготування tapas в країнах Середземномор’я і на Балканах\n5 Рецепти тапас\nУ меню іспанських закладів будь-які види закусок віднесені до категорії тапас. Під цим терміном розуміють блюдо, яке відповідає двом основним критеріям: має невеликий розмір і підходить до випивки. По суті, тапас – це крихітна закуска, щось таке, що можна з’їсти за один укус і не забруднитися. Для вина або сангрії офіціант принесе кілька видів сиру, нанизаних на шпажку. До пива подають ковбаски, креветок, восьминогів та інші ласощі. Херес п’ють вприкуску з копченостями.\nCaracoles — равлики в сирному соусі;\nJamon serrano або iberico – тонкі слайсы сиров’яленого копченого окосту.\nОдна з легенд свідчить, що тапас вперше стали подавати в тавернах на початку 13 століття, коли трон належав короля Альфонса Х Мудрого. У монарха було слабке здоров’я, і лікарі прописали йому для підняття сил щогодини випивати келих червоного вина. Щоб його величність не хмелел від такого лікування, йому подавали разом з напоєм невеликі порції їжі. Знайшовши цей прийом досить розсудливим, король велів подавати так закуски у всіх тавернах.\nTapear — традиція відвідин тапас-барів\nТрадиційний іспанський сніданок складається з кількох страв. Серед них чурросы – солодкі палички з заварного тіста, обсмаженого в клярі. Подають їх з чашкою гарячого шоколаду, який потрібно вмочати ласощі, перш ніж відправити його в рот. Інше улюблене блюдо – тортилья еспаньола – смачний омлет з картоплею. Дуже популярна тостада з хамоном – білий хрусткий хліб з шматочком копченого свинячого окосту. Обід і більша частина дня проходить без нічого, а от вечеряють іспанці щільно годині о дев’ятій-десятій вечора.\nPinchos або pintxos дослівно можна перекласти як м’ясо на шпажках або шашлички. В такому вигляді і пропонується ця закуска в іспанських гастрономічних пабах. Нерідко простенькі тапас подаються в якості безкоштовної закуски, нго за пінчос відвідувача бару доведеться заплатити. При розрахунку офіціант просто вважатиме кількість шпажок на вашій тарілці і внесе суму за канапе у загальний рахунок. При цьому скуштувати пінчос за стійкою буде набагато дешевше, ніж поласувати шашлычками за столом або на літній терасі. Все тому, що офіціантові не доведеться далеко ходити.\nРоблять м’ясні шашлики зі свинини, рідше з курки. Особливий смак м’яса надає мавританський маринад, який складається з солодкою або гострої паприки, меленого куміна і коріандру. У барах такі шашлички зустрічаються двох видів – гострі або звичайні. При замовленні офіціант обов’язково запитає у відвідувача: «Con o sin» (з перцем або без). М’ясо нанизують на зубочистки або спеціальні палички і подають на глиняній тарілці, яка називається cazuela.\nMontaditos — невеликі бутерброди з начинками\nНазва піджаристого хліба «montadito» або «montado» йде корінням в далеке минуле. На рубежі 15-16 ст. в закладах Іспанії завоювали популярність невеликі хлібці з різними начинками. На апетитну окраєць кухаря викладали невеликі порції м’яса, риби або овочів, а зверху накривали ще одним шматочком хліба. Від поняття «montar» (класти зверху) і пішла назва цих популярних нині бутербродів.\nЦей тапас — винахід іспанських кулінарів, які абсолютно переконані, що такий салат – традиційне російське блюдо. Ensaladilla rusa дуже популярний серед кухарів за простоту виконання і смакові якості. Класичний салат по-російськи складається з варених яєць, тунця, оливок, картоплі, заправляється домашнім майонезом. Іноді до фірмової основі додають інші інгредієнти: болгарський перець, відварний язик, моркву, гриби, шпинат, спаржу, зелений горошок. Подають Ensaladilla rusa на чіпсах, хлібі або в окремих піалах.\nВперше крокети (las croquetas) почали готувати у Франції у вигляді круглих або овальних кульок з соусу бешамель з додаванням різних начинок. Слава про простий, але смачний страву швидко просочилася до сусідів-іспанцям і незабаром закуску стали подавати в тапас-бари. На відміну від французького варіанту, іспанці додали своїм croquetas особливий колорит, додавши всередину кульок морепродукти, хамон, сир, м’ясо. Рецептів цієї страви існує багато, самі оригінальні крокети з начинкою з:\nморсильи (кров’яної ковбаси) з цибулею;\nЦі тапас в Іспанії називаються Queso і можуть подаватися в декількох варіаціях: як пінчос, крокети або бутерброди. Майже кожна така міні-закуска складається з козячого сиру, яким багата сонячна Іспанія. У дорогих ресторанах нанизують на шпажки сири благородних сортів – Бодега, Кабралес, Манчего. М’які сири – Де-Ла-Серена, Тупі, Галісія – намазують на скибочку хліба.\nІспанська сиров’ялена шинка хамон\nПід словом jamon увазі делікатесний сиров’ялений окіст, який нарізається напівпрозорими слайсами. Це блюдо іспанці вважають гастрономічним надбанням і подають як закуску в усіх тапас-бари. Хамон додають до салатів, кладуть на шматочки хрусткого хліба або подають на окремій тарілці. Існує два основних типи хамона:\njamon iberico – виготовляють з м’яса виключно іберійських свиней, що харчувалися жолудями або натуральним зерновим кормом.\nОсобливості приготування tapas в країнах Середземномор’я і на Балканах\nБудучи в Барселоні, кожен турист повинен випробувати каталонські ковбаски, які подають до пива. У прибережному районі Марбельї варто поласувати морепродуктів: мідіями, восьминогами, креветками. Приїхавши в Італію, варто спробувати міні-піци, а Португалії – в’ялену тріску. В кожній країні і регіоні закуски готують на свій лад, і хоча називаються по-різному, смак від цього не делаеся гірше.\nЗакуску під вино в Португалії називають не інакше як петискос. Від традиційних тапасов вона відрізняється розміром порції: петискос більше і часто подається як окрему страву. Склад дуже різноманітний: смажені у фритюрі молюски, риба, салат з овочів, оливки. Дуже популярно серед португальців і туристів національне блюдо бакалау – соляна в’ялена тріска. У невеликих кафе можна покуштувати сальгадос – невеликі пиріжки з начинкою з курки, м’яса або овочів.\nУ Греції та на Кіпрі асорті з закусок носить назву мезе. Їх подають не менше 6-7 видів, і нерідко після дегустації у туристів не залишається сил на основне блюдо. На тарілці неодмінно будуть креветки, маленькі смажені рибки — барбуньи, риб’яча ікра, збита з грецьким йогуртом. Тим, хто не любить морепродукти, греки запропонують скибочки свинини на хлібній коржику з карамелізованою цибулею, баклажани в різних видах, крихітні тюфтельки — кефтедес або варіації знаменитого грецького салату.\nСалат «російський» на тості\nСпочатку салат Ensaladilla rusa готували виключно з дорогого м’яса –оленини, мармурової яловичини, а заправляли спеціальним соусом. З часом делікатесні інгредієнти замінили простими продуктами, завдяки чому менш дорога інтерпретація тапаса швидко поширилася за межі Іспанії. Приготуйте варіацію «російського» салату на тості з овочів, варених яєць і оливок.\nКаталонський хліб (Pan Catalana) — сама елементарна закуска, геніальна у своїй простоті. У кожному містечку чи селі цього регіону вам подадуть її до келиха вина в самому маленькому і непоказному барі — і все одно це буде приголомшливо смачно.\nоливкова олія — 1-2 ложки;\nХліб нарізати, скибочки підрум’янити в духовці або на сухій сковороді.\nПомідори натерти на крупній тертці. Це зручно робити, розрізавши їх навпіл — в результаті шкурка остнанется в руках.


21 Грудня 2021, 22:06 | Медицина\nПозбавляти людину енергії можуть її звички.\nНачебто нічого важкого не робимо, спимо вдосталь і не перевантажуємо себе надмірно, а таке відчуття, що внутрішня батарейка ось-ось остаточно розрядиться — знайоме почуття? Нашу енергію крадуть не лише робота й серйозні стреси, але й дрібні причини, про які ми й подумати не могли. Ось кілька неочевидних причин того, що нам постійно не вистачає енергії, інформує Ukr.Media.\nТак, наскільки б фантастично це не звучало, але це так: чим більше навколо нас мотлоху і безладу, тим менше у нас енергії. До такого висновку дійшли дослідники з Прінстонського університету: проведений ними експеримент підтвердив, що зайві об'єкти на робочому просторі буквально перевантажують наш мозок, змушуючи постійно тримати їх у фокусі уваги і тим самим заважаючи зосередитися на актуальних завданнях. До речі, хронічний безлад на кухні здатен призвести до розвитку серйозного стресу і тим самим спонукати нас обирати шкідливі, надмірно жирні і калорійні продукти.\nТак-так, енергетичні напої, а також напої з високим вмістом цукру, даючи короткочасний сплеск енергії, згодом занурюють нас у справжню енергетичну яму. Фактично, ми отримуємо швидкий енергетичний кредит під дуже високий відсоток, який доводиться повертати негайно: спочатку рівень цукру у крові різко злітає (і ми відчуваємо приплив сил), а потім так само різко падає, причому набагато нижче за початковий рівень. Не живіть у борг, не пийте солодкі напої та енергетики!\nНайпростіший спосіб отримати приплив енергії — змінити поставу і ходу. Як з'ясували вчені, хода і постава впливають на рівень енергії і навіть на рівень депресії. Так, якщо ми просто ходимо протягом двох-трьох хвилин зігнувшись і повільно пересуваючи ноги, ми відчуваємо сонливість і смуток. Енергійна прогулянка, під час якої ми активно махаємо руками, а також стежимо за поставою наповнює нас енергією. Тож якщо відчуваєте, що ваші життєві сили кудись витікають, простежте за своєю поставою!\nНавіть невелике зневоднення викликає головний біль, втому і труднощі з концентрацією уваги, а також труднощі у вирішенні когнітивних завдань. Тому важливо стежити за тим, щоб щодня отримувати достатньо води і не допускати почуття спраги.\nБрак вітамінів групи В, магнію, а також вітаміну D може призвести до постійно низького рівня енергії. Якщо ви підозрюєте, що у вашому раціоні може не вистачати цих важливих речовин, здайте кров на визначення мінеральних речовин та вітамінів і у разі виявлення дефіциту відкоригуйте раціон.\nЗвички Вплив Енергія людини


8.4. Революційний демократизм (Росія, Україна) - Етика - - Електронна бібліотека\n8.4. Революційний демократизм (Росія, Україна)\nУ середині та другій половині XIX ст. ідеї рівності, ненависть до рабства утверджують представники демократичної інтелігенції Росії та України ліворадикальної орієнтації ("революціонери-демократи"): Олександр Іванович Герцен (1812—1870), Микола Гаврилович Чернишевський (1828—1889), Микола Олександрович Добролюбов (1836—1861) та інші. В Україні виразниками ідей революційного демократизму були: Тарас Григорович Шевченко (1814—1861), Іван Якович Франко (1856— 1916), Леся Українка (Л. П. Косач-Квітка, 1871—1913) та інші.\nПровідним етичним поняттям у філософії Герцена є свобода. Справжнє покликання людини він бачить у вільній і розумній діяльності. В її розумності криється також джерело моральності. У праці "Про свободу волі" (1868) говориться про суспільні джерела людської свободи. Історичний поступ людства пов´язаний з усвідомленням свободи волі та прагненням розширити межі свободи. "Суспільне я...передбачає свідомість, а свідоме я не може ні рухатися, ні діяти, не вважаючи себе свобідним..." [1, с 528]. Суспільність у її істинному понятті варто відрізняти від історичних форм суспільного життя. У праці "З того берега", говорячи про цінність свободи, Герцен підкреслює її основоположне значення як у житті кожної особи, так і в житті народу. Зрештою — людства. "Свобода особи — величезна справа: на ній і лише на ній може вирости дійсна воля Народу. У собі самій людина має поважати свою свободу, шанувати її не менше як у ближньому, як у цілому народі" [1, с 8].\nПорівнюючи Західну цивілізацію та царську Росію щодо Можливостей свободи слова, про останню Герцен пише: "вільне слово у нас завжди вважалося зухвалістю, самобутність — крамолою; людина пропадала у державі, розчинялася в общині".\nОднак у Західній Європі він також не знаходить справжньої свободи, оскільки є "формальна республіка", ілюзія свободи, адже "громадянський устрій захищає лише власність". А "рівність" і "братерство" — поняття, що втратили сенс у практиці західного суспільства.\nЗрештою, суспільне життя є висхідним рухом, а рівень моральності кожного етапу визначається наявним у ньому простором свободи. "Соціальна ідея, моральнісна ідея існують лише за умови особистої автономії. Тому будь-який історичний рух є не чим іншим, як постійним звільненням від одного рабства після іншого, від одного авторитету після іншого, доки воно не прийде до найповнішої відповідності розуму та діяльності, — відповідності, за якої людина почуває себе вільною" [1, с 529]. Моральну свободу він визначає не лише як психологічну реальність, але й як антропологічну.\nЗ позиції послідовного утвердження свободи Герцен дає не лише критику недосконалих форм соціального життя, але також і критику ілюзорних форм свободи. До таких він відносить релігійну віру. Однак він не заперечує цінності віри як такої. Остання (чи це буде віра у цінність наукових знань, чи релігійна віра) важлива тою мірою, якою спонукає людський дух на пошук істин. "Я не заперечую ні величі, ні користі віри; це велике начало руху, розвитку, пристрасті в історії" [1, с 85]. При цьому розкривається історична обмеженість різних форм релігійної віри, причому не ідей, що лежать в її основі, а практики розгортання віроучення. Стосовно християнства, він протиставляє євангельське (раннє) християнство і пізнє, а також його ідеал та церковну практику.\nЕтична позиція Герцена має виражений гуманістичний зміст. Він опозиційно ставиться до моралістів, що принижують життєве начало у людині, засуджуючи його як егоїзм. Позиція автора — гармонійне вільне сполучення егоїзму та альтруїзму як двох невід´ємних складових людського життя. Як суб´єкт свободи людина створює свою моральність. У ній утверджується людське як відповідне своєму поняттю, тобто як людяність.\nЗначне місце в етиці Герцена відводиться питанням морального виховання. Особлива увага звернена на нівелюючий вплив середовища. Виростаючи у певних умовах, особа вбирає в себе звички, уявлення свого оточення. Вона починає звичне сприймати за істинне. Філософ говорить: "Виховання нас одурює перш ніж ми в змозі зуміти, запевняє у неможливому дітей, відрізає для них вільне і пряме ставлення до предмету" [1, с 16]. Лише з роками, "забиті та обдурені, привчені до авторитету та вказівки, ми виходимо... на волю, кожний своїми силами добирається до істини, борючись та помиляючись". Актуально звучить думка про талант виховання як велику суспільну цінність. "Талант виховання, талант терплячої любові, повної відданості, відданості хронічної, рідше зустрічається, ніж усі інші. Його не може замінити жодна пристрасна любов матері, жодна сильна доведеннями діалектика" [1, с 189].\nЕтичні погляди Миколи Чернишевського тісно поєднані з його соціально-політичними переконаннями. Він був прихильником селянської революції і примусового усунення царського самодержавства. Типом соціального устрою у післяреволюційній Росії він бачив "общинний соціалізм". Йому чужа ідеалізація общинного побуту, характерна для слов´янофілів. В общинному землеволодінні Чернишевський бачить взірець крупного виробництва. Його можна уподібнити до капіталістичного фабричного виробництва. Однак, на його думку, общинне виробництво дозволить уникнути соціальних та моральних суперечностей, що супроводжують розвиток капіталізму. Особлива увага в етичному вченні приділена ідеї становлення нового типу моралі, що відповідає принципу "розумного егоїзму". Кодекс виховання героя нової генерації викладений у романі "Що робити?". "Розумний егоїзм" містить у собі ідею самопожертви заради інших. Це усвідомлена діяльність, викликана необхідністю рухати людство до всезагального щастя. "Розумному егоїзму" чужа і ворожа думка про використання інших як жертв для всезагального блага. "Розумний егоїзм" у етиці Чернишевського — це органічна для героя поведінка. Він почуває себе не жертвою необхідності, а суб´єктом свідомого вибору вчинку. Образи героїв роману, зокрема фігура Рахметова, активно впливали на молодь 60-х років XIX ст. Це була раціоналістично обґрунтована етична теорія самовиховання особистості, у духовному світі якої Домінує ідея колективізму. Така особа бачилася виразником Потреб часу.\nЕтика Миколи Добролюбова, так само, як і етика Чернишевського, базується на його соціально-політичних переконаннях. Він вірить у необхідність соціального та духовного звільнення особистості. Суспільний лад у формі общинного соціалізму розглядається як умова розвитку кращих моральних якостей. Етичні ідеї Добролюбова викладені у працях "Про значення авторитету у вихованні", "Органічний розвиток людини у зв´язку з її розумовою і моральнісною діяльністю", "Що таке обломовщина", "Коли ж прийде справжній день", "Промінь світла у темному царстві". Моральнісні засади людяності формувалися общиною навіть в умовах несвободи. Тим більшими бачилися її перспективи в умовах звільненої праці. Філософ уважав, що моральні якості, представників різних суспільних верств залежать від їх ставлення до праці. Центральним у його етичних пошуках став образ людини нового часу та визначення її моральних якостей. Добролюбов окреслює моральну цінність особистості за об´єктивними якостями її характеру, що розкривається у діяльності. Він розрізняє людей пасивних, що зливаються із середовищем і приймають пропоновані обставини. На думку Добролюбова, це люди пасивні, яким властива "відсутність свідомості того, до чого вони ідуть і як слід іти, які хотіли б вийти з життєвого болота, якби хтось прийшов і витягнув їх звідти. Самі вони ні на що не здатні, нічого не вміють. Це повні раби обставин, внутрішньо нікчемні і пересічні" [2, с 74]. На їх тлі вирізняються своїми якостями "звичайні порядні нові люди". Це та категорія особистостей, в середовищі яких складаються нові стосунки. їм не байдужі суспільні інтереси та прекрасні прагнення. Однак це ще не робить їх незвичними особистостями. Це люди, що "не роблять підлостей, не боягузи, мають звичайні чесні переконання і намагаються діяти згідно з ними". Однак їхні прагнення є ознакою нормальних, природних потреб людини. Рівень, на якому вони стоять, — це рівень, на якому "мають стояти, можуть стояти усі". Нарешті, третій тип особистостей, що виступають уособленням ідеалу людини, є героями, що діють активно. Як писав Чернишевський, Це "інші люди, вони зливаються із загальною справою так, що вона для них — необхідність, яка заповнює їхнє життя". Принципова відмінність героїв від звичайних порядних нових людей у тому, що герої — "це вищі натури, за котрими не поспіти". Таку думку щодо нових людей поділяв Добролюбов. Центром його етичної теорії є людська особистість у її русі до самоусвідомлення себе як свобідної особистості та самоздійснення себе у свобідній творчості. Його етика має виражене гуманістичне спрямування. У статті "Про моральнісну стихію в поезії 1858 року Добролюбов обурюється проти теорії, що "ставить приписи людині відмовитися від себе, жертвувати собою в ім´я якогось зовнішнього, невідомо ким і як встановленого принципу про обов´язок і моральність".\nВ етиці Добролюбова, так само як і в етиці Чернишевського, моральна діяльність пов´язується з переконаннями особи. Цінність особистості ставиться у залежність від рівня моральної переконаності. Щодо змісту переконань, то це рівень всезагального: доля інших, суспільства, адже щастя для себе, як пише Добролюбов, герой не розуміє "інакше, як при добробуті батьківщини". Щодо глибини переконань, то герой "робить свою задушевну справу цілком спокійно, без натяжок і фанфаренад, так само просто, як їсть і спить" [2, с 47]. Основна мета етики демократичного спрямування — утвердити моральні засади особистості героя як реальний вияв людяності. Оскільки герой бачиться рушієм суспільного прогресу, то виховання героїчного типу особистості набуває значення першочергового завдання.\nЕтичні ідеї російської революційної демократії знайшли подальшу розробку в теоріях революційного народництва.\nУкраїнський радикальний рух, започаткований насамперед Тарасом Шевченком, має національно забарвлений зміст. Радикальні погляди виділяли великого поета серед учасників Кирило-Мефодіївського товариства, що бачило своє моральне покликання у суто культурницькій діяльності: в просвіті народу та у пробудженні національної свідомості. Поетична творчість Т. Шевченка, у якій виражені його соціально-етичні ідеали, в основу нормального людського життя кладе свободу. Звільнення від гніту російського царизму поет бачить запорукою щасливого життя народу, адже багата земля України — образ райської землі. Люди ж мучаться у кріпосній неволі. Тому для Шевченка образ свободи — це, в першу чергу, образ волі, тобто звільнення людини від рабської залежності перед іншою, що розпоряджається долею та життям свого кріпака. Неволя — стан, протилежний волі, тобто нормальності людського життя.\nОбраз волі не має абстрактного характеру. Реальним його виявом є козацька історія. До неї Шевченко повертається постійно: як для того, щоб нагадати про славне минуле, так і для того, щоб запалити сучасників образом волі та надихнути на боротьбу за неї. Герої — козаки, реальні історичні постаті, що у поезії Шевченка набули ореолу ідеальних особистостей, непримиренних борців проти ворогів народної свободи. Моральні чесноти особистості поет визначає за рівнем активної співучасті у житті свого народу. Діяльнісна участь в утвердженні свободи як ідеї, як образу, як мети і результату діяльності є у творчості Шевченка критерієм моральності особи.\nЕтика Івана Франка має антропологічний характер. У спадщині великого поета, письменника, філософа, публіциста, літературного критика немає спеціальних праць з історії та теорії етики. Однак моральна проблематика посідає у його творчості одне із чільних місць. Моральний ідеал, якому Франко неухильно слідував упродовж життя, — це праця на благо свого народу. В статті "Дещо про себе самого" він так визначає свій обов´язок перед народом: "Як син селянина-русина, вигодований чорним селянським хлібом, працею твердих селянських рук, почуваю обов´язок панщиною усього життя відробити ті шеляги, які видала селянська рука на те, щоб я міг видряпатись на висоту, де видно світло, де пахне воля, де ясніють вселюдські ідеали" [11, с 31]. Народ, як говорить Франко, хоч і пригноблений, бідний, безпорадний, але поволі підноситься і відчуває щоразу більшу потребу у правді та справедливості. "Отже, варто працювати для цього народу, і ніяка праця не піде на марне". Свій моральний обов´язок Франко виконує двома шляхами. Перший — вивчення, дослідження історії та культури свого народу, його місця серед культур інших народів. Це засіб пробудження моральної свідомості та національної гідності української спільноти. У статті "З кінцем року" він так окреслює завдання формування національної свідомості: "Тільки... інтегральна, всестороння праця зробить нас справді чимось, зробить нас живою одиницею серед народів". Він апелює до інтелігенції, закликаючи спрямувати зусилля на поглиблення зв´язку з народом, та накреслює програму охоплення мас системою освітянської діяльності. Йдеться саме про систему духовного розвитку народу. У цьому контексті цікаві естетичні розвідки письменника. У праці "Із секретів поетичної творчості він досліджує психологічні аспекти естетичного сприймання та переживання мистецтва. Глибина переживання краси і досконалості — важливий чинник морального впливу на особистість. Окрім культурницької, другим напрямком діяльності на ниві розвитку свідомості народу Франко бачить пробудження у людях, пригнічених нелюдськими умовами існування, духу свободи та людської гідності. Він виходить із гуманістичної позиції» згідно з якою людина, що приймає принизливі обставили за нормальні, топче у собі людське єство. У "Бориславських оповіданнях", у повісті "Борислав сміється" письменник обстоює гуманістичний принцип співчутливого ставлення до людини.\nПоказ злиденних умов життя робітників мав на меті, у перту чергу, пробудити їхню свідомість та спонукати до обстоювання своїх людських прав. Письменникові-гуманісту чужа ідея протиставлення героя та народу. У поемі "Мойсей" утверджується їх нерозривна єдність, що є умовою виживання народу та його розвитку. Герой бачиться "водителем" народу.\nВ етиці Франка важливе місце посідає проблема прогресу — людського поступу. Вона визначається вираженим моральним спрямуванням. У праці "Що таке поступ" поняття поступу пов´язується з інтересом конкретної людської особистості. З позицій цього критерію показані суперечності історичного руху людства: його нерівномірність, перервність, локальність. Не багатство, що зосереджене у руках невеликої частини багатіїв, не знання чи розвиток мистецтва як такі є реальними показниками поступу, а "емансипація людської одиниці". Шлях до неї — у людській розумній творчій діяльності. Поступ пов´язується також із національним розвитком. Нація розглядається як засіб самоідентифікації особистості.\nЕтика Лесі Українки базується на ідеї та ідеалі свободи, що виступають провідними мотивами її поетичної, прозової, літературно-критичної та публіцистичної творчості. Навколо морального сенсу свободи групуються такі етичні проблеми, як роль творчої інтелігенції у розвитку суспільства, проблема моральної відповідальності особи за вибір вчинку та його наслідки, життя в умовах несвободи і шлях уникання рабства духу тощо. Письменниця осмислює покликання митця у суспільстві, вбачаючи вищим призначенням таланту — відкривати людям правду, позбавляючи їх ілюзорної свободи. Такою є свобода від відповідальності за вибір. Адже незнанням можна виправдати аморальний вибір чи загалом небажання вибирати вчинок.\nСамопочуття особистості в умовах політичної несвободи Леся Українка описує, застосовуючи образ кайданів, сліди від яких людина ніби постійно відчуває на своїй шиї. Образ кайданів на руках та шиї, червоні сліди від них як сліди рабства неодноразово згадується в листуванні письменниці з рідними та друзями. Вона запевняє: "У мене руки в кайданах, але серце і думка вільні".\nУ памфлеті "Голос одної ув´язненої" тема несвободи, пов´язана з образом кайданів, набуває іншого аспекту. Це голос протесту, звернений до французької творчої інтеліґенції, що радо вітала у Парижі російського царя Миколу II — душителя політичної свободи свого та інших народів Росії. Викриваючи аморалізм російського царизму, вона з гіркою іронією пише: "Не бійтеся, побратими, в´язниця поетів, що люблять волю, батьківщину і народ, не така тісна, як інші місця ув´язнення, вона простора і її славне ім´я — Росія" [10, с 18]. Письменницю обурює "добровільне рабство" її зарубіжних колег.\nТема свободи — одна з провідних у поезії Лесі Українки. У драматичній поемі "В катакомбах" вустами раба-неофіта вона проголошує своє творче кредо: жити варто заради оборони свободи. "Нехай нікого хрест мій не лякає, / бо як почую я в своєму серці / святий вогонь і хоч на час, на мить / здолаю жити не рабом злиденним, / а вільним, непідвладним, богорівним, / то я щасливим і на смерть піду, / і без докору на хресті сконаю". Провідним у творчості письменниці є образ особистості героїчного масштабу. Це тип людини, здатної на дію та на відповідальність за свої дії. Раб-неофіт у відповідь на слова єпископа, що закликає до смирення, палко промовляє: "Учили ви мене любити ближніх / так научіть мене їх боронити, / а не дивитись, опустивши руки, / як в рабстві тяжкім браття погибають". Пасивно-споглядальне ставлення до дійсності цілком неприйнятне для поетеси.\nУ драматичній поемі "Кассандра" центральним є образ трагічної пророчиці. Вона — особистість героїчного масштабу. Даний їй дар передчувати майбутнє падає на плечі великим тягарем, адже люди бояться правди. Вони схильні нещасливий перебіг подій вважати спричиненим пророчицею. Свобода як тягар — новий аспект бачення проблеми. Це тягар морально відповідальності за правду, спійману в плині подій, вгадану героїнею. Знання правди — не лише здобуток свобідного духа. Воно ставить перед відповідальністю за істину. Адже вона має народити страх та відчай перед таємничим перебігом подій та незбагненністю долі людини. Розуміючи, що її правда безсила щось змінити у долях людей, у долі своєї землі, і знаючи свою полю, Кассандра, зрештою, приймає її. Однак письменниці чужа покірність долі її героїні.\nУ політичних реаліях свого часу Леся Українка постає невтомним борцем за політичну свободу і шукає шляхи оптималь-но ефективної діяльності інтеліґенції у суспільному русі.\nУ статті "Лист до товаришів" вона звертається до молоді із закликом підтримати видання радикальної партії, зокрема журнали "Народ" і "Хлібороб", що були органом прогресивної селянської партії у Галичині. Обстоюючи позиції широкого соціал-демократизму, Леся Українка вступає в полеміку з І. Франком, зокрема з приводу недооцінки великим письменником ролі пролетаріату у національно-визвольній боротьбі (стаття "Не так тії вороги, як добрії люди"). Пояснюючи обставини, що спричинили до написання роботи "Замітки з приводу статті "Політика і етика", Леся Українка говорить, що вступає у полеміку "за правду". Для неї несприйнятний фанатизм, адже він є "синонім сліпої віри, безкритичної". Несприйнятна і "золота середина", адже і першому, і другій бракує "ідейної відваги". Історичний досвід свідчить, що вони "вижидали згори, від бога чи від цезаря, а нічого не наважились здобувати самі" [10, с 256]. Леся Українка обстоює чіткість ідейних позицій. Вона викриває непослідовність позиції лідера української соціал-демократії М. Ганкевича щодо розуміння ним мети робітничого руху. Письменницю обурило, що Ганкевич відмовляє політичній боротьбі в гуманізмі та справедливості.\nВелика увага в творчій спадщині письменниці приділена питанням діяльності інтелігенції в середовищі народних мас. Інтелігенція, як наголошує Леся Українка, має говорити з народом як з рівним і доводити, що доля людей (їх свобода, право на життя і на працю) у їхніх руках. Тому її обурюють спроби інтелігенції загравати із народом, підміняти політичні питання пошуку шляхів до свободи другорядними суперечками щодо сутності понять, скажімо, ґатунку: хто є "справжній" чи "несправжній" українець, якою мовою говорити з народом тощо, Гуманістична позиція письменниці добре простежується у статті "Малорусские писатели на Буковине". Характеризуючи творчість В. Стефаника, вона пише, що він "не народник; його "народ" не є носієм якихось "засад" і доброчесностей, невідомих "гнилій інтелігенції", однак саме відсутність цих засад і доброчесностей, розкрита умілою і люблячою рукою, справляє на мислячих та відчуваючих читачів більш сильне, більш глибоке і більш плідне враження, ніж всі, просякнуті, звичайно, найкращими намірами, панегірики ідеалізованому народу у народницькій літературі" [10, с 74].\nЛеся Українка поділяє гуманістичну позицію Стефаника, що говорить правду про народне життя. Умови його настільки складні, що принижують людину, не дають змоги розгорнутися її моральним якостям. Головним вона вважає виховання у народу свідомості людської гідності, що народжує непримиренність до рабства. Питання ж обладнання національного життя щодо цієї головної проблеми — питання політичне, а не вселюдське.\nУ полеміці з національно обмеженим поглядом на поняття людського письменниця засвідчила, що є мислителем європейського масштабу. її погляди на цінності людського життя мають виражений гуманістичний характер. Вона обстоює людську гідність як умову нормальності стосунків. У полеміці зі своїми політичними опонентами Леся Українка ставить істину понад усе. Але не ціною приниження чи топтання гідності інших. Глибоку пристрасть борця за істину вона сполучає з толерантним ставленням до представників іншої позиції. В одному з листів Леся Українка писала з приводу своїх різких випадів проти опонента: "Знаю, що його дуже зачепить, але нехай, я не особу, а помилки його чіпаю".


10 найпопулярніших відео з YouTube - Blogoreader – українська блогосфера та інтернет\nБути популярним досить важко. Що ще раз доказує нам розділ найпопулярнішого відео на сервісі Youtube. В цій ситуації є два шляхи – або просувати ваше відео, або ні Якщо піти другим шляхом, то вам залишається лише одне сподівання на те, що ваш відеоматеріал здобуде народне визнання. Тобто само собою напрошується висновок – щоб досягти значних успіхів у сфері відеоконтенту, треба підходити до цього виключно з професійного боку – відео повинне зніматись і просуватись професіоналами своєї справи.\nДеякі відео не мають можливості бути вставленими в сторонні сайти (“embedding is disabled”), проте, як бачимо, це не завадило їм потрапити у десятку найпопулярніших, не використовуючи додаткових можливостей вірусного розповсюдження. Тому ви зможете побачити це відео, перейшовши за відповідними посиланнями.\n116 788 758 переглядів\nКліп на популярну пісню канадської виконавиці Авріл Лавін. Контент, створений професіоналами.\n115 361 843 переглядів\nА ось це відео успішно спростовує тезу щодо професіоналів: воно записане на одному з концертів і просто має гумористичний, сповнений артистизму характер. Щоправда, еволюцію танців показує нам професійний гуморист з американського Огайо. Це і дозволило йому впритул наблизитися до першого місця з найбільшою кількістю переглядів в історії.\n3. Lezperado: Revenge fantasies\n91 548 294 переглядів\nЧисленні коментатори, які переглянули цей матеріал, задають собі одне питання – як це відео потрапило до трійки найкращих? Бо, якщо чесно, нічого аж такого суперцікавого у лесбіянських фантазіях я не знайшов.\n89 656 716 переглядів\nВідео на пісню популярного американського виконавця Кріса Брауна. До слова сказати, в травні цього року йому лише виповниться 20 років!\n85 390 999 переглядів\nАматорське відео, на якому показані два маленькі хлопчики. Один кусає іншого за палець. Ось такий нехитрий сюжет з милими персонажами “розтопив” публіку.\n84 218 133 переглядів\nСпівачка Rihanna всього за кілька років пройшла шлях до самої вершини слави, будучи в той же час досить молодою. Її пісня Don’t Stop The Music стала одним із найуспшніших хітів минулого року. Відео від UniversalMusic, котре і отримало більше 80 млн. переглядів, у нашій країні недоступне. Тому приводимо відео від іншого користувача.\n7. Jeff Dunham – Achmed the dead\n84 095 607 переглядів\nКомедійний виступ з лялькою – Ахмед, мертвий терорист, не залишить вас без посмішки.\n83 685 508 переглядів\nЩе одна перспективна та популярна британська співачка, ліричний хіт якої покорив серця багатьох шанувальників у всьому світі.\n77 716 116 переглядів\nТретя soul-діва у нашому переліку найкращого відео Youtube. No One у виконанні Alicia Keys.\n77 422 053 переглядів\nЩе одне аматорське відео за участю немовлят На цей раз його треба глянути, щоб зрозуміти, чому воно забралось в десятку краших відео. Досить послухати, як сміється ця дитина\nОпубліковано у розділах: Інтернет та помічено мітками: youtube, топ10 автором admin. Постійне посилання для закладок.


Відпочинок з пластиковою карткою | AllTravels.com.ua\n« За вершину Памиры придется платить\nРесторани Мішлен в Парижі: три зірки »\nВалізи зібрані, квитки і гроші в кишені, думки про одне: скоріше б в літак (поїзд, автобус) — і гори все справи вогнем! Про погане якось не думається. А варто було б, навіть коли ці гроші — пластикові.\nЯкщо зі способом зберігання грошей а-ля «панчіх» може відбутися лише одна біда, то «пластиковий» варіант збереження коштів і оплати покупок може підкинути чимало неприємних сюрпризів. Убезпечити себе від зайвих витрат або ризику залишитися взагалі без гроша в кишені можна ще в Україні, але для цього треба витратити деякий час і кошти.\nРада №1. Вирушати за кордон краще з карткою, на якій лежать гроші в валюті тієї країни, в яку ви прямуєте. Розраховуючись або знімаючи по карті кошти за кордоном, ви в більшості випадків заплатите більше, ніж в Україні. Навіть використання карти за її прямим призначенням — для безготівкової оплати товарів і послуг, що в нашій країні для власника «пластику» абсолютно безкоштовно (крім кредитних карт в деяких банках), за кордоном тягне, як мінімум, комісію за конвертацію валюти (1-2 % від суми кожної покупки), яку бере ваш банк, що випустив карту.\nЯкщо на картковому рахунку лежить нацвалюта, уникнути комісійних за конвертацію не вдасться. Якщо ж валюта рахунку збігаються з валютою країни прибуття — економія очевидна. Правда, цією порадою можна скористатися тільки в США або країнах єврозони, відкривши рахунок, відповідно, в доларах або євро. В інших країнах (скажімо, в Польщі , Туреччини , Єгипті, Тунісі , Болгаріі , Хорватії , Японії , Таїланді , ОАЕ , Швеції , Данії або на Кіпрі ) конвертація неминуче станеться. Причому якщо на карті гривні, то подвійна: спочатку в долар або євро, а вже потім — в місцеву валюту.\nДля бажаючих заощаджувати на конвертації банкіри пропонують мультивалютні картки — вони прив’язані відразу до декількох рахунках в різних валютах, наприклад, в тих же доларах, євро або гривні. Відповідно, списання коштів буде здійснюватися автоматично з рахунку в тій валюті, в якій є потреба. Але це за умови, що на рахунку знаходиться достатня для оплати сума.\nСамі фінансисти нарікають на те, що з мультивалютних «пластиком» у клієнтів нерідко виникають проблеми — люди банально забувають вчасно поповнювати рахунок, вірніше, рахунки. У підсумку, якщо покупка хоча б на цент перевищує суму в потрібній валюті, списання відбувається вже з іншого рахунку, в іншій валюті, з усіма супутніми конвертаційними витратами. Крім того, по кожному з рахунків доведеться забезпечувати незнижувальні залишки (заставу на випадок, якщо клієнт піде «в мінус»).\nЗа кредитними картками банк емітент може встановити ще і додаткову комісію за проведення операції безготівкового розрахунку. Крім комісійних своєму банку, в зарубіжних підприємствах торгівлі та сфери обслуговування рідко, але можна «потрапити» на місцеві комісії.\nУ Данії до закордонних карток відносяться досить жорстко. У деяких магазинах за оплату карткою, випущеною не місцевим банком, тут стягують 2-4% від суми покупки. Вгадати, де візьмуть, а де ні, — неможливо. У різних країнах по-різному встановлюють тарифікацію за оплату покупок в POS-терміналах. З моєї особистої практики: не було ніяких комісій при оплаті покупок в Італії , Ізраїлі , Єгипті . Наші туристи стикалися з подібними комісіями при безготівковому розрахунку за покупки в магазинчиках Туреччини і Греції.\nЗняття готівки за кордоном обходиться ще дорожче. Ваш банк, крім плати за конвертацію, візьме комісію за переведення в готівку в банкоматі (1-1,5% + $ 3 по дебетової картки, 3% + $ 3 по кредитній). Не виключені і додаткові комісійні місцевих банківських установ (в середньому 2%), безпосередньо видають гроші. Такі комісії були відзначені, наприклад, в банкоматах деяких датських і ізраїльських банків.\nПеред відпусткою поцікавтеся у банку, який видав картку, розміром щоденного ліміту на кількість транзакцій, безготівкову оплату послуг і зняття грошей. За правилом банків, за день ви не зможете витратити більше $ 1-10 тис., В залежності від класу карти (з них максимум $ 400-500 можна перевести в готівку в банкоматі) і не зробите більше п’яти транзакцій по «пластику» Visa Electon / MasterCard Electronics і 20 — по золотих і платинових карт. Це правило, як запевняють банкіри, встановлено для своєрідного захисту від шахраїв: мовляв, потрап їм ваша карта, вони не зможуть витратити більше встановленого ліміту.\nЯкщо клієнту необхідно виконати більше операцій або оплатити більшу суму, достатньо зателефонувати в call-центр свого банку і зняти або відкоригувати ліміти на певний термін. Деякі банки можуть практикувати самостійну зміну клієнтом лімітів через послугу інтернет-банкінг. Цікавитися лімітами варто заздалегідь, щоб дзвінок в Україну з-за кордону не влетів в копієчку, і, нарешті, щоб просто попередити банк про те, що ви збираєтеся користуватися картою за кордоном. Іноді банки просто блокують використання карти за кордоном (частіше в ризикованих країнах), знову-таки в цілях перестраховки від шахраїв.\nУ кожному банку існує інтелектуальна система моніторингу карткових операцій. Такі системи вибудовують прогнозована поведінка клієнта, і якщо відбувається різка зміна, повідомляють про це оператору. Наприклад: клієнт використовує карту тільки для зняття готівки в Україні три-чотири рази на місяць. І раптом картка використовується в ювелірному салоні за кордоном. У такому випадку система може попередити про підозру або самостійно заблокувати карту до з’ясування обставин .\nБанкомат або торгова точка в операції з карткою можуть відмовити і з інших причин. Одна з вельми неприємних — у фінустанови, обслуговуючого карту, немає інформації про банк, що випустило її.\nЦе технічна проблема. Якщо база даних (бін-таблиця з інформацією про картах, випущених різними банками по всьому світу) процесингового центру, що обслуговує банкомат або POS-термінал, давно не оновлювалася, може скластися неприємна ситуація: ваш банк працює досить довго і випускає карти досить давно, але , поїхавши за кордон з його карткою, ви отримуєте відмову. В цьому випадку потрібно спробувати різні банкомати або магазини. Якщо вони обслуговуються різними процесінговими центрами, то в одних місцях можуть бути більш старі бази даних, в інших — оновлені. Логічно додати, що ризик отримати відмову по карті, випущеної молодим банком або ледь запустив карткові проекти, з цієї причини вище.\nТрапляється, що відмовляють в обслуговуванні карт на іншій підставі — через їх низького класу (Visa Electron або MasterCard Electronic). Частіше не приймають нізкоклассовие карти готелю і пункти прокату авто, рідше — магазини. Нічого, крім як розплатитися готівкою або дістати більш престижний «пластик» (якщо він є), в цьому випадку зробити не вдасться. Підозрілої закордонному персоналу може здатися неіменна карта — на такі за кордоном зовсім не варто покладатися, адже торговці теж побоюються підробок. З цієї причини, до речі, навіть власникам іменного «пластика» може знадобитися підтвердження особи: продавець в будь-який момент має право вимагати паспорт або права, якщо ви здалися йому підозрілим або просто розраховуєтесь на велику суму. Іноді без документів товари по «пластику» взагалі не продають, про що свідчать оголошення в магазинах. На цей випадок дуже бажано, щоб написання ваших особистих даних в закордонному паспорті і на картці було однаковим.\nДля подорожей в країни, де процвітає карткове шахрайство, краще відкрити картку спеціально «під поїздку». Список таких країн визначають платіжні системи. До речі, є в ньому і Україна, і Росія, і Польща. Вітчизняні банки до числа високоризикових відносять, перш за все, Малайзію, Таїланд, Сінгапур, Тайвань. Побоюються за безпеку карт і в Єгипті і Туреччині. Ніхто не застрахований як від банального злодійства картки і оплати по ній покупки, так і від зчитування інформації з магнітної смуги для підробки карти (як більш надійного захисту вже популяризують чіпові карти). За статистикою, 90% випадків шахрайства відбувається в банкоматах, де встановлюють зчитувальні пристрої в картрідер, накладки на клавіатурі і відеокамери над нею. Природно, фахівці радять уникати сумнівних торгових точок і підозрілих банкоматів з нехарактерними зовнішніми пристроями, і бажано не брати з собою в поїздки «пластик», на якому лежать великі суми, відкривши картку спеціально для цієї події.\nУ числі нехитрих способів крадіжки коштів з картки — подвійне списання грошей, популярне в дрібних магазинчиках і закладах громадського харчування. Списати довше, ніж передбачалося (не завжди навмисно) можуть також в готелях і пунктах прокату авто. Як правило, тут діє система попереднього резервування певної суми на картці в якості гарантії остаточної оплати. Після фактичного розрахунку вона повинна бути розблокована. Але крім того, що через некоректні дії персоналу моментальна розблокування після остаточного розрахунку відбувається далеко не завжди і власнику «пластика» доводиться чекати автоматичного розблокування (10-45 днів), трапляються і великі неприємності — зарезервовану суму можуть списати.\nЯкщо була порушена система прийняття картки до оплати, що призвело до неадекватних списань з рахунку клієнта, повернути гроші більш ніж реально. У таких ситуаціях діють правила, що встановлюються платіжною системою, однакові для всіх учасників. Клієнт пише заяву в банк, той робить запит в платіжну систему, отримує копії документів, що підтверджують цю операцію, і розглядає її. Якщо порушення підтверджується, банк виставляє вимогу про повернення грошей (charge back) на суму зайвого списання. Єдиний мінус в цій ситуації — втрата часу на розгляд (близько тижня). У разі підробки картки, коли довести щось важко, кожен банк приймає рішення індивідуально — віднести ці втрати на свій рахунок або на рахунок клієнта .\nЩоб убезпечити себе під час перебування за кордоном, краще мати кілька карт різних платіжних систем, приєднаних до одного рахунку, на випадок, якщо по карті одній з систем здійснити транзакцію не вдасться. Доцільно мати мультивалютну картку, що дозволяє економити на витратах, пов’язаних з конвертацією валют. Необхідно звернути увагу на наявність карт кредитного класу (VISA Classic, MasterCard Standart і вище — Gold, Platinum), які дозволяють бронювати заздалегідь послуги проживання і трансферу, таким чином, економлячи комісію за переведення в готівку коштів. Оскільки в разі дебетних карт VISA Electron і Cirrus Maestro доведеться знімати готівку. В цілому за допомогою карт середнього рівня і вище в Європі і США можна здійснити оплату практично скрізь. Елементарне правило — не віддавати карту в чужі руки. Якщо з картою за кордоном щось трапилося, завжди можна зв’язатися з контакт-центром в Україні; правда, коштує такий дзвінок недешево.\nНайчастіше за кордоном люди стикаються з проблемою втрати карти. Іноді клієнт виявляє, що термін її дії закінчився. Рідше відбувається розмагнічування «пластика». У цих випадках існує можливість заміни картки або екстреної видачі готівки за кордоном (крім карт класу Electron / Electronic).\nДля цього на місці потрібно знайти офіс платіжної системи, через яку можна отримати тимчасову карту (без можливості зняття готівки) або живі гроші. Однак коштує ця послуга недешево: тимчасова карта — близько $ 200, видача готівки — в півтора рази дешевше. Якщо час не піджимає, можна замовити перевипуск карти (будь-якого класу) в своєму банку, і протягом декількох днів вона буде доставлена кур’єрською поштою або засобами DHL. Ця послуга обійдеться значно дешевше, однак зажадає більше часу. Може трапитися, що карту вилучив банкомат (три рази введено неправильний пін-код або стався технічний збій). В цьому випадку доведеться чекати інкасації банкомату, а якщо такої можливості немає, — випускати нову карту вже в Україні.\nбанкомат деньги Обмен денег\nКомментарий на “Відпочинок з пластиковою карткою”


Набій .480 Ругер (Cartridge .480 Ruger) - револьверний\nНабій .480 Ругер (Cartridge .480 Ruger) — потужний американський револьверний набій центрального запалювання, за класифікацією C.I.P. 12,1×33,3 mm R, створений 2003 року фірмою “Ruger & Co.” у співпраці з “Hornady”.\n(12,1×33,3 mm R) 41,9 33,3 12,1 325 410\nРевольверний набій .480 Ругер (Cartridge .480 Ruger) за класифікацією C.I.P. 12,1×33,3 mm R, розроблений на базі набою .475 Linebaugh, що існував з 1988 року.\nГільза револьверного набою .480 Ругер (.480 Ruger) виконана з латуні і має пляшкову форму з виступаючим рантом і невеликою проточкою по ранту.\nКуля набою .480 Ругер (.480 Ruger) має напівоболонкову конструкцію оживальної форми зі свинцевою тупою вершиною.\n– Куля масою 325 гран має дульну швидкість 410 м/с і дульну енергію 1 783 Дж. Більш масивна куля 400 гран має набагато кращу ефективність. Дульна швидкість такої кулі становить близько 502 м/с, а дульна енергія – 2 000 Дж.\nНабій .475 Лайнбо (Cartridge .475 Linebaugh)


Українець створив унікального робота для очищення річок від сміття | Экономические Известия\n17-річний хлопець з Кропивницького Руслан Коптєв розробив робота “Riveroni”, який збиратиме сміття на поверхні річок. Вже відбувся перший успішний пробний запуск робота в р. Інгул, інформує eizvestia.com/uk/news-ukr.\nРуслан Коптєв розробкою роботів займається вже два роки. Спочатку хлопець робив усе самостійно, вивчаючи відеоуроки в інтернеті, а потім записався в школу програмування.\n“Першим моїм роботом був” Hexapod “, який рухається як павук. Його перевага в тому, що він може пройти, де завгодно. Однак є й мінуси, оскільки він споживає багато електроенергії. Згодом розробив ще кілька роботів, я їх не вважаю”, – зізнається хлопець.\nСтворити робота, який би збирав річкове сміття, хлопцеві запропонував наставник школи програмування Роман Шмельов.\nЧитайте: Це цікаво: людиноподібний робот дав інтерв`ю у ранковому шоу (ВІДЕО)\nФактично робот був створений з підручних матеріалів. Він оснащений сонячною батареєю, GPS і камерою з датчиком.\n“Попереду робота знаходиться камера з датчиком, ми його не зробили повністю автономним, тому їм буде керувати оператор. До речі, роботу робота транслюватимуть в режимі онлайн, їм можна буде управляти на відстані близько п’яти кілометрів”, – зазначив хлопець.\nЗараз Руслан удосконалює розробку. Повноцінно запустити “Riveroni” планує вже цієї осені.\nВ даний момент Ви читаєте новину "Українець створив унікального робота для очищення річок від сміття". Вас також, можливо, зацікавлять інші останні новини України та світу на eizvestia.com


• Закарпаття: Наш краянин Борис Гришкевич у списку лауреатів міжнародного конкурсу "Життя за один день" • ЗакарпатПост •\nЗакарпаття: Наш краянин Борис Гришкевич у списку лауреатів міжнародного конкурсу “Життя за один день”\n10.01.2011 10.01.2011 post 350 Views Youtube, Борис Гришкевич, відео, Життя за один день, конкурс, МакДональд\nБорис Гришкевич представив на конкурс фільм Іванки. Один день у Карпатах – про життя пастухів, що живуть у горах.\nІванки Бориса Гришкевича і відео інших лауреатів змонтують у повнометражний фільм, який буде презентований 27 січня 2011-го року на кінофестивалі Санденс у США. На прем’єру фільму в США запрошені всі лауреати проекту. 28 січня фільм буде викладено у вільному доступі на каналі youtube.com / lifeinaday.\nЯк повідомлялося раніше, “Життя за один день” стане першим глобальним повнометражним документальним фільмом, знятим користувачами протягом одного дня – 24 липня 2010 року.\n← Закарпаття: В Ужгороді відкриють ковзанку зі справжнім льодом, який витримує 15 градусів тепла!\nСтворена перша вакцина від наркозалежності →\nЗакарпаття: Прикордонники знайшли в українця розібраний арбалет\n11.08.2010 post Коментарі Вимкнено до Закарпаття: Прикордонники знайшли в українця розібраний арбалет


Шатуни Shimano Deore FC-M612 інтегрована вісь 175мм 40x30x22 +компоненти каретки BSA чорний - Велоцентр\nШатуни Shimano Deore FC-M612 інтегрована вісь 175мм 40x30x22 +компоненти каретки BSA чорний\n2116 грн. 2352 грн.\nШатуни FC-M612, з інтегрованою віссю, 175мм, 40x30x22, + Компоненти каретки BSA, чорний колір.\nСумісність: Трансмісії 3x10 швидкостей\nЗірки шатунів: 40х30x22\nМатеріал зірок: Алюміній (40T), сталь/композит (30T), сталь (22T)\nМатеріал шатунів: Кований алюміній\nДовжина шатуна: 175 мм\nЛінія ланцюга (Chainline): 50 мм\nСтандарт кріплення: Інтегрована вісь Hollowtech II\nКріплення зірок: 4 болти\nBCD: 96/64 мм\nКолір шатунів: Чорний\nВага: 849 грамів (без каретки)\nРекомендована каретка: SM-BB52 (BSA) / BB-MT500-PA (Press-Fit);\nБлизькі передаточні відношення між зірочками означає менші стрибки між зірками, що забезпечує більш гладке перемикання, менше розтягнення ланцюга, більшу ефективність руху ланцюга та менший шанс його спадання;\nНова компактна потрійна система Dyna-Sys 40-30-22 оптимізована для великих коліс 27.5/ 29 дюймів;\nКонструкція з інтегрованою віссю Hollowtech II – найкраще поєднання жорсткості, міцності та малої ваги;\nРоз'ємна система дозволяє замінювати зірки;\nНайкраща обробка анодованованої поверхні в своєму класі;\n2-компонентна конструкція для точної лінії ланцюга;\nЗірки Hyperdrive забезпечують якісне перемикання при високих навантаженнях;\nСумісна тільки з 10-швидкісним ланцюгом Super Narrow HG-X;\nКомпоненти каретки SM-BB52 в комплекті.\nСхема збирання шатунів:\nКількість зірок 3x10\nКількість зубців 40-30-22\nКріплення Hollowtech II


Тим часом Франція ставала все більш розвинутою державою.\nВнаслідок завоювань наприкінці 5 століття до її складу ввійшли вся Західна і частина Центральної Європи.\nУ 8 столітті Карлом І (Великим), королем франків, який був на той час більше відомий як Шарлемань, була заснована могутня Священна Римська імперія. Він же до цієї імперії приєднав і землі, де зараз знаходяться Нідерланди, Германія та Італія.\nКарл Великий був онуком відомого у свій час воїна Шарля Мартеля - засновника нової правлячої династії франкських королів.\nА до того ж, Карл був сином короля Піпіна - першого з королів франків, якого у 754 році визнав сам папа римський - голова християнської церкви.\nУ 768 році Піпін помер, залишивши королівство двом синам - Карломану і Шарлеманю (Карлу). Коли помер і Карломан, влада повністю перейшла до Карла І.\nЦе була людина високого зросту, впевнена у собі і у своєму призначенні. Як християнин, він силою звертав у християнство населення завойованих народів, проводячи масові обряди хрещення. Так було, наприклад, у Германії та Венгрії.\nУ 800 році, коли Папа Римський короновав його імператором Риму, Карл І одержав визнання, як наймогутніший монарх світу.\nВін обладав феноменальною пам’яттю, говорив кількома мовами і взагалі був був однією з найосвічених людей того часу.\nКарл І вмів читати латинською та грецькою мовами, але водночас не вмів писати, внаслідок чого у документах за нього підписувався писар (сам же Карл І лише проводив риску посеред букви “А” у своєму імені “Karl”).\nПісля його смерті у 814 році через деякий час відбувся розподіл імперії між його онуками - Лотарем, Карлом Лисим та Людовиком Німецьким. Саме з цих країн пізніше виникли три сучасні країни Європи - Італія, Франція та Германія.\n(Але Священна Римська імперія, яку він заснував, існувала у тій чи іншій формі, ще до 1806 року)\nВзагалі ж, постать Карла І чи не найцікавіша з постатей усіх монархів, що з’являлися у історії середньовіччя. Недарма ж у багатьох країнах світу його і досі вважають ідеальним правителем.\nА до того ж, існує легенда, згідно з якою…\nВтім, обійдемося без легенд. Тим більше, що ще одна чекає нас у наступній розповіді.\nІніціатором хрестових походів, як стверджує легенда, була якась проста людина Петро Пустельник, що під час свого паломництва у Єрусалім задрімав і уві сні побачив Ісуса.\n“Петре, - сказав йому у тому сні Ісус - дорогий мій синочку, встань, піди до свого патріарха і розповіси йому про гоніння на християн, які тут відбуваються. Поклич, будь ласка, всіх віруючих звільнити Єрусалім від невірних”.\nІ прийшов Петро до самого патріарха, тодішнього римського папи Урбана ІІ і розповів йому про все те побачене. А той у свою чергу все вірно зрозумів (бо це ж йому сам Христос інформацію посилає!), скликав так званий Клермонтський собор (з’їзд), де й було прийнято рішення про початок хрестових походів.\nА коли закінчилася робота того собору, вийшов папа до народу та й звернувся до нього з такими словами:\n- Любі мої сини! Всі - на звільнення Палестини від невірних! Вперед! І не забувайте: бог моїми вустами дарує вам перемогу!\nОсь саме з цих слів вони й почалися, оті славні хрестові походи за звільнення Єрусаліма від сельджуків (мусульман-турків), які незадовго до цього часу захопили це священне для всіх християн місто.\nУ 1096 році відбувся перший хрестовий похід, або Війна Хреста, що привів до перемоги хрестоносців, які захопили Єрусалім і заснували нові християнські держави.\nПотім було ще сім хрестових походів, але жоден з них вже не мав такого успіху.\nА керували цими походами досить такі значні "фігури" тогочасного західного світу.\nТак, наприклад, третій похід 1189 року очолили Фридрих І Барбароса (імператор Священної Римської імперії), Пилип ІІ Август (король Франції) та Ричард Левине Серце (король Англії, про якого ми вам ще трохи пізніше розповімо).\nСьомий та восьмий хрестові походи (1249 та 1270 рр.) очолював король Франції Людовик ІХ (у восьмому поході сам Людовик та багато хто з його воїнів померли в Тунісі від чуми).\nДо речі, учасники четвертого хрестового походу, замість того, щоб піти визволяти Єрусалім, знищили мимохідь Візантійську імперію (нагадаємо, християнську державу). Чи випадково це було чи ні, ми не знаємо, але відомо, що насильство, якого зазнали греки - мешканці Візантії, ще більше посилило їх ненависть до західних народів. І відновити минулу релігійну єдність християнської церкви, яка на той час розкололася на західну (католицьку) і східну (православну), стало тепер ще складніше, аніж раніше.\nУ 1259 році майже не відбувся ще один похід - проти русичів (в усякому разі, до нього призивав тодішній римський папа Олександр ІУ).\nБули серед них і дитячі хрестові походи. Так, наприклад, у 1212 році у похід проти невірних відправилися тридцять тисяч французських дітей на чолі з дванадцятирічним хлопчиною, пастушком на ім’я Ет’єн, який стверджував, що посланий для виконання цієї місії самим богом.\n“Перемогу, - казав він - можуть одержати тільки безпорочні діти. Без зброї ми визволимо Єрусалім. Розійдеться перед нами Середиземне море, і ми перейдемо ним як сухим дном.”\nЖалюгідно закінчився той похід: у Марселі, куди діти невдовзі дісталися, море, звичайно, перед ними не розійшлося, зате знайшлися “добрі люди”, що згодилися безо всякої платні, “заради успіху справи господньої”, перевезти їх на той бік, після чого завезли дітей у Єгипет, де й продали їх у рабство.\nОдночасно у такий самий похід відправилися і десять тисяч дітей з німецького міста Кельн, які навіть не зуміли дістатися до моря. Більшість з них загинуло ще по дорозі.\nБільше 200 років війська християн і мусульман боролися за право володіти Святою Землею - теріторією навкруги Єрусаліма.\nГоловною ж причиною тих походів, стверджують деякі літописні джерела, був договір візантійського імператора Олексія Комніна з папою Урбаном ІІ про те, що імператор дозволить Урбану ІІ керувати всіма церквами Візантії у випадку, якщо той організує похід проти невірних, що папа Урбан ІІ з успіхом і зробив.\nРичард Левине Серце\nА зараз декілька слів про англійського короля Ричарда Левине Серце, досить відому у історії особу, яка залишилася в пам'яті нащадків безстрашним та хоробрим воїном і шукачем пригод - дійсним героєм лицарського роману.\nНародився Ричард 8 вересня 1157 року у сім'ї "простого" короля Англіїї Генріха ІІ - він був третім сином короля та його супруги Алієнори Аквитанської.\nРичард одержав чудову освіту, був поетом і тонким цінителем поезії, знав багато мов (хоча й зовсім не знав англійської).\nУ 1169 році, після розподілу батьком своїх володінь між дітьми, Ричард одержав герцогство Аквитанію.\nАле цього йому було замало.\nТим часом королем Франції став Пилип II Август, якому дуже хотілося відібрати у Англії деякі з її колоній. З цією метою він почав усіляко настроювати Ричарда, з яким начебто був у дружнїх стосунках, піти проти батька.\nІ у 1188 році Пилип та Ричард, об'єднавшись, оголосили війну Генріху.\nЗакінчилася та війна поразкою старого короля та його смерттю. Ричард повернувся у Англію.\nСпочатку, згідно з правом першості (тобто передачі королівської влади від батька до старшого сина, потім до наступного і так далі), англійський престол займали старші брати Ричарда.\nАле після їх смерті, 5 вересня 1189, англійський престол зайняв і він, Ричард Левине Серце (втім, так назвуть його пізніше).\nСаме у цей час Ричард разом з Пилипом збиралися взяти участь у Третьому хрестовому поході. Але для участі у поході, звичайно, потрібні були гроші, і немалі.\nТому за дуже короткий термін, спустошивши англійську казну і обклавши країну величезними поборами, Ричард здобув нарешті потрібну суму грошей і у червні 1190 року відплив у Святу Землю, залишивши замість себе на чолі Англії принца Джона (ще одного свого брата - майбутнього Іоанна Безземельного).\nПограбувавши дорогою сицилійське місто Мессіну та завоювавши остров Кіпр, 8 червня 1191року Ричард прибув у Палестину.\nНа цей час хрестоносці тримали у облозі укріплене місто-порт Акру (зараз там знаходиться місто Акко в Ізраїлі).\nМіж хрестоносцями та мусульманами вже була досягнута домовленість про почесну здачу міста, але Ричард зірвав переговори і 11 липня взяв Акру штурмом.\nВідразу ж після цього в стані хрестоносців почалися розбрати. Ричард посварився з Пилипом і грубо образив герцога Леопольда Австрийського.\nПилип ІІ відплив на батьківщину, де в союзі з принцем Джоном (якого Ричард заплишив замість себе) почав методично відбирати у Англії її колонії (починаючи з Нормандії).\nТим часом Ричард, не отримавши обіцяного викупу від захисників гарнізону Акри, наказав стратити 2 тисячі мусульман, за що одержав своє прізвисько "Левине серце".\nПісля невдалого походу на Єрусалим Ричард відбув додому, але на зворотному шляху потрапив у полон до свого ворога Леопольда Австрійського.\nЗ цього полону його викупив німецький імператор Генріх УІ, який, щоправда, також ув'язнив Ричарда, поки той не заплатив йому 150 тисяч марок золотом.\nУ березні 1194 року Ричард нарешті повернувся у Англію.\nПерш за все він, звичайно, скинув з трона принца Джона, з яким, втім, дуже скоро помирився.\nУ травні цього ж року Ричард оголосив війну Пилипу ІІ, внаслідок чого у січні 1199 року Франція уклала несприятливий для неї договір.\nПісля цього Ричард пішов війною на свого непокірного васала, віконта Адемара Лиможського, під час облоги замку Пустую був поранений у руку стрілою і того ж, 1199 року помер від хвороби, що зветься гангрена.\nОскільки Ричард був бездітний, наступним королем Англії став наступний брат Ричарда - Джон, у правління якого багато з земель Англії відійшли до Франції.\nОсь таким він був - Ричард Левине Серце, легендарна особа, яка залишилася у пам'яті безстрашним воїном.\nДодамо, людина, яка піклувався про особисту славу більше, ніж про благополуччя своїх володінь.\nВтім, тут вже, як кажуть, бог йому суддя.\nА ось чи хотілося б вам поблукати середньовічним містом? Зараз ми надамо вам таку можливість.\nАле обережніше: дивіться відразу ж під ноги, адже більшість мешканців міста кидало тоді сміття і виливало помиї просто на вулицю.\nСамі ж вулиці були немощені (перші мостові у Західній Європі з’явилися лише у 14 столітті), тому у дощову погоду переміщуватися вулицями міста було нелегко - така була грязь.\nСвині випасалися просто на вулицях, а рано вранці пастухи під звуки ріжка гнали через міські ворота стада кіз та овець.\nЗі сточних ям, що проходили вздовж вулиць, йшов такий огидний запах, що треба було затикати носа.\nНу що, не расхотілося вам ще гуляти середньовіковим містом? Але потерпіть - ми сюди ненадовго.\nНаселення у містах було небагато. Наприклад, у Лондоні, столиці Англії, було тоді лише 40 тисяч чоловік. Але у великих центрах ремесел та торгівлі, таких як Париж, Мілан та інші, населення досягало 100 тисяч чоловік.\nНа центральних площах міст середньовіччя, втім, як і у містах більш пізніших часів, розташовувалися “головні будинки” країни: у Франції - мерія, у Германії - церква і ратуша, у Італії - сеньойорія.\nТут, на центральній площі, відбувалися і зібрання мешканців міста. Колодязі з водою також найчастіше розміщувалися саме тут.\nВерхні поверхи будинків нависали над нижчими, а дахи майже торкалися один одного. Номерів будинки не мали, замість них висіли умовні знаки - “чобіт”, “орел”, “кіт”. У місті завжди щось будувалося, тому завжди була й робота на будівництві соборів, церков, замків або стін.\nСередньовічні міста ще були містами-крепостями. Оточені могутніми стінами і високими баштами, вони завжди були готові відстояти свою незалежність.\nУ мирний час ворота відчиняли, тяжкий під’йомний мост опускали. Але якщо наближався ворог, вартові на баштах подавали сигнал, лунав сполох, під’йомний мост втягувався усередину, ворота блискавично запиралися та завалювалися каменями, грати опускалася, і ворог опинявся біля широкого та глибокого заповненого водою рва, що оточував місто.\nВлада у містах належала міській верхушці: багатим купцям і ростовщикам, володарям будинків і міської землі.\nМіста були центрами розвитку промисловості, торгівлі і культури, основне населення яких складали торгівці та ремісники, які для забезпечення майстерень сировиною та організації збуту товарів об’єднувалися у так звані гільдії.\nКрім того, ремісники однієї професії також створювали свої союзи, що мали назву цехи. Кожен з цих цехів займався виробництвом одного виробу - так, наприклад, були цехи бочарів, каретників, пивоварів.\nДеякі міста були відомі своїми ярмарками, на які люди середньовіччя привозили свою продукцію, щось продавали, щось покупали.\nВдень міста були шумними та багатолюдними, але ввечері поступово поринали у темряву і тишу.\nОскільки середньовічні будинки були дерев’яними, вони могли спалахнути у будь-яку мить. Тому кожного вечора лунав “вечірній дзвін”, що нагадував мешканцям міста про необхідність загасити вогнища на кухнях.\nМіста торгували між собою. Для захисту від пиратів, яких тоді вистачало, 90 країнами Європи був створений свій так званий Ганзейський Союз.\nДо речі, саме у той час з’явилися і перші чеки - грошові документи, що замінюють гроші. І знаєте, хто їх першими придумав?\nІталійські купці. Сталося це тому, що гроші, якими тоді розплачувалися, були з металу. Причому, якщо європейці використовували срібляні монети, то араби віддавали перевагу монетам з золота.\nОсь і додумалися італійські купці використовувати письмові обмінні чеки, щоб не тягати за собою тяжкі мішки з металевими монетами.\nДо речі, а чи задумувалися ви над тим, як і чому з'явилися перші гроші? Ні?\nТоді почитайте ще ось цю історію.\nСпочатку грошей у людей не було - просто їм вони тоді ще були не потрібні.\nРіч у тому, що жили у ті далекі часи люди разом, спільною працею добуваючи собі одежу та їжу. Цей період у житті людей саме тому так і називається - первинно-суспільний лад, тому що жили вони тоді ще великою общиною, тобто великою сім'єю (вітім, про це ми вам трохи вже розповідали, пам'ятаєте?).\nОт. А у сім'ї як? Хіба можна собі уявити, щоб мати, наприклад, за гроші варила для своєї сім'ї обіди, а батько за гроші допомагав дітям вчитися?\nЗвичайно ж, ні. Адже у сім'ї, як кажуть економісти (люди, що займаються економікою), зовсім інші розрахунки.\nОсь так і у давніх людей спочатку було.\nЦе вже пізніше виникла потреба в обміні. Або у бартері, як ще інколи зараз кажуть. Що таке бартер, думаємо, всім вам добре відомо.\nПриклад можна навести такий. Батько або мати просить сина винести відро, а той у відповідь їм на це так відповідає:\n- Поки жуйку не дасте, нічого робити не буду.\nВтім, вибачте, це ще, звичайно, не бартер, а просто нахабне вимагання.\nБартер же (обмін), як кажуть, відбудеться, тільки якщо батьки погодяться з цією вимогою і дадуть за винесене помийне відро сину жуйку. Це й буде бартер.\nА з'являтися у давніх людей потреба у бартері почала ось чому. Люди зрозуміли, що зовсім не обов'язково, щоб всі робили одну і ту ж справу. Краще, якщо кожен буде займатися тим, що йому найкраще вдається. Тоді й результати будуть значно вищими.\nТак виник розподіл праці. Тобто кожна людина почала займатися своєю справою, або своїм бізнесом, як кажуть американці. Хтось почав вирощувати хліб, хтось промишляти мисливством, одні люди почали варити для всіх обіди, інші - шити одежу.\nА розплачуватися люди почали виробами своєї праці. Або ж тим, що в них взагалі було.\nАле ж це так було незручно! Ось, наприклад, уявіть собі.\nУ одній людині - назвемо його, наприклад, Петром Серійовичем, - виникла настійна потреба відправитися у далеке плавання униз річкою. Але човна в нього не було. Тому він звернувся до перевізника, який погодився в обмін на корову допомогти йому у цьому.\nАле корови у Петра Сергійовича також не було, тому він звернувся до багатого сусіди, домовившись з ним про те, що той віддасть Петру Сергійовичу свою корову за чудове намисто - подарунок для жінки.\nПетро Сергійович не робив ніколи в житті ніяких намистів (та й руки в нього, як кажуть, росли зовсім не з того боку), тому він звернувся до свого племінника, який був, на відміну від Петра Сергійовича, на всі руки майстер. Той пообіцяв виконати цей заказ за дуже невеличкий термін і за невеличку платню - вівцю (все ж таки близький родич).\nЩоб добути цю вівцю, Петро Сергійович звернувся ще до одного свого родича - дядька (втім, як ми вже розповідали, раніше люди так і жили - одним родом, тобто всі були одне одному родичами)…\nТак ось, Петро Сергійович звернувся до дядька, з яким домовився, що той віддасть йому вівцю, якщо Петро Сергійович допоможе зібрати йому врожай.\nЦілих два тижні працював, як кажуть, у поті лиця свого Петро Сергійович на чужому полі. Нарешті, через два тижні, він одержав вівцю, виміняв її на намисто, яке у свою чергу виміняв на корову, яку віддав перевізчику і вже скоро плив у човні униз річкою, з захопленням розглядаючи навколишню красу.\nНу ось. А тепер уявіть собі, що було б, якби гроші тоді існували. Скільки б сил, здоров'я та часу міг би зекономити Петро Сергійович!\nОсь і надумали люди знайти щось таке, що могло б полегшити ці розрахунки - якусь річ-посередник.\nТак і з'явилися перші гроші.\nСпочатку, щоправда, за гроші правило зовсім не те, до чого ми з вами звикли: звірині шкури, хліб, вино, різноманітні прикраси. А інколи навіть раби, якими людством торгувало на протязі багатьох тисячоліть своєї історії.\nТак, "чорним золотом" називали, наприклад, негрів-рабів, яких у так звану епоху Великих відкриттів (починаючи з 15 століття) вивозили з Африки у щойно відкриту Америку (про цей період ми вам ще будемо розповідати).\nПотім за гроші стали правити різноманітні металеві вироби, причому, спершу це були просто речі домашнього вжитку або зброя.\nАле поступово деякі з них стали особливим товаром - грішми (так, наприклад, назва німецької монети "пфенінг" свідчить про те, що праматір'ю її була сковорода (німецькою - "пфане").\nЩе пізніше люди почали виготовляти спеціальні металеві монети, які, власно кажучи, і стали першими справжніми грішми. Де це вперше відбулося насправді, сказати важко, але деякі історики називають 748 рік до нашої ери і грецький острів Егін, стверджуючи, що саме там після завершення восьмих Олімпійських ігор були створені перші монети.\nДо речі, сама назва "монета" з'явилася завдяки римлянам, які серед своїх богів найголовнішими вважали Юпітера (бога землі і неба) та його дружину Юнону Монету (наставницю).\nВід цього "божественного подружжя", на думку стародавніх римлян, завжди й залежало благоденство людей. І щоб заслужити їх милість, треба було постійно їм догоджати і ні в якому разі не скупитися.\nСаме тому римляни в першу чергу жертвували цим двом богам.\nА особливо щедро - у 275 році до нашої ери після перемоги над епірським царем Пірром. Відібране в переможених золото, самоцвіти, прикраси, дорогі тканини. - все це несли в розташований на вершині капітолійського пагорба храм Юнони Монети. На її честь писали вірші, ліпили прекрасні статуї.\nА через деякий час римляни ухвалили закон про карбування грошей лише у храмі Юнони Монети.\nЗ цього часу і почали металеві гроші називати монетами.\nПерші монети були просто невеличкими злитками металу грубої, невизначеної форми. Цим тоді дуже користувалися шахраї, які відрізали від кожної монети кусочки золота або срібла (металу, з якого вони були зроблені) і сплавляли у новий свиток.\nЗменшення безформного куска було важко помітити оком.\nФорми грошей були різними - наприклад, у Мексиці це були злитки міді у вигляді літери "Т", у Північній Америці - свинцеві кульки.\nМонетами давніх русичів були "гривні" - довгі смужки срібла, які переносили, обмотавши навколо шиї. Кожна гривня мала свою ціну. Якщо ж товар коштував дешевше, гривню розрубувати на частини.\nЦю половинку називали так - "рубль" (від слова "рубати"). Мала вона ще й іншу назву - "тин".\nТин також можна було розрубати; таким чином, виникала ще дрібніша монета - "полтинник".\nУ 15 столітті на Русі почали друкувати свої власні гроші - деньгу, яка скоро замінила срібло. Але назви "гривня", "рубль", "полтинник" (українською перекладається як "півкарбованець") - залишилися.\nЗа Івана ІІІ на новгородських монетах з'явилося зображення вершника з копьем, і ці монети одержали таку назву - "копійки".\nАле досить про гроші. Повернемося до історії.\nВсе почалося з того, що усередині католицької (західної християнської) церкви була створена інквизиція (від латинського слова inguisitio - розшук), судово-поліцейська установа для боротьби з єресями.\nЄресями (від грецького слова hairesis - особливе віровчення) тоді називали різноманітні релігійні вчення, що виникли у Європі як протест проти католицької церкви, яка на той час стала дуже войовничою. Єретиками ж називали прихільників цих вчень. Католицька церква насаджувала сліпу віру, неосвіченість, забобони, прагнучи знищити будь-які наукові знання. Саме тому і виникали єресі. Так, наприклад, виник на півдні Франції рух альбігойців - учасників єретичного руху 12-13 століть, які виступили проти церкви та її догматів (церковних правил).\nЩоб знищити цей рух, римський папа Іннокентій ІІІ відправив у Південну Францію монахів, дозволивши їм робити все, що заманеться і поставивши лише одну умову - випалити єресь, як кажуть, залізом, вогнем і мечем.\nЩо монахи й зробили. Як вказувалося у одному з документів тієї епохи, “весь християнський світ був приголомшений страшним видовищем: люди, висячі на шибеницях, спалені на вогнищах, замордовані катуваннями тільки за те, що вони віддавали свої думки і молитви одному лише богу і відмовлялися вірити у пусті церемонії, що видумані людьми”.\nАле папа вважав, що монахи не виявили потрібного старання і відправив їм на допомогу ще трьох легатів (служителів церкви), до яких невдовзі приєднався і іспанський монах Домінік Гусман, засновник інквізиції.\nПовстання було придушено, а учасники єретичного руху жорстоко покарані. Деякі з міст Південної Франції були просто перетворені на попіл, а їх мешканці знищені. Так сталося, наприклад, з містом Без’єр, всі мешканці якого - шістдесят тисяч чоловік - були знищені монахами-домініканцями.\nТак розпочалося страшна “свята інквізиція”, що перетворила у криваві застінки деякі з країн Європи.\nКерувати інквізицією доручили монахам - домініканцям, членам ордену, що у 1215 році був створений Домініком, і які, на думку керівників церкви, мали право слідкувати за “чистотою віри”, одночасно “вигризаючи єресь”. Може, тому і назвали їх “псами господніми”?\nДо речі, засновника цього ордену Домініка Гусмана часто зображували поруч з собакою, що тримала у пащі горящий смолоскип.\nІнквізиція підкорялася самому римському папі - голові католицької церкви. Особи інквізиторів вважалися непорушними. Судовиробництво велося таємно, за допомогою катувань.\nНа теріторії всієї Європи запалали вогнища. Кількість жертв була незличенною - хапали всіх, кого тільки можна було запідозрити у єресі, а також тих, хто співчував єретикам. Люди засуджувалися до спалення на вогнищі, а їх майно конфісковувалося на користь церкви.\nЦе був час жорстоких гонінь на єретиків та євреїв, які звинувачувалися у найжахливіших злочинах - євреї, наприклад, зображалися прислужниками сатани. З лютістю церква розправлялася і з вченими, оцінюючи їх відкриття як диявольскі винаходи. Багато людей науки потрапили у катівні інквізіції і були знищені.\nА засоби перевірки “чистоти” тієї чи іншої людини були своєрідними. Так, наприклад, якщо жінку звинувачували у заняттях чаклунством або магією, тобто підозрювали, що вона - відьма, це перевірялося дуже просто. Жертву в’язали, на шию вішався тяжкий камінь, після чого її кидали у воду. Якщо вона тонула - це означало, що вона невинна, якщо ж спливала - це, на думку інквізиторів, було безумовним доказом того, що вона й справді відьма.\n“Для укріплювання віри” інквізитори примушували свої жертви відчути муки, “які поніс за них Ісус”. Ні, звичайно, вони зовсім не бажали зла своїй жертві. Просто, пройдя через них, жертва повинна була щиро розкаятися і відродитися духом.\nТак римляни спочатку розпинали розбійників, а потім першохристиян на хрестах. А ось зараз - тих, хто не вірив у Христа.\nСловом, час йшов - традиції залишилася.\nМайже сім віків існувала інквізиція, і лише у 19 столітті вона була повністю скасована.\nСаме виникнення інквізиції була тією останньою краплею, що остаточно розвела східну (православну) і західну (католицьку) християнські церкви, а пізніше привела до так званої Реформації, про яку мова зайде трохи далі.\nАле подивимося, що у цей час відбувалося у Азії. Для початку декілька слів про Кхмерську імперію Камбоджи, яка заправляла на всій теріторії Південно-Східної Азії з 9 по 15 століття.\nУ період своєї найвищої могутності (12 століття) кхмерські правителі володіли більшостю теріторій, що зараз займають В’єтнам, Камбоджа, Таїланд і Лаос.\nКхмери були чудовими воїнами. Використовуючи у бою дресированих слонів, вони наводили жах на ворогів.\nАле у 15 столітті й самі були переможені таїландцями.\nА зараз розповідь про Грузію, яка існувала вже з 6 століття до нашої ери (раніше тут, щоправда, було так зване Колхидське царство).\nЗ початку 6 століття нашої ери Грузія знаходилася під владою Ірану, Візантії та Арабського халіфату, які тут були аж до початку 12 століття, доки грузинський цар Давид ІУ не вигнав їх звідки і не створив незалежну державу.\nЧерез деякий час після його смерті країною стала правити цариця Тамара - вольова жінка та сильна особистість, чоловіком якої, до речі, був руський княжич Георгій, син київського князя Андрія Боголюбського, про якого мова зайде трохи далі.\nЦе був час розквіту грузинської культури. Тут творили поети, історики та вчені не тільки Грузії, а й інших країн світу, у тому числі мусульманських. З’явилися чудові історичні твори, піднялася накуа і культура. Саме у цей час тут, як кажуть, жив і працював видатний грузинський поет Шота Руставелі, відомий як автор поеми “Вітязь у тигровій шкурі”, присвяченої, до речі, цариці Тамарі.\nМіжнародне значення Грузії на той час було дуже великим, адже Тбілісі тоді було крупним культурним центром Переднього Сходу. І хто знає, у яку державу могла б вона вирасти, якби її розвиток (втім, як і розвиток багатьох інших країн) у 12-13 століттях не був порушений страшною монгольською навалою, що спустошила її.\nПісля монголів були турецькі та іранські завойовники. А у 1801 році Грузія ввійшла у склад Росії…\nЯкщо Ви побачили на цій сторінці помилку, виділіть її мишею і натисніть Ctrl+Enter. Дякую!


На Херсонщині поліція помістила в ізолятор підозрюваного в смертельній ДТП - Мій Херсон - Новини твого міста\nГоловна/Події/На Херсонщині поліція помістила в ізолятор підозрюваного в смертельній ДТП\nПізно ввечері 24 травня на території Новотроїцького району сталася дорожньо-транспортна пригода з потерпілими. В результаті наїзду нетверезого водія легкового автомобіля на велосипедиста останній від отриманих тілесних ушкоджень загинув. Слідчі обласного главку поліції затримали водія в порядку ст.208 Кримінального процесуального кодексу України до обрання йому судом міри запобіжного заходу. Наразі чоловік перебуває в ізоляторі тимчасового тримання. Про це повідомляє Відділ комунікації поліції області.\nПовідомлення про дорожньо-транспортну пригоду зі смертельним наслідком до служби «102» надійшло 24 травня близько десятої вечора. Диспетчер з’ясував, що автопригода сталася на одній із вулиць в с. Громівка Новотроїцького району. На місці ДТП поліцейські встановили, що 34-річний водій автомобіля «М-2141» не обрав безпечної швидкості руху, в результаті не впорався з керуванням та здійснив наїзд на 49-річного місцевого жителя, який котив по краю проїжджої частини велосипед, навантажений двома мішками з зерном.\nЯк розповів начальник відділу слідчого управління обласного главку поліції Дмитро Думанський, на жаль, від отриманих тілесних ушкоджень потерпілий помер до приїзду «швидкої допомоги». Під час спілкування з водієм автівки поліцейські візуально помітили у нього ознаки алкогольного сп’яніння. Наразі очікуються результати дослідження аналізів, які у водія взяли в лікарні. Також чоловік керував транспортним засобом, не маючи на це права. Адже водійського посвідчення він не отримував взагалі.\nЗа даним фактом слідчим управлінням розпочате кримінальне провадження за ч.2 ст.286 Кримінального кодексу України «Порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами». Водій був затриманий в порядку ст.208 Кримінального процесуального кодексу України. Вирішується питання про обрання йому міри запобіжного заходу. За порушення правил безпеки дорожнього руху, в результаті чого настала смерть потерпілого, підозрюваному може загрожувати 8 років позбавлення волі.\nУ Херсоні відбудеться концерт-реквієм\nУ Херсоні сталася пожежа. Обійшлося без жертв та травмованих\nПоліція завершила досудове розслідування смертельної ДТП в Голій Пристані\nНа херсонському курорті загинув підліток\nНа Херсонщині в пожежі загинула жінка


Єдиний стримуючий фактор: стало відомо, що зупиняє Росію від наступу на Україну. Politeka\n21 липня, 22:49\nРаніше журналіст Юрій Бутусов розповів про те, як домогтися перемоги над Росією. Він зазначив, що для остаточної військової перемоги Україні потрібно зробити ряд важливих змін. Журналіст вважає, що в цьому плані потрібно почати з досягнення видимої переваги на Донбасі.\nЗа його словами, для цього українській армії потрібно наносити російським окупантам неприйнятні втрати, використовуючи при цьому озброєння, дозволене Мінській угоді.\nНагадаємо, що бойовик «ДНР» зізнався, як Путін мотивує воювати на Донбасі.\nТакож Politeka писала про те, що в «ДНР» оголосили про війну з росіянами.\nТеги: telegram_bot Війна Владимир Путин война Донбас Донбасс наступ наступление Росія Россия


Готелі в місті Міра\nМіра: найпопулярніші визначні місця\nВілла Фоскарі - Ла-МальконтентаЯкщо ви запланувати день на екскурсію, Вілла Фоскарі - Ла-Мальконтента – лише один із пам'ятників, який можна побачити у місті Мальконтента. Тут гарно гуляти, адже поблизу є пристань, де можна побачити захід сонця. Міра має чимало важливих пам'яток, які варто відвідати. Серед них Оперний театр «La Fenice», Міст Ріальто та Базиліка Святого Марка.\nВілла Відманн-Реззоніко-ФоскаріЗаплануйте екскурсію містом Венеція і обов'язково відвідайте таку пам'ятку, як Вілла Відманн-Реззоніко-Фоскарі, розташовану за 15 км від центру. Тут гарно гуляти, адже поблизу є пристань, де можна побачити захід сонця. Міра має чимало важливих пам'яток, які варто відвідати. Серед них Оперний театр «La Fenice», Міст Ріальто та Базиліка Святого Марка.\nВілла ВальмаранаЗаплануйте екскурсію містом Венеція і обов'язково відвідайте таку пам'ятку, як Вілла Вальмарана, розташовану за 14,9 км від центру. Тут гарно гуляти, адже поблизу є пристань, де можна побачити захід сонця. Міра має чимало важливих пам'яток, які варто відвідати. Серед них Оперний театр «La Fenice», Міст Ріальто та Базиліка Святого Марка.\nVilla ValierЗаплануйте екскурсію містом Венеція і обов'язково відвідайте таку пам'ятку, як Villa Valier, розташовану за 15,1 км від центру. Тут гарно гуляти, адже поблизу є пристань, де можна побачити захід сонця. Міра має чимало важливих пам'яток, які варто відвідати. Серед них Оперний театр «La Fenice», Міст Ріальто та Базиліка Святого Марка.\nTeatro Comunale Villa dei LeoniTeatro Comunale Villa dei Leoni, що за 4,7 км від центру міста Міра, точно варто відвідати під час вашої поїздки. Тут гарно гуляти, адже поблизу є пристань, де можна побачити захід сонця. Любителям культури Міра пропонує такі пам'ятки, як Вілла Відманн-Реззоніко-Фоскарі і Вілла XXV Aprile.\nДізнатися більше про м. Міра\nГотові до нових пригод? Міра чекає на вас! Приїжджаєте на день? На добу? Кожен мандрівник може знайти підходяще помешкання в околицях такого популярного місця, як Міра. Міра: шукайте помешкання на Hotels.com, використовуючи нашу онлайн-карту. На нашій карті показано райони навколо кожного готелю міста Міра. Так ви зможете легко побачити відстань до найголовніших атракцій, і змінити параметри пошуку за потреби. Міра: найвигідніші пропозиції готелів із Гарантією ціни.