Шлях богомола - Сторінка 29\nСпочатку він не побачив нічого. Тільки запах цвілі став відчутнішим і з боків насунулось невиразне громаддя. Він відчув раніше, аніж зрозумів, що під ногами вже не дошки Сцени, а камінь. Туман хитнувся, і перед ним виникли сірі абриси вулиці, забрукованої кам’яними плитами. Він зробив ще кілька кроків і вийшов з туману просто у центр оргії. Сатиристий старець пригортав до себе двох підлітків, оголені жінки танцювали навколо розбитої амфори, і розлите вино обляпувало їхні сідниці та ноги. Волоокий чоловік у перуці розмахував пальмовою гілкою і кричав:\n— De mortuis — veritas!\nАнемподест-Парфаній перестрибнув через содоміта і зазирнув до найближчої аркади. Там спліталися тіла, плакали діти й скиглив недорізаний собака. Учень авви Макарія озирнувся. Ні туману, ні Катарактного Театру він не побачив. Навколо був ранок схибнутого міста, але прочанин відчував, що він не залишав Вузької Явності. За лаштунками Пальміри ховалося Опадло.\n— Мара та морокодокір! — сказав він собі. — Що ж таки мав на увазі той знавець гірких говірок?\nХтось охопив його ззаду. Він обернувся і зустрів п’яні губи немолодої жінки. Вона притисла його до стіни, її великі груди розповзлися прочаниновими ребрами. Він ухилився від її гарячого дихання, присів і висковзнув з обіймів. Йому здалося, що жінка падає, але він не став допомагати, а побіг вулицею.\nВулиця незабаром перейшла у довгі сходи, що вели нагору. Обіруч стояли статуї і лежали стомлені Особливою Обороною пальмірці. Сходи привели його до оглядової платформи. Унизу, за шеренгами пірамідальних дерев і пальм, він побачив фортечні мури, вежі, багаття, вартових і казани з киплячою смолою. За ними тяглися пустельні пагорби Сирії, вкриті наметами. Сонце вже вистромилось над сіро-блакитним обрієм. Освітлені його променями, тисячі людей споруджували машини і вежі для штурму. Навіть на віддалі було чути військові команди і крики наглядачів. Анемподест зрозумів, що бачить армію Авреліана.\nЧи то його зір загострився, чи то Сцена наблизила далеке для нього, але він роздивився на одному з пагорбів групу римських воєначальників, які оглядали укріплення Пальміри. На чолі полководців стояв високий воїн. На його панцир була накинута лев’яча шкура. Лапи мертвого хижака скріплювала на грудях діамантова фалера. Кремезні германці тримали трикутні щити обіруч високого. Анемподестові здалося, що він бачить на калігах воїна золотих орлів.\n— Вчителю! Нарешті я знайшов вас!.. — почув він голос за спиною.\n«Починається!» — промайнуло у голові прочанина, і він обернувся, щоби привітати красунчика Аттика. Але слова вітання застрягли у його горлянці.\nПеред ним стояла Нікта. Вірніше, хлопчачий варіант Ніктамени Марамулькової. Ледве помітні чоловічі риси робили обличчя Аттика ще привабливішим. Його великі вологі очі з відданістю та любов’ю дивилися на Парфанія-Анемподеста.\n— Сили Небесні! — прошепотів прочанин й додав прокляття на адресу вигадливої Напередвизначеності.\n— Ви чимось налякані, Вчителю? — спитався хлопець.\nПрочанин ледве зміг відірвати погляд від його губ. Від губ Нікти, якими він марив три останні доби… Він замурмотів:\n— Ні-ні… Я так, є… Трохи наляканий… Це препотужне військо…\n— Але ж ви ще вчора казали, що мури Пальміри неприступні…\n— Адже їх так багато, цих римлян!\nВ очах Аттика промайнуло здивування.\nАнемподест тим часом оговтався.\n«Хочете чогось непередбачуваного? Отримаєте!» — вирішив він і сказав Аттикові:\n— Рушаймо, малий, до палацу Зенобії. Цариця хоче тебе бачити.\n— Але ж там тепер сперечаються про янголів!\n— Чим ти гірший від янгола? Рушаймо!\nВін схопив хлопця за плече і з жахом відчув, як Аттик усім тілом горнеться до нього. Крізь одяг він відчув гаряче стегно юного пальмірця і прискорив ходу.\n— До палацу нам краще пройти через Мезокфоріс, — зауважив Аттик. І додав: — Біля храму Баал-Шемема все ще пиячать солдати Забдая. Вони вже вбили задля розваги кількох рабів.\n— Тоді веди мене сам.\nАттик схопив його за руку і потягнув до вулиці, що нагадувала щілину між триповерховими будівлями. Проходячи нею, вони перестрибували через сплячих і сплетених у коханні, через порожні амфори і трупи свійських тварин. Чорношкірий велетень кинувся на них, але, побачивши опадлійського кинджала, забурмотів щось примирливе. Анемподест відступав від нього задкуючи, наставивши зброю. Лише вийшовши до стін палацу, він зітхнув з полегшенням. Тут Особлива Оборона не лишила слідів, базальтові плити були ретельно виметені. Вони проминули подвір’я велетенського храму і портиком добігли до металевої хвіртки у палацовому мурі. Аттик задер туніку й витяг ключа. Прочанин зауважив золоті й срібні ланцюжки на його стегнах.\nВони пірнули у хвіртку й опинилися посеред розкішного парку. Налякані павичі й фазани розбіглися мармуровими стежками.\n— Вчора солдати засмажили і зжерли улюбленого павича цариці — Кадма, — повідомив Аттик.\n— Це були єгиптяни, — сказав хлопець. — А я вчора думав про ваше тлумачення Горацієвого «Mens divinor». Я погоджуюся з тим, що натхнення має за джерело особливу надприродну субстанцію, яка складається з прагнення однієї істоти тілесно оволодіти іншою.\n— Можливо, я спростив думку Горація.\n— Але ж коли я складаю поезії, то відчуваю саме таке прагнення…\n— Де ж усі ті поділися? — перебив хлопця учень авви Макарія. Він зауважив, що навколо немає ні охоронців, ні сановників. Це розходилося з його уявленнями про царські палаци.\n— Про янголів?\n— Так. Лонґин переконує володарку, що боги пришлють їй на допомогу старшого янгола Казуфела з легіоном молодших духів, а жрець Балдіз каже, що це буде янгол-охоронець Пор Магабал.\n— У Лонґина краща система доказів. Балдіз спирається лише на минулорічне видіння жриці Ассінари.\nКажучи це, Аттик наблизився до басейну. Білий пісок оточував кругле водоймище, прозоре і блискотливе. Барвисті і смугасті риби плавали у басейні, ворушачи шаблястими плавцями.\n— Скупаємося? — запропонувало чоловіче втілення Нікти.\nАттик зняв туніку і напружив м’язи тренованого тіла. Воно було таке ж бездоганне, як у загиблої дочки костоголового. Неокресленість м’язів ніг нагадувала жіночу, ланцюжки підкреслювали вигин тонкої талії. Анемподест зрозумів, що знаходиться недалеко від примусового переселення. Йому вже чулося рохкання вдоволеної Напередвизначеності. І тут він згадав про Вбивчий Напис.\n«Недарма Сапфіра змусила мене дати клятву, — зрозумів він. — Навіть якщо Напередвизначеність переселить мене у хорошу явність, шансів вижити у мене все одно не буде».\nВін помітив між пальмами і кедрами білі стіни палацових будівель.\n— Не будемо затримуватися, — сказав він Аттикові. — Цариця хотіла бачити тебе якнайскоріше.\nХлопець почервонів і почав одягатися. Анемподест відчув на обличчі дощові краплі. «Звідки тут дощ?» — здивувався він і побачив Мирона з Ренатою, що схилилися над ним.\n«Що я зробив не так?» — спитав він себе.\n— Ну й налякали ви нас, панотче, — сказав миршавий. — Я вже думав, що ви Богові душу віддали. І бурмотіли ви дивні слова. Щось про собачину й свинку. Певно, біси вам ввижалися у звірячих подобах…\n— Воістину біси! — підтвердив прочанин, перехрестився і звівся на ноги. Він згадав слова Белітіс. Клапоть лісу і двійко підлітків: «Таке, значить, буде місце моєї поразки», — зрозумів він і вирішив померти достойно.\n— Чи є у вас якась зброя? — спитав він.\nМирон відвів очі.\n— Страховисько йде сюди, — сказав Анемподест. — Але йому потрібен лише я. І тільки я. Ви повинні тікати, ховатися.\nМирон промовчав. Рената заперечливо похитала головою. Вона показала в бік Горбатої гори.\n— Он там і ховайся, дитино, — погодився учень авви Макарія, войовничий запал якого почав нагло меншати (де й поділася вранішня хоробрість). — А до мене, за словом апостола Павла, прийшов час повернення боргів.\nРената схопила його за руку і потягла до верховини. Мирон поплентався за ними. Навіть розмоклою стежкою вони швидко видерлися на карк Горбатої. Дівчина тягнула прочанина далі, до дуба, що ріс над самим урвищем. Анемподест наблизився до дерева, бурмочучи:\n— Там німа дівка, і тут німа дівка, там Тітонька, тут Бабаматка, там хлопчик, а тут — дівчинка… Куди ж ти мене тягнеш, сирітко? Все йдно пропадати… Бісище крутить світами, як циган сонцем, і нема на те ради!\nРената злостиво тупнула ногою і вказала прочанинові на дупло.\n— Не сховатися нам, сирітко, у цій дзюрці… Проти нас сама архичортиця Карна. А ми, бач, голі й босі… — лементував Анемподест і мацав здоровенну ґулю на голові.\nТоді Рената застрибнула у дупло і майже одразу повернулася з пакунком. Учень авви Макарія не встиг здивуватися її спритності, як дівчина розгорнула шмату і витягла сокиру. Знаряддя було неоковирне, лісорубське, перековане, певно, зі старої зброї, але прочанин одразу перестав скиглити і чухати голову. Рената перехопила сокиру обома руками, крутнулась на лівій нозі і відточеним ударом розвалила голову миршавому. Той не встиг навіть зойкнути і впав до ніг дівчиська.\n— Гоп, — сказав учень авви Макарія й двічі змигнув.\n— Там — Німа Розвідниця, і тут — німа Рената. Мені був знак, а я нічого не второпав!\nНе виказуючи наглої радості, він несхвально похитав головою:\n— Ти, бачу, теж жорстка воїтелька… Цей Мирон, упокой, Господи, його грішну душу, тебе сильно образив, дитино, це так… Але ж смертним гріхом є забирати в людини Богом дане життя. А ти його наче свиню…\n— Не час проповідувати, Витискуваче, — почув він знайомий голос й озирнувся.\nПеред дубом стояв Суфій-Драбант. Він був без панцира, у посполитому кожусі, але озброєний палашем і рішучий.\n— Ти помилився, розвідниче.\n— Знаю, — Голомозий оглянув розрубану голову хуторянина. — Але не про це мова… А диви, вона ж його під правильним кутом вперіщила. Вчитель у неї був небуденний! — І звернувся до Ренати: — Це тебе батько навчив так фатально махати залізом?\nДівчина ствердно хитнула головою. Вона невідривно дивилася на тіло Мирона. Пальці, якими вона стискала держак сокири, побіліли.\n— Що робитимемо? — спитав прочанин.\n— Чекатимемо на птахів надвечір’я, — пирхнув Драбант.\n— Насправді ні я, ні ця юнка, ні навіть усе шляхетське рушення Матні не врятують. Адже ми не Витискувачі. Ми можемо тільки загинути на цій горі одними з перших… Але ти — Витискувач. І ти можеш перемогти Повноважне Втілення Карни.\n— Повернутися на Сцену.\n— Я не вмію грати у ці неблагодатні містичні ігри…\n— Так ніхто ж не вміє. Ні я, ні Белітіс, ні Глобус. У «Мнемозаврі» немає правил, і все вирішує везіння та іноді вміння визначати прихований зміст подій. Ти зустрів на Сцені щось незвичайне?\n— Так. Там був юнак Аттик, достеменна тілесна подоба тутешньої Нікти.\n— Вбий його.\n— Ця вродлива подоба якимось чином пов’язана з безсмертною сутністю богині. Можливо, це її регулярне вмістилище, що блукає світами серед смертних істот і вивільняє місця для візитів самого Повноважного Втілення. Достоту це невідомо навіть наймудрішим у Вічній Візантії. Але пошкодження вмістилища може ушкодити саму Карну.\n— Це ж тільки припущення, — похитав головою прочанин. — Ще минулого вечора навіть ти не підозрював, що Нікта може стати таким вмістилищем.\n— Зате здогадалася Белітіс і назвала такі вмістилища Актуальними Втіленнями. Її родина вже дві тисячі років воює з Карною, її батько, дід і прадід загинули у битвах з Повноважними Втіленнями Руйнівниці. Але навіть Белітіс не змогла передбачити, що під фільварком Пясечинських заховано заставу могутності Карни. Якби ми це взнали раніше, демониця чекала би на можливість Повноважного Втілення ще років сто. Адже Нікти та Аттики, слава Всевишньому, не народжуються у кожному поколінні смертних. Белітіс натомість передбачала, що Нікта рано чи пізно завагітніє монстром, як це було при минулих спробах богині. Тоді б я мав кілька місяців для рішень. Але, бачимо, Сили Зла теж не від того, аби пошукати нових шляхів.\n— Ваша помилка надто дорого обійдеться моєму світові.\n— Нашому теж. — Драбант витер обличчя та голову кожухом і подивився у бік лісу. — Якщо повіє вітерець зла тут, то в Опадлі почнеться ураган. Недарма ми називаємо цей світ Опорним… Вбий того хлопця, Витискуваче. Карна вже недалеко.\n— Мені здається, що ти чогось недоговорюєш.\n— А мені здається, що тобі час вертатися на Сцену, — сказав Голомозий і різким ударом під ребра вимкнув свідомість учня авви Макарія.\n— Сволото опадлійське! — прошепотів Анемподест-ПІарфаній, приходячи до тями під пальмами. Він лежав горілиць, Аттик оббризкував його водою.\n— Я, певно, занедужав, — сказав прочанин.\n— Ви просто стомилися, вчителю, — заспокоїв його хлопець. — Адже ви не спите вже третю добу. Ви ж не винні, що володарка вірить лише вашим гороскопам.\n— Гороскопам… — приречено промовив учень авви Макарія. Під ребрами все ще пульсував біль, і було важко дихати.\n— Але ж вони справджуються! — захоплено вів далі Аттик. — Ви напророчили хворобу Авреліанові, і володарці вже відомо, що імператор минулої ночі відмовився від нової наложниці. Він втрачає чоловічу силу!\n«Або береже сили перед вирішальним штурмом», — подумки припустив Анемподест, а вголос попрохав:\n— Поможи мені звестися.\nАттик підставив плече. Його ніжне обличчя опинилося поряд з обличчям прочанина, губи, наче самовільно, зволожили неголену щоку.\n«Як такого вбити?» — запитав себе Анемподест. Безліч книжних цитат про слабкість людської натури випірнуло в його пам’яті. Всі вони були непереконливими.\nВін раптом вирішив забути про свої земні борги і поцілував Аттика. Той припав до його рота гарячим цілунком. Швидкий язик побіг Анемподестовими зубами. Учневі авви Макарія ледве стало сил відірватися і заперечливо хитнути обважнілою головою.\n«Тепер, — наказав собі прочанин, — треба згадати те найважливіше, що ніби само випірнуло на Горбатій горі. А цим найважливішим є те, що тут німа й там німа, тут вмістилище для демониці й там вмістилище… Було».\nВін посміхнувся щасливому Аттикові, губи якого обважніли й очі затяглися мрійливим туманом, і промовив:\n— Там була схована застава могутності чортиці і тут вона теж має бути. Пошукаємо.\n— Про що ви кажете, вчителю? — прокинувся хлопець.\n— Це, малий, так, нічого… А скажи мені, хлопче, яка з Пальмірських богинь найзліша та найпідступніша?\n— Богиня Ламашту, Нічна Викрадачка Немовлят. — Аттик відповідав швидко, як бурсак на колоквіумі. — Її храм занедбаний. Там живуть тепер лише злі старі ламії, які поклоняються дзеркалові і харчуються кров’ю жертовних баранів.\n«Там дзеркало, і тут дзеркало!» — Анемподест відчув, що його здогадка підтверджується і подумки показав Напередвизначеності язика. Хоробрість поверталася до нього, оточена хвилями бажань. Він розкуйовдив хлопцеві волосся.\n— Ходімо до занедбаного храму! — виголосив учень авви Макарія.\n— Навіщо? — Юний пальмірець схопив учителя за руку. Пальці Аттика виявилися напрочуд сильними, а долоня — мозолистою, як у ратоборця.\n— Для складання свіжого гороскопа мені конче потрібно попити баранячої крові.\n— Її повно у палацових кухарів.\n— Ти не хочеш мені допомогти?\n— Я хочу. Але ж ви знаєте, що занедбаний храм знаходиться на священній землі Кібели, а сьогодні четвертий день тижня.\nАттик здивованим поглядом обмацав обличчя Парфанія-Анемподеста і пояснив:\n— Зараз там відбувається Літургія Дефлорованих. Ніхто, окрім корибантів та святих блудниць Головного Храму, не може ступити на священну землю Кібели у четвертий день тижня. Ви ж самі мені розповідали про містерії розцнотливлених в ім’я Ідейської Матері.\n— Я лише перевіряю твою пам’ять. Мені радісно, що навіть у дні облоги ти не забув моїх уроків, малий.\nАттик просяяв і відпустив руку учня авви Макарія:\n— Я готовий тішити вас не тільки знаннями.\n— Ми ще про це побалакаємо, — пообіцяв прочанин. — А тепер мені потрібно до занедбаного храму. І я піду туди, навіть якщо тисяча корибантів і десять тисяч блудниць стануть супостатами на моїй дорозі. Проведи мене до землі Кібели.\nАттик завагався. Сумніви робили його дівоче обличчя привабливішим, від них глибшали оливкові тіні під очима. Він спитав:\n— Але ж на мене чекає володарка. Чим ми виправдаємо мою затримку?\n— Найточнішим гороскопом про загибель римлян.\nАттик кивнув і повів прочанина до хвіртки. Над їхніми головами щось просвистіло. Вони озирнулися. На те місце, де кілька хвилин тому лежав непритомний учень авви Макарія, гепнулась базальтова брила. Заверещало паркове птаство. Це великі балісти Авреліана почали обстріл царського палацу.\nГоловний Храм Кібели підносився червоною пірамідою між палацовою вежею Беткетер та пілонами, спорудженими для вшанування сонячного бога Ярихбола. Священну землю богині оточував цегляний мур заввишки зо два людські зрости. Там, де стояв занедбаний храм Нічної Викрадачки, мур постарів і пощербився. Коріння кедра підповзло під його фундамент, а гілки розхитали цеглини з клеймами забутих царів. Одною з тих гілок Аттик з Анемподестом перелізли на заборонену землю. Нечисленні пияки мутними очима спостерігали за ними. Але їхню увагу невдовзі відвернула молодь, що вирішила кохатися просто під храмовим муром. Ніхто не покликав варту і не здійняв тривоги.\nЗанедбаний храм розмірами не перевищував церкву у Зміївці. Брама його була зачинена, але глиняна ліпна оздоба піддашшя розповзлася на рогах отворами. До однієї із таких шпар і пірнуло двійко блюзнірів.\nПоки очі не призвичаїлися до храмового напівмороку, Анемподест слухав далекі співи Літургії Дефлорованих. Корибанти славогласили:\nВеселу тілесну могилу\nдля дива звичності\nй дива запізнення\nдасть нам лоно Твоє, Богине,\nі для наших бажань\nти відкриєш смерть так,\nяк розсувається лотос незайманки\nй знімається накривка\nдля тих, хто хоче відпочити\nвід спеки на холодних кільцях\nмудрішої від змій Заходу,\nмудрішої від змій Півночі,\nмудрішої від змій Півдня\nяких Ти, Непереможна,\nусіх колись повбивала…\nЗаслухавшись поганських співів, прочанин не зауважив птахів, які обжили храмове піддашшя. Він зробив різкий рух і спричинив пташиний гармидер. Голуби наповнили святилище шурхотом і пошкрябуваннями, шматки глини посипалися на голови кам’яних бовванів, притиснутих до стін і колон. Десь унизу прочинилися двері і почулися важкі кроки.\n— Ламія! — прошепотів Аттик.\nСкреготнуло кресало. Потім заблимав смолоскип, приторочений до стіни якраз під схованкою непроханих гостей, — тінь прикрила їх. Вони побачили древню каплицю Викрадачки Немовлят. Вівтарна плита знаходилася посередині кубічної зали. Над нею стояла потворна статуя напів’ящірки-напівжінки з лев’ячою головою. До кам’яних грудей древньої демониці присмокталися бронзова свиня та залізний пес.\nСтара жриця палицею збила голуба, витягла ніж і заклала птаха на вівтарі. Вона дочекалася, заки витече кров з відрубаної шиї, загасила смолоскип і вийшла зі здобиччю.\n— Де ж тут святиня? — прошепотів Анемподест.\nАттик хотів зістрибнути до зали, але прочанин наказав йому залишитися при отворі. Сам він обережно спустився на запилюжену підлогу. Єдиним джерелом світла тут була щілина між стулками брами.\n— Хуторяни розповідали, що Приблуда знайшов серед скарбів Сунцича золотого бовванчика, — міркував учень авви Макарія. — Але ж тут застава могутності може мати інший вигляд.\nЯк її відшукати у цій темряві?\nВін зазирнув ідолові за спину і побачив дзеркало. Воно було зроблене з металу і розмірами перевищувало вкрадену комедіантами Анемподестову власність.\n«Треба сказати Голомозому, щоби віддав», — згадав він й сам посміявся з такої невчасної думки. Прочанин застромив руку під дзеркало і намацав бронзовий гребінь. У примарному світлі визначилося, що знайдений артефакт прикрашений свинячою та псячою головами.\n— Воно чи не воно?\nВін заклав гребінець за пас і почув поряд чиєсь швидке дихання. Обернувся, але не побачив нікого. Перехрестився і покликав:\n— Малий, ти де?\n— Помри! — почулося за спиною.\nАнемподест відскочив, і важкий камінь замість його потилиці вдарив бронзову свинку. Дзвін прокотився святилищем і знову зірвав з риштування голуб’ячий клан. Прочанин присів, і нападник спіткнувся. Учень авви Макарія випростався і скинув на ворога статую Ламаншту. Хруснули кістки, покотилися підлогою пес і свинка.\nВін навіть не став роздивлятися, ким був нападник. Він і так це знав. Так само як і те, що застава могутності Карни тепер у нього. Він видерся до отвору і вистрибнув на заборонену землю Кібели. Краєм ока він побачив жінок у чорному, що бігли до нього, і почув їхнє вищання.\nЛізти на мур, отже, не випадало. Прочанин озирнувся навколо й побіг до Головного Храму Ідейської Матері.\n— Спробуйте доженіть! — крикнув він ламіям і сходами вибіг на храмову платформу. Тут йому заступили шлях охоронці в червоних строях. Вони наставили на нього списи з позолоченими лезами.\n«Все!» — вирішив він, витяг гребінь Викрадачки і, розмахуючи ним як ножем, кинувся на храмову варту. До списів вартових залишалося менше десяти кроків, коли випущений римською балістою камінь зніс усіх списоносців і вдарив у натовп служителів Кібели. «Так не буває!» — промайнуло у голові Анемподеста, але роздумувати над дивами Сцени у нього не було часу. Він перестрибнув закривавлених корибантів і побіг далі. Святі блудниці розбігалися перед ним і кричали, що римляни увірвалися до міста. Коли він вибіг перед головну браму, паніка розігнала навіть тих, хто охороняв священну землю з боку вулиці.\nЗа брамою він побачив натовп. З півсотні пальмірців розгублено дивилися на Храм, де тривала панічна втеча жрецтва. Посеред натовпу озброєні люди тримали зв’язану жінку з опухлим обличчям. На її оголених плечах кривавилися смужки зрізаної шкіри. Анемподест впізнав у ній Німу Розвідницю.\n— Розв’яжіть її! — наказав він озброєним і підняв над головою гребінь.\n— Це римська шпигунка, Парфанію! Ми впіймали її біля джерела Ефка! Вона вбила Пероза і поранила мечем непереможного Лісія.\n— Прокляну вас іменем Ідейської Матері!\n— Ти не жрець! — відповіли йому. Натовп загрозливо посунув на прочанина, і настав би тут йому кінець, якби не черговий dues ex machine Сцени.\nТабун срібно-білих храмових коней вибіг з брами. Налякані чимось святі огирі Кібели навпіл розрубали натовп, збили з ніг вартових. Анемподест підхопив непритомну Розвідницю і вже зробив перший крок до бічного провулка, коли черговий кінь зачепив їх. Падаючи, Анемподест побачив здибленого вожака огирів, і в гриві сріблястого красеня йому привиділися хвилі бурхливого Потоку.\n«А де ж птахи надвечір’я?» — подумав він і шубовснув до темряви позабуття.\n— Я ж казала, що дурням щастить! — Голос Сапфіри-Белітіс здався Анемподестові веселим.\nВін відкрив очі й подумав: «От цього ніяк не сподівався!»\nВін стояв перед Вбивчим Написом. Поряд з ним у печері Райдужної Гори стояли Белітіс та Німа Розвідниця і притримували за лікті. За монолітом тримали смолоскипи Анаґа, Тітонька і люди, яких він бачив уперше. Лев’ячі жуки привітали його повернення торохтінням.\n— Ми перемогли? — звернувся він до Тітоньки. Насмішкуватість Марципанової Акробатки йому набридла.\n— Особлива Оборона, Витискуваче, не передбачає перемог, — відповіла товстуха. — Ми поки що не програли.\n— Спробуємо зупинити садхузаґів.\n— А що буде з моїм світом?\n— Цього ми не знаємо. Сцена не відправила тебе до Матні, отже твій титул Витискувача ще чинний під Зеленим Сонцем. Насувається битва.\n— Але ж Карна ще, мабуть, загрожує Опорній Реальності? — звернувся він до Белітіс.\n— Руйнівниця, безперечно, ушкоджена втратою свого тіньового вмістилища та гребінця, але все ще небезпечна. Окрім того, ти, матнійцю, прийшов на допомогу Розвідниці надто пізно. Вона не встигла виконати Танець…\n— Жінки, не засмучуйте воїна перед битвою, — перебив Марципанову Акробатку Анаґа. — Воїн здобув у бою трофей, воїн відчув губами вологу Хорефу! Він — справжній Витискувач! А ви все шукаєте нездійсненого. Краще прислухайтеся!\nНастала тиша. Анемподест пристав до поради гнома й одразу відчув щось, від чого вібрували надра Райдужної Гори, здригалося полум’я смолоскипів і ворушилися щелепи жуків.\n— Вони наближаються, — сказала Тітонька.\n— Сповідники та Обрані Хорефу, поклянімося! — проголосив Анаґа.\nПрисутні оточили моноліт. Анемподест знайшов латинський напис і поклав руку на його літери. Поряд зі своєю він побачив долоню Марципанової Акробатки. Їхні очі зустрілися, і він згадав свою першу зустріч з високонародженою Белітіс…\n— Клянемося, — сказав гном, — або перемогти Сили Зла, як перемагали їх дотепер, або загинути тут, але не відступити від Гори. Я, Анаґа, Майстер Зброї з Висохлого Народу, клянуся!\n— Не відступимо! — сказала Тітонька. — Я, Дайна Матрікс, вільна мисливиця з роду Хізерта, клянуся!\nТак клялися вони усі, а учень авви Макарія намагався запам’ятати імена тих, кого не знав. Деякі з цих імен нагадували християнські, але більшість свідчила прочанинові лише про строкатість Всесвіту. Особливо запам’ятався йому велетень на ім’я Лліґ, що клявся, крутячи над головою дворучним мечем завдовжки в людський зріст. У клятві він згадував якісь винні бубна та горезвісну Гадохху.\nКоли черга дійшла до Анемподеста, він сказав:\n— Клянуся не відступити ані тут, ані там, повернути дзеркало й довести правду прибульців до тих, про кого обіцяв дбати, я, прочанин Анемподест, Витискувач!\nНіма Розвідниця замість клятви поклала руку на смолоскип.\nКоли запахло паленим, Анаґа підсумував:\n— Виклик прийнято, бічні стежки закрито.\nДвоногі й шестиногі загони опадлійського рушення почали виходити до головного проходу. Чулися короткі брязкання перечепленої зброї, перегукування та команди. Але більшість воїнів вирушали до бою в урочистому мовчанні. Декотрі прикривали обличчя масками.\n— Ти підеш до загону Німої, — повідомила йому Белітіс, коли настала їхня черга залишати святилище Вбивчого Напису.\n— В мене йде обертом голова, й немає ані меча, ані пістоля.\n— На свіжому повітрі тобі полегшає. Подивись на свій кинджал.\nАнемподест витяг зброю. До сталевого леза було приклепано бронзового гребінця Ламашту. Песик і свинка шкірили бронзові зубки.\n— Опадлійські ковалі не гаяли часу, — визнав він. — Дякую. Але ж кинджальчиком супроти садхузаґа не повоюєш.\n— Такий, як ти, вибачай на слові, і мечем нічого не вдіє, — відповіла Белітіс. — Проти садхузаґів є особлива зброя. А загонові Німої буде з ким битися, окрім Закреслюючих Істот. Пам’ятай: у гоблінів найвразливіше місце — шия, у мантикор — черево. Від скутулії або катоблепа тобі краще тікати.\n— Цінні повідомлення… А що, Анаґа тепер у нас за гетьмана?\n— Так. Він колись вбив Чорного Садхузаґа і має тепер найвищі ранги Майстра Зброї та Імператора Повені. Один-єдиний серед усіх воїнів Опадла. — Белітіс притримала учня авви Макарія за лікоть, пропускаючи наперед загін алебардників. — До речі, Витискуваче, хто це тебе напоумив на таку клятву?\n— Зауваж, що деякі клятви спроможні змінювати тих, хто бере їх на себе. Клятва може стати прокляттям і долею. Не страшно?\n— Страшно було бігти з гребінцем на списи… Добре, що Тітонька урятувалася від катоблепа, тоді, біля Театру, — згадав він свої пригоди на шляху до Сцени. Кабаняча морда нічного монстра так виразно постала перед його очима, що він вирішив розпитати Белітіс. — А Гімнософіста чому тут немає?\n— Він загинув. Катоблеп розірвав його, перш ніж Матрікс прострелила друге серце потвори. Для музейного хробака це неабияка смерть.\n— Упокій, Господи, його душу… Ти була несправедливою до нього.\n— Еврідіку грала моя двоюрідна сестра. Ти, бачу, вже забув, що я тобі пояснювала про дві регулярності Сущого, — докорила Белітіс і підштовхнула Анемподеста до бічного проходу.\n— Ми зараз вийдемо до Великої Ущелини, — пояснила вона. — Там слизьке каміння. Будь уважним і слідкуй за небом. Мантикори вміють нападати безгучно.\nПрохід виявився довгим і східчастим. Вони проминули низку печер, перейшли підземну річку мотузяним містком і потрапили до кам’яного лабіринту, встеленого вервицями та гронами білих кульок.\n— Обережно, не наступи на них, — попередила Марципанова Акробатка. — Це яйця лев’ячих жуків. Вони ображаються на тих, хто не шанує їхнього поріддя.\nАнемподест перестрибнув через гроно і побачив у глибині лабіринту черево велетенського жука.\nБелітіс ствердно кивнула і потягла його на чергові сходи. Прочанин дораховував третю сотню сходинок, коли повіяло свіжим повітрям. Зелене небо зустріло їх мрякою.\nВихід охороняв загін жуків. Дві мартопляски-лучниці щось жваво обговорювали біля зубців бастіону, заставленого гарматами. Голі до пояса гармаші забивали клинці під опорні станини однорогів, змащували колеса обертових платформ, смолили ґноти.\nМарципанова Акробатка з прочанином наблизилися до парапету. Анемподест зазирнув за стіну й побачив урвище з гірською річкою унизу. Протилежним боком ущелини проходила широка дорога, перегороджена фортечним муром. Над ним підносилася складена з брил вежка. На її майданчику також готували до бою гармати. Усі ці споруди здавалися крихітними, порівняно з сіро-зеленими ребрами гір, які громадилися над ущелиною. Повітря тут було вологе й прохолодне.\n— Це одна з тих двох доріг, якими садхузаґи можуть обійти Райдужну Гору, — пояснила Белітіс.\n— Гармати їх зупинять?\n— Можуть зупинити, якщо ми відіб’ємо напад дрібніших потвор, що розчищають шлях Закреслюючим Істотам. Адже Сили Зла давно знають про ці укріплення. Знають вони також, що нас тут лише півтораста людей і гномів, та ще з півсотні жуків. А таких бійців, що спроможні вступити у двобій з катоблепом або скутулією, тут не більше десятка. Для того щоби садхузаґ отримав смертельні рани, гармашам треба влучити йому в голову щонайменше тричі. Ми мусимо відбити всю пекельну погань, що лізтиме на бастіон і заважатиме їм цілитися. Сюди незабаром прийде Німа. А Тітонька з Анаґою будуть стримувати садхузаґів на тому мурі…\nСтрахітливий рев перервав пояснення воїтельки. Гори подесятерили його відлунням так, що Анемподест почав шукати монстра найближчими підніжками Гори.\nБелітіс подивилася вгору і свиснула жукам.\nСпритні істоти побігли майже вертикальною стіною до найближчого карниза. Звідти шугонула крилата тінь. Одна з мартоплясок прицілилась у потвору з лука, але та під гострим кутом метнулася на майданчик. Прочанин побачив шкірясті крила і морду рогатої кішки. Белітіс відскочила від кігтів страховиська і розрубала йому праве крило. Один з гармашів припік інше крило смолоскипом. Потвора верескнула, перекинулась на спину й отримала стрілу в черево. Белітіс добила істоту, перерізавши їй горло.\n— Рогата мантикора, — сказав гармаш, припалюючи монстрові під хвостом. Істота не поворушилась.\n— Дуже ревла, — сказав прочанин.\n— Це не вона, — посміхнувся гармаш.\n— Це ревів великий садхузаґ, — пояснила Белітіс. — Він десь близько, за поворотом дороги. Не наклади у штани, мій друже.\n— Я помолюся за тебе, безстрашна Сапфіро, — пообіцяв дівчині Анемподест, — хоча й не відаю релігії, яку ти сповідуєш.\n— В Матні, — сказала та, струшуючи з меча рожеву кров мантикори, — чотириста років тому жив небуденний суфій Ібн Арабі. Він казав: «Я йду туди погоничем верблюдів, куди спрямовує свої каравани Релігія Кохання». Чи зрозумієш ти колись ці слова, потурначе святенництва?\nАнемподест не встиг відповісти.\nЩе дві мантикори атакували бастіон. Вони напали з протилежних напрямів, і мартопляски не встигли вистрілити. Натомість з надр гори вистрибнула Німа Розвідниця, і прочанин уперше побачив роботу справжнього майстра. Меч у руках Німої рухався з такою швидкістю, що учневі авви Макарія не вдалося зрозуміти ані послідовності, ані спрямувань її ударів. Шматки паруючого м’яса встелили майданчик. Тепер і для прочанина знайшлася справа. Він, гамуючи блювоту, поскидав крилате падло до ущелини. Кров мантикор пекла долоні, немов луг.\nЛетючі монстри потурбували й охоронців дороги. Четвірка з їхнього племені напала на вежку і відсахнулася, зустрінута стрілами та кулями. Гармаші тим часом налаштували однорога і зробили пробний постріл. Чавунне ядро збило дибкувату брилу. Та загуркотіла ущелиною, спричиняючи широку лавину каміння. Мантикори пощезали у скельних лабіринтах.\n— Це тільки розвідка, — пояснив гармаш.\nНа підтвердження його слів з верховини посипалося дрібне каміння. Потім на майданчик почали падати пошматовані тіла лев’ячих жуків і рудих гоблінів. Анемподест відразу впізнав антропоцефалів, бачених у Музеї. Белітіс заповзялася їх добивати, а мартопляски випустили по скельних карнизах десяток стріл, відганяючи нападників.\n— Катоблеп! — попередив гармаш.\nЧерез парапет перестрибнула волохата потвора. Жовті ікла націлилися на Анемподеста. Він схопив запаленого смолоскипа і кинув його катоблепові у морду. Той ухилився від полум’я і рушив на прочанина. Анемподест витягнув кинджал і забіг за гармату. Катоблеп напружив м’язи для нового стрибка. Але Німа Розвідниця атакувала його шпаговим випадом. Втративши око, страшидло рохнуло і обернулося до нової загрози. Хутро на шиї наїжилося. Багатозуба паща розкрилася у штурмовому вищирі.\nНіма виявилася спритнішою за монстра. Вона раптом опинилася просто перед його мордою, устромила меча до відкритої пащі і повисла на ньому. Ікла катоблепа заскреготали залізом, з пащі виступила кривава піна. Смертельний удар лапи мав розірвати Розвідницю, але та ухилилася, блискавично вигнувши тіло. Белітіс атакувала потвору з флангу, але не змогла пробити мечем волохатого панцира. Німа не втримала меча, катоблеп вирвався з пастки й опинився серед лев’ячих жуків. Їхні щелепи вгризлися в горло страшидла.\nАле катоблеп був могутнім звіром. Двома ударами лап він скинув з себе і розчавив жуків. Осліплений, з мечем у горлі, він наштовхнувся на гармату, повалив її. Анемподест ледве встиг відскочити. Велетенські кігті промайнули перед його обличчям, здерши шкіру з носа. Гармаш вистрелив з пістоля у голову чудиська і на мить його оглушив. Цим скористалася Белітіс. Вона рубонула хребет катоблепа, і цього разу панцирна шкіра не втримала леза. Другим ударом Белітіс перебила хребцеву зв’язку, і монстр важко осів на каміння майданчика. Німа витягла меча з його горла, і злива червоної крові впала на трупи червоних жуків.\n— Уф-ф-ф! — видихнула Белітіс.\nЗдригнулася земля, і всі обернулися у бік дороги.\nКоли Анемподест дивився на опудало садхузаґа, він й гадки не мав, що родичі музейного експоната можуть перевищувати його розмірами більш як удвічі. Тепер він на власні очі побачив живу гору, що сунула на мур, нахиливши голову. Велетенські роги вдарили вежу і рознесли її парапет. Але тамтешні гармаші були напоготові. Гармата впритул вистрелила у садхузаґа. Ядро розтрощило кілька рогів, відірвало шмат панцирного коміра і зірвало кістяні пластини з хребта чудовиська. Потоки темної крові зросили товстезний тулуб.\nСадхузаґ заревів. Здригнулося суще в Опадлі.\nАнемподест побачив струмінь вогню, що вдарив садхузаґові в морду. Чудовисько підвелося на задніх лапах, всією вагою обрушилося на вежу і розвалило її. Прочанинові здалося, що між залишків споруди спалахнуло блакитне сяйво Тітоньчиної сокири. Але хмара пилюки і диму закрила битву від його очей. Видно було тільки живу гору, що ворушилася і ревіла у тій хмарі.\n— Увага! — почув він голос Белітіс.\nТемна тінь накрила бастіон. Пирхнула гармата. Щось важке, мокре і волохате впало на Анемподеста. Він скрикнув і опинився під зливою на Горбатій горі.\nНад хвилями роззлощеної Уборті нічого не змінилося. Рената застигла над трупом свого першого хлопця, Голомозий чекав на Карну, вдивляючись у темряву під соснами, гірчично-жовте водопілля на півночі зливалося з низьким мишастим небом.\n— Де моє дзеркало? — спитав Анемподест.\nГоломозий не відповів.\n— Мені потрібне моє дзеркало.\nОпадлієць повільно обернувся до прочанина.\n— Потрібне, кажеш? То шукай. — Він показав очима на сосни. Анемподест вирішив бути терплячим.\n— Послухай мене, розвідниче, і поміркуй неупереджено. Ти ж сам казав, що тільки Витискувач може перемогти Руйнівницю. Так?\n— Казав, — погодився Голомозий.\n— І зробити це я можу тільки на Сцені, чи не так?\n— Мені потрібно на Сцену.\n— Ще раз вдарити тебе?\n— Ні, не треба мене бити… Я попав сюди з відніг Райдужної Гори. Якщо я знепритомнію, то повернуся туди ж, але не на Сцену…\n— Як там Белітіс?\n— Стримує ворогів. Щойно вбила мантикору і великого катоблепа. Вони з Німою направду знамениті воїтельки. Наче ті Геродотові амазонки.\n— Вони й є родичками матнійських амазонок, — уточнив Голомозий. — Тобі вдалося знищити вмістилище?\n— Здається, я вбив того хлопця… Але, — прочанин помаца встегно, де в його опадлійської подоби висів кинджал, а тепер було порожньо, — я не впевнений остаточно. Це сталося у занедбаному храмі злої богині. Там було темно, і я квапився утекти від жриць… Тепер мені здається, що я пропустив у тому капищі щось дуже важливе, можливо, найважливіше. Там було металеве дзеркало, і я так відчуваю, що воно пов’язане з моїм дзеркалом. Адже і там і тут все ніби повторюється: там гора і тут гора, там німа і тут німа…\n— Третій закон Напередвизначеності, — перебив його Голомозий. — Нерегулярні фрагменти структури у паралельних явностях мають ознаки подібності.\n— …Так-от, — продовжив Анемподест. — Я думаю, що за допомогою мого дзеркала я зможу, якщо буде на те воля Божа, потрапити знов у той занедбаний храм і зрозуміти, як ушкодити Руйнівницю. Це дуже древній храм, можливо, найперша її твердиня… Її у давні часи називали Нічною Викрадачкою Немовлят.\n— Певно, маєш рацію, — сказав Голомозий, і втома опосіла його обличчя. — Я чув про занедбаний храм. Так, чув… Але навіть великим предкам Белітіс не судилося до нього потрапити… Отже, все одно доведеться зробити тобі боляче.\n— Чому? — напружився учень авви Макарія.\n— Я, друже Витискуваче, сховав твоє дзеркало в Опадлі.\n— Воно там стало дуже маленьким. У Вузькій Явності усе дрібнішає. Воно тепер, певно, висить на шиї мого найкращого друга… Маленьке таке дзеркальце у срібному футлярчику… До речі, ти забув повернути мого медальйона.\nПрочанин витягнув гаман, вийняв з нього свою монетку, а решту віддав Голомозому.\n— Я бачив подібний у Сапфі… У Белітіс, — виправився він.\nГоломозий поцілував кругляк і повісив його на шию. Анемподестові здалося, що опадлієць подумки проказує молитву.\n— А хто ж твій найкращий друг? — спитав він.\n— Його звуть Лліґ, — відповів Голомозий і різко вдарив Анемподеста. Від несподіваного болю той випустив з руки монетку і видав звук, подібний до заячого писку. Потім заплющив очі. Шум зливи пропав.\nВін розплющив очі повільно та обережно. Над ним знов нависали ребра Райдужної Гори. Він повернув голову і побачив те, що лишилося від гармаша. Потім знову заплющив очі.\n— Не зволікай, — почув він вібруючий Голос.\nНамагаючись не дивитися на вивернуті ребра вбитого, Анемподест підвівся. Йому відкрилося невтішне видовище. Майданчик був завалений мертвими оборонцями і тушами монстрів. Від східної частини бастіону лишилося кілька уламків. На гарматному верстаті сиділа Белітіс. Права рука Марципанової Акробатки була розшматована до кісток, ліве вухо висіло на смужці шкіри, на стегні кривавилися сліди кігтів. Побачивши прочанина, дівчина прошепотіла:\n— Дурням щастить.\nУчень авви Макарія перетягнув її скалічену руку ґнотом. Він помітив, що дівчина хрипко дихає, і зрозумів, що ушкоджене її нутро і, певно, відбувається внутрішня кровотеча.\nБелітіс нахилилася до його вуха і сказала:\n— Ти — Обраний Хорефу. Рятуй Німу…\nПрочанин озирнувся і побачив велику воїтельку Вузької Явності. Вона стояла перед війстям печери, тримаючи одною рукою чорний від крові меч, а другою спираючись на мушкет. Права нога Німої була химерно вивернута, певно, зламана. Перед воїтелькою застигло у смертельному очікуванні броньоване страховисько. Воно нагадувало одночасно велетенську жужелицю, скорпіона і черепаху. Чорні панцирні пластини блищали, як металеві. Довгий — майже у півтора людських зрости — хвіст носився у повітрі, наче оскаженілий нагай.\n— Скутулія! — визначив Анемподест і згадав інструкцію для профанів: від катоблепа і скутулії — тікати.\nНіма побачила його і зробила швидкий випад мечем, ніби намагаючись розрубати верткий хвіст. Потвора відскочила, а прочанинові здалося, що він зрозумів наказ Розвідниці. Він витягнув кинджал і став наближатися до скутулії, оминаючи трупи гоблінів та мартоплясок… Чорна блискавка хвоста пролетіла майже перед обличчям Анемподеста. Прочанин різонув її кинджалом, але промахнувся. На його щастя, потвора зосередилася на головному ворогові й зневажила задню небезпеку.\nУчень авви Макарія зробив ще один крок. Найважчий у своєму житті. Він вкрився холодним потом увесь — від носа до підошов. Тепер він бачив кожен рух пластинчастих сегментів на спині скутулії, кожне подриґування її лускатих лап. Хвіст на мить завмер, електричне штрикало вигнулося гаком. На долі секунди випереджаючи смертельний стрибок потвори, Німа впала на коліно і в падінні дотяглася мечем до щілини між першим і другим сегментами панцира. У ту ж мить Анемподест уразив хвіст посередині, там, де луска не здавалася непробивною. Між його кинджалом та штрикалом майнула іскра, від електричного удару він ледве втримався на ногах. Але хвіст було розтято, оскаженіла від болю скутулія сіпнулася і сама настромилася на меч Німої. Обрубок затанцював, кроплячи прочанина зеленою кров’ю, а Німа встигла витягти меча і нанести потворі нового удару. Скутулія крутнулася і почала відступати. Вона переповзла через тушу катоблепа і завмерла.\n— Bravo! — почувся кволий голос Белітіс. — До Майстра Зброї тобі ще далеко, але Імператором Повені я тебе титулую…\n— Хіба маєш таке право? — запитав Анемподест, стираючи з обличчя зелену бридоту. Йому було важко говорити, серце шалено билося, і спазм перехоплював горлянку. Здавалося, кожне слово протискується назовні окремою істотою і відбігає убік, подалі від запитання.\n— Ти колись розпитував мене про Деміурга Опадла, — замість відповіді нагадала Белітіс. — А я тобі сказала, що він зустрічає кожного переселенця до цього світу. Хто зустрів тебе біля Ринви, Витискуваче?\n— Одна дуже розбещена дівчина.\n— Вона не розбещена. Просто цій дівчині дуже сподобався щойнопереселений кабанчик. Ти був такий кумедний.\nЗапала мовчанка. Німа Розвідниця звелася на здорову ногу і пошкандибала до скутулії. Можливо, вона вирішила засвідчити остаточну смерть електричного монстра. Анемподест побажав їй успіху і подивився в бік дороги. Там були лише руїни і трупи.\n— І ти примислила увесь цей напружений до війни світ? — спитав він онуку Пендози.\n— Його примислили мої предки. Їм було потрібно щось на кшталт спостережної вежі для боротьби з Карною. Коли ж вони один за одним гинули у цій нескінченній битві, то їхні діти домислювали Опадло далі. Від покоління до покоління. Мені немає кому заповісти цей світ. Я бездітна, і сили залишають мене.\n— Садхузаґи прорвалися?\n— Вони йдуть до Картагени. Особлива Оборона нагло занепадає. Глобус мав рацію…\n— Мені потрібний Лліґ.\n— У нього моє дзеркало. Я хочу з його допомогою повернутися на Сцену. Моя клятва не виконана.\n— Для цього дзеркало не потрібне.\n— Колись давно в Матні жив мудрець. Одного разу учні задали йому загадку про гусака, що сидить у глечику з вузьким горлом. Загадка була така: як витягти з глечика живого гусака, не розбивши при цьому вмістилища. Мудрець відповів, що нікого витягати не потрібно. Гусак-бо давно у небі… Отже, Імператоре, було б вельми нерозумним застромлювати до глечика ще й дзеркало. Воно ж може розбитися, гусак може поранитися.\n— Ти не залишав Сцени, бевзю… — напружуючи останні сили, промовила Белітіс, закашлялася, і рожева піна виступила в кутиках її губ. Обличчя дівчини поблідло, зуби зацокотіли.\nАнемподест зрозумів, що у деміуржиці Вузької Явності починається передсмертна лихоманка. Він безпорадно озирнувся й побачив велетня Лліґа, що виходив з печери.\n— Ось твоє дзеркало, — прохрипіла Белітіс. — Чи зрозумів нарешті мене?..\nНовий напад кашлю не дав їй договорити.\nПрочанин зробив крок назустріч Лліґу і відчув, що майданчик вислизає з-під ніг. Кольори Опадла виблякли, Лліґ і Німа перетворилися на сріблясті контури. Потім темрява огорнула Витискувача. Але це був не морок запаморочення, а напівморок святилища Нічної Викрадачки Немовлят.\nПеред вівтарем Ламашту горіли п’ять олійних лампадок. Вони висвітлювали людське тіло, прикручене ланцюгами до вівтарної плити. Людина була ще жива, але без шкіри. Видно було, як здригаються синюваті міхури легень і ворушаться оголені ребра. Акуратно зрізана шкіра жертви щільно обтягувала статую богині. Розрізи були зшиті бичачими жилами і сльозилися кров’яною сукровицею. Натерта лоєм кам’яна мармиза Викрадачки сяяла задоволенням від нового одягу.\nКати залишили жертві обличчя, і прочанин впізнав Аттика.\nВін завмер, і спазм остаточно закрив шляхи і стежки звуків у його горлянці. Натомість заговорив Аттик. Голос його був глухий. Звуки цього голосу виринали з глибин страченого тіла, немов бульбашки з рота утопленика.\n— Привіт, вороже! — сказав Аттик. — Чи подобаються тобі овочі справ твоїх?\nУ відповідь Анемподест видав щось подібне до тихого виття.\n— Ти впізнав мене?\n— Ти — Карна! — видихнув він свій здогад разом із жахом, полегшенням та здивуванням.\n— Так називали мене шамани Півночі. Мої правдиві імена — Розхитувачка і Пантера Напередвизначеності. Тобі, смертному, не зрозуміти їхнього значення, але щойно ти став свідком загибелі останньої з рівних мені Дітей Рівноваги. Тому noli turbare circulos meos.\n— Ти — Руйнівниця і загрожуєш моєму світові!\n— Я сказала, ти почув.\nСтогін вирвався з колишнього тіла Аттика, воно сіпнулося і завмерло. Легені перестали ворушитися. Почулися голоси. Якісь люди входили до святилища з бічного входу. Анемподестові не лишалося нічого, як сховатися між задньою стіною храму та дзеркалом.\nДо святилища внесли смолоскипи. Почулися тверді звуки латини. Голоси прибульців були гучні, слова уривчасті, немов команди. Прочанин почув:\n— Miserium est miseris insultare!\n— Monstrum informe, horrendum.\nВін зрозумів, що офіцери Авреліана увійшли до храму і побачили жорстокість ламій. Він також передбачив, що, знайшовши його у кривавому капищі, римляни не стануть довго розбиратися, і він загине або буде ув’язнений як служитель бридкої Ламашту. Він почав шукати надійнішої схованки, натискати на виступи стіни. Один з таких виступів піддався, а частина цегляного муру відбула чверть оберту навколо прихованої вісі. Анемподест протисся в отвір, закрив його за собою й опинився у цілковитій темряві. Навпомацки він знайшов сходи, що вели вниз.\nВін довго йшов підземним хідником і втратив лік часу. Він би не здивувався вийти звідси до Гадоххи або до Вічної Візантії, або ж вилізти через дупло просто на Горбату гору. Йдучи, він розігнав батальйон щурів і розірвав стільки павутиння, що його вистачило б на попони кільком садхузаґам. Дорогою він тричі спорожнив сечовий міхур і впустив у себе ціле озеро байдужості. Тепер тільки Вбивчий Напис горів перед його очима, і тільки клятва примушувала рухатися його стомлені і стерті ноги. На додачу, розболілися коріння вибитих Голомозим зубів. Він відчував, що попав у лабіринти Напередвизначеності, що годинами (а може, й днями) ходить колом, що віддзеркалення цього хідника він вже проходив колись удвох із Гімнософістом і що невдовзі він має опинитися у черговій подобі Катарактного Театру. Йому вже було ясно, що він ніколи — навіть якщо проживе ще сто років — не спроможеться забути Нікти та Аттика і що тепер вже жодна інша земна краса не зможе його здивувати й наснажити. Він відчував себе герменевтом, якому підклали книгу, писану гіркими говірками дияволосповідників, і змушують тлумачити слова, саме лише звучання котрих викликає в нього огиду. «Спочатку, — згадував він, — Сапфіра обіцяла, що я все зрозумію про чин Витискувача, побачивши Карнавал. Я побачив той безглуздий Карнавал, але нічого не второпав. Потім вона сказала, що я все зрозумію, побачивши Музейну колекцію. І що я мав зрозуміти серед тих опудал? Потім вже Сцена мала все прояснити… І де воно, це прояснення?» Він прокляв свою цікавість і свою зупинку у Хирлицькому лісі, і всі війни усіх часів, що заважають паломникам йти до Єрусалима, молитися й занедбувати марноту марнот. А ще він прокляв червоних жуків, які спокусили його своїм виглядом, і разом із ними все незвичайне та небуденне, що уводить у гріх простих посполитих.\nТак, сиплячи неблагодатними словами, він вийшов у сухий, освітлений небом колодязь, де хідник розходився трьома шляхами. Він розсміявся, упізнавши в черговій витівці Сцени стару казку: «Наліво підеш — коня загубиш…».\nАле на стінах колодязя не було попереджуючих написів, а у нього, відповідно, не було коня. Він сів просто на землю і відчув, як гудуть ноги. Він чекав знаку і не здивувався, коли з правого проходу вискочив синій щур.\n— Привіт тобі, лікувальний пацюче! — сказав Анемподест. — Як ся має татусь Марамулько?\nЩур вирячився на Витискувача і запищав.\n— Ти пропонуєш йти за тобою?\nСиній щур побіг до центрального проходу. Прочанин знизав плечима й пішов за звіриськом. «Зрештою, — вирішив він, — у казках саме так і буває». Невдовзі він потрапив на сходи, що вели угору. Вони закінчувались перед глухим муром, але прочанин уже звик до потаємних входів. Він знайшов виступаючу цеглину, натиснув і вийшов до розкішної зали.\n«Певно, царський палац», — здогадався учень авви Макарія, розглядаючи мармурові горельєфи з крилатими биками і списоносцями. Бронзові вінки на стінах, амфори і срібні ритони вказували на трапезне призначення зали. Анемподестові здалося, що тріумфальні вигуки солдат Одената ще гуляють між яшмових і бірюзових вітрил палацового склепіння. Щур прошмигнув у найширшу арку, прикрашену мозаїкою і срібними ґратами.\nПрочанин неквапно пройшов арку. Ґрати виявилися незачиненими і прочинилися з приємним дзеленчанням. За ними відкрився широкий ункторій з круглим басейном та мармуровими ложами. Світло потрапляло до ункторію через отвір у стелі. Мозаїчна підлога, вистелена оніксом і лазуритом, сяяла жовтими та синіми блискітками. На краєчку басейна сиділа копія Кінського Каштана у білому одязі. Біля нього стояла скриня з лікарським причандаллям. Щур застрибнув старому на коліна.\n— Де мій син, Парфанію? — спитала копія костоголового.\n— Нерегулярні фрагменти подібні, — повторив слова Голомозого Анемподест. Він сів навпроти батька Аттика і сказав: — Він мертвий.\nОбличчя старого посіріло, але зберегло гідність.\n— Його вбили римляни?\n— Ні. Його вбили ламії Нічної Викрадачки Немовлят.\n— Він хотів припинити богиню.\nПісля важкого мовчання старий промовив:\n— У давні часи Викрадачка забрала в мене трьох синів. Тепер убила останнього. Але ж моя родина не завинила Ламашту нічого. Мої предки були лише лікарями і робили свою справу.\n— Її треба припинити.\n— Ти здурів, філософе?\n— Хто може закреслити безсмертя богині?\n— Це я в тебе питаю: хто?\nОчі старого раптом спалахнули.\n— Інша безсмертна богиня! — сказав він і підвівся.\n— Та, що повбивала змій Півночі, Півдня і Заходу?\n— Почуй мене, Ідейська Мати! — повстав старий ескулап. — Я хочу помсти, і мертві діти мої волають про помсту! — Пальмірська подоба костоголового обернулася до статуї, якої Анемподест раніше не зауважив. Мармуровий бовванчик Кібели стояв у ніші, і штучне джерельце плюскотіло під ногами Матері Богів. Раптом отвір у стелі потемнішав. Хмара отінила небо Пальміри. Сталася громовиця, і блискавка впала у басейн. Хоча Анемподест вважав себе готовим до усіляких несподіванок, але тут він впав на підлогу й закрив голову руками. Блакитна на доторк енергія промкнулася до його єства і розклала дійсність на різні способи дріб’язковості. Сузір’я спалахнули під повіками прочанина, і вібруючі голоси загомоніли в його потилиці.\n«Ти почула мене, Мати!» — донеслося до нього одночасно з плюскотом повені і голосом Голомозого: «Ти дуже вчасно допетрав, Витискуваче!» А ще він почув крики тисяч викрадених немовлят і рев Закреслюючих Істот, й сирітське рохкання Мідного Паця при розтрощеній садхузаґом Сцені…\nБлискавка, що спопелила Повноважне Втілення Карни в Опорній Реальності, була у сотні разів потужніша від блискавки в ункторії. Її бачили втікачі-змїївчани з висоти Хирлицького водорозділу. Її спостерігали вартові підскарбія Сокольського на переправі і залишки сотні Приблуди, оточені водою на дузі Костянтинівського шляху. Її світловий вибух помітили навіть у Проскурові і в таборі полковника Кривоноса, і багатьом у той вечір здалося, що світ розколото навпіл і янгольські сурми скликають сонм праведників у долину Армагеддона. Велетенська блискавка потрапила у літописи та легенди, які розповідали свідки й діти свідків до часів Гайдамаччини, і був один, хто бачив її з відстані п’ятсот кроків. Ім’я та чин найближчого свідка перекази не зберегли, але цей невідомий божився і клявся життям рідних, що Велика блискавка була подібна до небесного дерева з пишним корінням, що огорнуло потоками блакитного вогню цілу Горбату гору. Він розповідав також, що блискавка повбивала з півсотні ведмедів, котрі рятувалися на Горбатій від повені, але цьому числу ніхто не повірив.


Спортарена - 26 Жовтня 2017 - Життя Теофіпольщини\nСубота, 17.02.2018, 22:42\nГоловна » 2017 » Жовтень » 26 » Спортарена\nПідкорив і Монблан\nМинулого літа отоларинголог центральної районної лікарні Юрій Семенюк, прекрасний спеціаліст, лікар вищої категорії, який зі студентських років захоплюється альпінізмом, разом з друзями з туристсько-альпіністського клубу «Третій полюс» з Волочиська побував в Пів-нічній Італії, підкорив одну з найвищих вершин Альп гору Гран-Парадізо. Окрилені успіхом, альпіністи вирушили у Францію, щоб зійти на найвищу вершини цієї гірської системи – Монблан. Та через складні погодні умови маршрути на вершину закрили. Тоді і вирішили спробувати підкорити цю непривітну гору наступного року.\nЧи вдалося це зробити? Ось що нам розповів Юрій Іванович (на фото посередині):\n- Цього разу наша мрія здійснилася. Ми ретельно слідкували за прогнозом погоди, і коли для нас він виявився сприятливим, ми швиденько виїхали до Франції. Адже влітку вже діяв безвізовий режим в’їзду до країн Європейського Союзу, нам це дуже допомогло. Сходження на гору зайняло у нас три дні. Спочатку ми піднялися на висоту 3200 метрів, розбили на снігу наметовий табір, два дні проходили акліматизацію. Наступний підйом, до 3800 метрів, ми мали пройти по дуже небезпечному скельному маршруту. Його тут називають «кулуаром смерті», бо коли сонце піднімається, каміння починає обсипатися і альпініст може отримати травми. Тому сходження розпочали рано-вранці і успішно піднялися на 3800 метрову висоту. Акліматизувавшись на цій точці, третього дня по сніжному маршруту з четвертої години ранку долали останню тисячу метрів. Йти по сніжному маршруту не так легко, сонце, сліпучий сніг, температура -10, буває і негода, сильний вітер, відсутність огляду, легко заблудитися, багато груп повертаються. Та удача нас не покинула, ми лише отримали сонячні опіки на обличчях. Об 11-ій годині ранку ми добралися до кінцевої точки сходження – 4810 метрів та розгорнули тут наш український прапор. Що відчували у цю мить? І радість, і задоволення, і страшенну втому. Перед нами внизу лежала вся Європа, то ж словами ці почуття передати складно. Спускатися вниз теж нелегко, та ми благополучно дісталися назад. Треба визнати, що система безпеки тут на високому рівні, працює рятувальний вертоліт, ми мали повну страхівку. І хоч краще за все можуть бути тільки гори, ми з перемогою радісно повернулися додому.\nОтож, разом зі своїми мужніми та відчайдушними друзями Юрій Іванович підкорив найвищі вершини Європи та Кавказьких гір. Поки подальших планів нема, та, каже, що вершин на світі ще багато. Нам же залишається щиро подивуватися його відданому захопленню спортом хоробрих та безстрашних.\nКатегорія: Газета № 85-86 26.10.2017 | Переглядів: 47 | Додав: Korespondent_g | Рейтинг: 0.0/0


НАШІ ГРОШІ – «Центренерго» заплатить ще мільйон юристам, які замінили радників Порошенка в спорі з «Mercuria» за $4 млн\n06.09.2017 // 634 Переглядів\nПАТ «Центренерго» 18 серпня уклало угоду з ТОВ «Астапов і партнери» на юридичні послуги вартістю 960 тис грн. Про це повідомляється в системі «Прозорро».\nЙдеться про послуги юристів по спору «Центренерго» з міжнародним трейдером «Mercuria Energy Trading SA» щодо поставок південно-африканського вугілля в Україну в 2015 році. Тоді українська сторона завважила, що якість вугілля по прибутті в одеський порт була нібито нижчою, ніж від проб, які брали в порту ПАР при відплитті вантажу. Відтак «Центренерго» подала до Лондонського міжнародного третейського суду позов до «Mercuria» на суму $3,98 млн.\nЦе вже друга угода «Центренерго» з «Астапов і партнери», укладена з фірмою по переговорній процедурі як виконувачем основної угоди. Перша вартістю 2,40 млн грн. була укладена у квітні 2017 року за результатами відкритих торгів. Тоді заявка «Астапова» виявилась найдешевшої з п’яти учасників, одним з яких було ТОВ «Авеллум партнерс».\n«Авеллум партнерс» були юридичними радниками президента Петра Порошенка по створенню віргінського офшору «Prime Asset Partners» для нібито подальшого продажу компанії «Рошен». Керівник «Авеллум Партнерс» Микола Стеценко входить до наглядової ради банку «Авангард», що належить управляючим директорам компанії «ICU» Костянтину Стеценку і Макару Пасенюку.\nСаме з «Авеллум партнерс» «Центренерго» за попередній рік уклала дві угоди по 950 тис грн. кожна і ще одну на 480 тис грн. саме для представництва своїх інтересів в спорі з «Mercuria». Всі три угоди на загальну суму 2,38 млн грн. радники Порошенка отримали без проведення відкритих торгів.\nПерші відкриті торги по спору за африканське вугілля «Центренерго» спробувало провести у лютому 2017 року. Тоді держпідприємство відхилило заявку «Ей.Джи.Ей та партнери» та «Ілляшев та Партнери», допустивши до участі лише «Авеллум». Після цього тендер довелось відмінити і оголосити нові торги.\nНа квітневих торгах «Астапов» і адвокатське об’єднання «Ей.Джи.Ей та партнери» оскаржували в АМКУ дискримінаційні вимоги тендеру, і після їх пом’якшення «Астапов» виграв відкриті торги, знизивши ціну пропозиції на 200 тис грн. у порівнянні з «Авеллумом».\nВ останньому договорі «Центренерго» з «Астапов і партнери» вказано, що ставки всіх юристів різного рівня становлять 8 тис грн. за годину і є просто результатом ділення загальної ціни угоди на обумовлену кількість годин роботи юристів (120).\nВ січневому договорі з «Авеллум партнерс» були вказані різні ставки. Найбільші у партнерів по 14 тис грн. за годину, у молодших юристів – 3,5-4,5 тис грн.\nЗаступником голови Наглядової ради «Центренерго» від Фонду держмайна є Олександр Візірь – колишній помічник першого заступника парламентської фракції БПП Ігоря Кононенка.\nТеги: Енергетика, Порошенко, Сервіс, Суди


Піца на сковороді за 10 хвилин – 10 швидких покрокових рецептів з фото\nПіца на сковороді – швидкий аналог класичної піци в духовці, для приготування якої достатньо 10 хв. Блюдо, як правило, складається з бюджетних інгредієнтів, просто у виконанні і являє собою ситну вечерю або перекус.\nШвидка і смачна піца за 10 хвилин на сковороді\nСмачну піцу реально приготувати на сковороді за 10 хв. активних дій, при цьому начинка повинна бути вже повністю готовою і термічно обробленої заздалегідь, якщо цього вимагає продукт. З даної кількості інгредієнтів виходить 2 піци по 20 см діаметром.\nМолоко коров’яче 140 гр.\nПрованські трави ¼ ч. л.\nСоуси ½ склянки\nСир 1.5 склянки\nВарена ковбаса 200 гр.\nЦибуля ріпчаста 2 невеликі головки\nТоматна паста 110 гр.\nДля тіста змішати просіяне борошно, прованські трави, яйця, сіль і молоко. Добре перемішати або збити міксером до однорідності, щоб розбити грудочки. Тісто виходить за консистенцією, як густа сметана. Вилити тісто на розігріту сковорідку, змащену рослинним маслом, зменшити вогонь до середньо-слабкої.\nСмажити млинці з тіста на одній стороні близько 4 хв., потім обережно перевернути його на іншу сторону, залишити ще на 2 хв.\nЗаздалегідь варену ковбасу порізати на шматочки і обсмажити на середньому вогні.\nРіпчасту цибулю почистити, сполоснути, порізати тонкими півкільцями і обсмажити до рум’яності.\nПопередньо зробити соус для піци з томатної пасти. Цибулю почистити, помити і подрібнити. Очистити часник пропустити через прес. Розігріти в сковороді оливкову олію, обсмажити в ньому часник і цибулю до рум’яності. Додати засмажку томатну пасту. Влити очищеної води і перемішати. Кількість води повинно бути таким, щоб консистенція соусу була, як у кетчупу. Посолити, додати цукор, лавровий лист і травички. Накрити сковороду кришкою і готувати соус близько 10 хв. Остудити соус до нанесення на тісто. Крім того, якщо немає часу возитися з соусом, можна використовувати будь готовий покупної соус.\nОснову для піци змастити соусом, викласти по всій поверхні начинку. Накрити кришкою і на середньому вогні готувати ще 4-5 хв, поки сир не розплавиться.\nЗняти готову піцу зі сковороди, перекласти на дошку і порізати на порційні шматочки.\nЕкспрес-піца в домашніх умовах на сметані\nТака піца – відмінний швидкий варіант смачного страви, коли несподівано прийшли гості або діти прибігли зі школи. У тісто можна використовувати навіть злегка застояну сметану.\nБорошно пшеничне – 9 ст. л.;\nСметана жирна – 8 ст. л.;\nОлія соняшникова рафінована – 1 ст. л.\nОгірки солоні – 70 г;\nПомідори – 140 г;\nСир м’який Моцарелла – 50 р.\nБорошно просіяти з сіллю. Додати яйця, сметану і збити віночком або міксером до повного об’єднання, щоб не пропустити грудочки.\nСковороду змастити рослинним маслом, розподілити по ній тісто зворотною стороною ложки.\nСолоні огірки порізати тонкими кружечками або довгими тонкими смужками за допомогою овочерізки. Сосиски очистити від обгортки і нарізати тонкими кільцями.\nПомідори помити, вирізати білу частину біля плодоніжки і порізати навпіл і далі тонкими пластинками.\nНа заготівлі тесту при бажанні можна намалювати тонку сіточку з майонезу. Розкласти шматочки огірка і сосисок.\nНаступним шаром покласти нарізані помідори.\nЗверху помідори посолити і поперчити.\nСир нарізати тонкими пластинками і викласти поверх помідорів. Для піци краще всього брати Моцарелу не у вигляді кульок, а брусочками. Саме вона так гарно тягнеться на фото.\nСковороду накрити кришкою і поставити на заздалегідь розігріту плиту на середній вогонь.\nГотувати піцу близько 10 хв. За цей час сир розплавиться, а тісто запечеться.\nПосипати готову страву дрібно нарізаною чистою зеленню і подавати до столу.\nШвидка піца з тестом на майонезі\nМінімум зусиль і часу – і швидка піца на сковороді готова. Вона має досить привабливий зовнішній вигляд за рахунок додавання пармезану і шпинату.\nЯйце куряче С0 – 1 шт.;\nТоматний соус – 1 ст. л.;\nЗмішати яйце з майонезом. Додати просіяне борошно і дрібку солі, ретельно збити віночком або міксером, щоб не допустити утворення грудочок.\nСковороду змастити рослинним маслом без запаху і розподілити ложкою по ній тісто. Консистенція у готового тіста схожа на консистенцію жирної сметани.\nПідготувати начинку. Акуратно розмазати томатний соус по поверхні тіста.\nОвочі та зелень попередньо вимити й обсушити. Помідори порізати кубиками, викинувши щільну білу частину. Сир теж порізати невеликими кубиками, пармезан натерти на середній тертці.\nЧасник очистити і пропустити через прес. Додати до сиру і помідорів.\nСуміш посолити, поперчити і додати спеції. Все добре розмішати.\nШпинат порізати смужками, обшпарити окропом і обсушити паперовими рушниками. Викласти смужки шпинату на тісто.\nЗверху розкласти суміш з приправлених помідорів і сиру. Присипати все рівномірно тертим пармезаном.\nСковороду з заготівлею піци поставити на слабкий вогонь і пекти близько 10 хвилин, щоб сир розплавився, а основа зарум’янилася.\nПорізати на шматочки і подавати на стіл.\nПіца з додаванням кефіру за 10 хв.\nТісто для піци на кефірі відрізняється приємним вершковим смаком, з вигляду нагадує товстий млинець. В якості начинки використовуються тільки готові інгредієнти, які не потрібно додатково обробляти, це прискорює процес приготування.\nБорошно пшеничне – 200 мл;\nСода харчова – 1 ч. л. без гірки.\nГотова томатна паста – 1 ст. л.;\nСоняшникова олія для смаження – 1 ст. л.\nВ кефірі ретельно розмішати соду, гасити її додатково не потрібно, в кислому середовищі кефіру сода буде гаситися самостійно. Головне-простежити, щоб грудочки соди повністю розійшлися в рідині.\nДодати в суміш яйце і добре збити виделкою або вінчиком.\nОкремо просіяти борошно і сіль. Потроху всипати борошно в кефірну суміш, без зупинки збиваючи тісто. Не допустити утворення грудочок.\nВарену ковбасу нарізати тонкими пластинками (можна на овощерезке). Зелену цибулю помити, обсушити і дрібно нашаткувати. Сир натерти на крупній тертці. Помідор тонко нарізати пластинками гострим ножем.\nРозмазати по сковороді рослинне масло, вилити тісто для піци і прокрутити сковороду по колу, щоб воно рівномірно розподілилася.\nВипікати На середньому вогні близько 2-3 хв. Потім дуже обережно перевернути млинець з тіста, підсунувши під нього з двох сторін 2 лопатки.\nРозмазати по підсмаженої стороні тесту соус, можна зробити сітку з майонезу. Викласти помідори, потім шар ковбаси, зелений лук. Зверху рівномірно посипати все тертим сиром.\nНакрити сковороду кришкою і готувати на мінімальному вогні близько 8-10 хв.\nАкуратно розрізати піцу на частини, намагаючись не пошкодити покриття сковороди. Подавати в гарячому вигляді до чаю або провину.\nРецепт піци без сметани і кефіру на сковороді\nЯкщо вдома немає сметани або кефіру для приготування основи, можна змішати майонез і молоко. Для цих цілей можна використовувати вже трохи скисле молоко і залежаний майонез, це відмінний спосіб економії та утилізації продуктів.\nБорошно пшеничне вищого сорту – 6 ст. л.;\nШинка – 130 г;\nПриправа для піци – 0,5 ч. л.\nБорошно просіяти в окрему миску з сіллю.\nЯйце змішати з молоком і майонезом, збити віночком або вилкою.\nНе перестаючи збивати, додати порціями борошно з сіллю, дуже ретельно все збити віночком, щоб розбити грудочки тіста.\nСковороду змастити рослинним маслом.\nШинку нарізати тонкими слайсами, можна попередньо обсмажити без масла на сковороді з 2 сторін.\nОвочі вимити й обсушити. Помідор нарізати тонкими пластинками. У червоного болгарського перцю зняти шапочку, видалити насіння і перегородки, нарізати тонкими півкільцями. Сир потерти на крупній тертці.\nКетчуп і майонез з’єднати і перемішати, додати до них приправи.\nСковороду нагріти на середньому вогні, вилити на неї тісто, розподілити тісто по колу, щоб вийшов товстий млинець. Тісто по консистенції схоже на тісто на оладки.\nОбсмажити тісто з одного боку протягом 2-3 хв., обережно перевернути на іншу сторону.\nЗмастити готову бік соусом, викласти помідори, слідом зверху шаром розкласти шинку і перець. Присипати все натертим сиром.\nНакрити сковороду кришкою і готувати протягом 8-10 хв. на мінімальному вогні.\nПерекласти піцу на блюдо і подавати до обіду в теплому стані.\nОригінальна швидко-піца з лаваша\nКоли не хочеться возитися з тестом для піци, для цих цілей можна купити готовий тонкий лаваш. Крім того, це значно економить час приготування.\nПечериці мариновані – 90 г;\nСіль, перець мелений і зелень – за смаком.\nВирізати з пластів лаваша 3 кола, трохи більше в діаметрі, ніж дно у сковороди, де буде випікатися піца. Це допоможе зробити бортики.\nСир потерти крупно на тертці, помідори вимити і нарізати на овощерезке тонкими слайсами. Сир можна брати будь-який, але бажано використовувати сир твердих гострих сортів типу пармезану.\nЗелень вимити, обсушити і дрібно нашаткувати.\nДля соусу майонез і кетчуп змішати один з одним.\nДля основи на перший тонкий коло лавашу намазати тонким шаром соус і трохи посипати все сиром. Те ж саме зробити і з двома іншими колами з лаваша.\nЗверху змастити основу соусом.\nНа сковороді розпустити вершкове масло, встановити слабкий вогонь.\nНа сковороду викласти основу з лаваша, зверху висипати половину тертого сиру, розкласти нарізані печериці, далі шар помідорів. Посолити заготівлю, поперчити, можна посипати спеціальною сумішшю приправ для піци. Зверху покрити всі залишками тертого сиру.\nНакрити сковороду кришкою і готувати на повільному вогні близько 5-7 хв. При подачі зверху посипати виріб порізаною зеленню.\nСама проста і швидка піца на батоні «Студентська»\nТака піца готується надзвичайно швидко, тому заздалегідь потрібно підготувати начинку. Продукти повинні бути готовими і не вимагати ніякої термічної обробки, крім нарізки або очищення.\nБатон (білий хліб) – 7 шматочків;\nКовбаса варена або сиров’ялена – 120 г;\nПерець червоний – 0,5 шт.;\nМаслини без кісточок – 5 шт.;\nЗаздалегідь підготувати начинку. Овочі вимити, у перцю зняти шапочку з насінням, прибрати перегородки, нарізати тонкою соломкою.\nКовбасу нарізати тонкими кружечками, помідори порізати тонкими скибочками. Оливки порізати навпіл, сир потерти на крупній тертці. Для соусу змішати томатну пасту і майонез.\nБатон порізати на скибочки товщиною 1 см. Можна прикинути, скільки точно потрібно шматочків булки, виклавши дно сковороди скибочками батона.\nВесь хліб покришити в глибоку миску. Вилити туди молоко. Розім’яти масу руками, додати яйце, сіль, борошно і все розмішати. Тісто буде дуже густим.\nХолодну сковороду змастити маслом, викласти тісто, розрівняти тонко дном і накрити сковороду кришкою. Встановити середній вогонь і готувати тісто до появи золотистої скоринки знизу близько 5 хв.\nОбережно перевернути млинець з тіста, щоб він не розкришився, прибрати сковороду з вогню.\nЗмастити тісто соусом, розкласти по заготівлі кружечки ковбаси, брусочки перцю, скибочки помідорів, половинки оливок. Зверху все присипати сиром.\nНакрити сковороду кришкою і готувати на повільному вогні 5 хв.\nРецепт ніжною заливний піца на сковороді\nВ рецепті використовується класичний холодець тісто на кефірі. В якості начинки можна використовувати що завгодно, тут ковбаса, цибуля, томати та сир.\nСіль, перець чорний мелений і паприка солодка – за смаком;\nКопчена ковбаса – 8 шматочків;\nМолодий часник – 1 стебло;\nКетчуп і майонез – 1 ст. л.;\nЗмішати кефір, яйця і борошно. Посолити, поперчити і всипати солодку паприку в тісто. Все ретельно збити міксером.\nЗмастити сковороду маслом і розподілити по ній тісто.\nСмажити млинці на середньому вогні близько 1 хв. і перевернути.\nДля соусу змішати кетчуп і майонез і змастити основу за допомогою силіконової пензлика або зворотного боку ложки.\nКовбасу розкласти по тесту. Стрілку часнику обдати крутим окропом і порізати дрібно-дрібно, розкласти по піці.\nЛук очистити, порізати навпіл і далі половину цибулини нарізати тонкими півкільцями, розкласти по тесту.\nПомідор нарізати тонкими слайсами, розкласти по поверхні піци.\nСир натерти крупно на тертці, присипати всю заготівлю сиром зверху.\nНакрити сковороду кришкою і готувати піцу на повільному вогні близько 10 хв.\nПодавати піцу у гарячому вигляді, порізавши її на шматочки.\nДуже смачний покроковий рецепт картопляного піци\nУ картопляної експрес-піці, як зрозуміло з назви, в якості основи використовується тертий картопля. Виходить велика, дуже ситна піца з хрусткою основою.\nКартопля – 620 г;\nСіль і мелений перець – на смак;\nЦибулю-порей (біла частина) – 2 шт.;\nНевеликі помідори – 2 шт.;\nКартоплю почистити, промити до чистої води, натерти на дрібній тертці або за допомогою кухонного комбайна. Додати яйце, борошно, сіль і приправи. Добре розмішати. Тісто виходить схожим на тісто для дерунів.\nБекон (грудку) нарізати тонкими скибочками, вимитий порей нашаткувати кільцями, помиті і обсушені печериці порізати тонкими пластинками. Одночасно поставити сковороду на середній вогонь для розігріву.\nУ сковороду викласти бекон, обсмажити, викласти цибулю і гриби, перемішуючи, смажити кілька хвилин. При бажанні можна влити 1-2 ст. л. рослинного масла.\nПаралельно іншу сковороду розігріти, влити в неї трохи соняшникової олії без запаху. Розподілити половину картопляної маси, посмажити на сильному вогні до рум’яного стану.\nПорізати помиті помідори тонкими скибочками, сир потерти крупно на тертці.\nМлинець з картоплі дуже акуратно перевернути. За нього викласти половину начинки. Викласти кружечки помідорів, посипати сушеним базиліком.\nЗверху рівномірно посипати заготівлю тертим сиром, накрити сковорідку кришкою і готувати близько 5 хв, поки сир не розплавиться. Посипати піцу зверху нарізаною зеленню петрушки.\nЗ другої порції тіста приготувати другу заготівлю, аналогічно розподілити начинку і приготувати таким же чином.\nШвидкий рецепт ледачою піца на сковороді\nОдин з найбільш швидких рецептів піци, для тесту використовується всього 3 інгредієнта. Домочадці будуть раді такій піці, особливо оцінять її чоловіка.\nЗелень і приправи – на свій смак.\nЗмішати просіяне борошно, яйце, сіль і сметану, збити міксером або виделкою до однорідності.\nПомідори помити і обсушити. Порізати його тонко слайсами.\nМисливські ковбаски в будь-якій кількості порізати тонкими кружечками. Зелень вимити, обсушити і дрібно нашаткувати. Сир потерти на тертці крупно.\nДля соусу змішати майонез і кетчуп, додати суміш приправ для піци або прованські трави і перемішати.\nСковороду змастити рослинним маслом без запаху, вилити тісто і, провернувши по колу, розподілити по дну сковороди.\nЗмастити основу соусом дуже акуратно, розкласти начинку шарами, зверху присипати сиром.\nНакрити сковороду кришкою і готувати на середньому вогні близько 10 хв. до того моменту, поки не розплавиться сир і дно піци не зарум’яниться. Стежити за тим, щоб основа не підгоріла.\nДля подачі посипати виріб зеленню, можна намазати зверху улюбленим готовим соусом або подати його до піци в окремому соуснику.\nГарячу піцу перекласти на блюдо, порізати на сегменти і подавати в гарячому вигляді до кави або чаю.


У Кривому Розі повідомили про замінування шести шкіл\nТака інформація надійшла до поліції 30 січня близько 10-ї ранку.\nДля перевірки приміщень та прилеглої території на місце виїхала слідчо-оперативна група поліції, кінологи та вибухотехніки. З навчальних закладів евакуювали учнів та працівників.\nВирішується питання про відкриття кримінального провадження за ст. 259 Кримінального кодексу України (завідомо неправдиве повідомлення про загрозу безпеці громадян, знищення чи пошкодження об’єктів власності).\nВіднині на території Дніпропетровської області працюватиме надзвичайно корисна програма, яка дозволить налагодити зворотний зв'язок між поліцією та громадянами.\nПро це під час прес-конференції розповів заступник начальника ГУНП в Дніпропетровській області Володимир Богоніс: «За допомогою додатка робота кожного поліцейського зможе бути оцінена. Крім цього, сервіс дає змогу отримувати термінові сповіщення від поліції. Зокрема, на прикладі ускладнень дорожнього руху у зв’язку з погодними умовами ми могли б проінформувати водіїв, які рухаються в напрямку затору, побудувати свій маршрут відповідно до умов. Також за допомогою додатка ми плануємо пришвидшити реагування на подію, адже відпадає потреба заповнювати картку, як при телефонному дзвінку – при встановленні мобільного додатку користувач вже вказав усю необхідну інформацію.\n«Тоді саме на Дніпропетровській області було протестовано роботу програми, – зазначив він. – Сьогодні програма успішно працює вже у 10 областях України, але користувачів з Дніпропетровської області – найбільше. Застосунок дає можливість користувачам миттєво викликати поліцію, повідомити про правопорушення, ускладнення дорожнього руху, отримувати екстрені повідомлення від поліції, оцінювати роботу поліцейського за номером жетону, переглядати карту відділень поліції та лікарень. У наступному році плануємо охопити користувачів з інших областей України, додати функцію відправки фото від користувачів для більш ефективного реагування. У подальшому плануємо додати можливість відправки відео та запровадження електронного кабінету водія. Плани на розширення функціоналу застосунку дуже великі, і ми сподіваємося, що мешканці Дніпропетровської області активно долучаться до користування програмою».


Nexta опублікував документальний фільм про статки Лукашенка | Mind.ua\nЖурналісти розповіли про нерухомість, автопарк, коштовні подарунки, витрати та корупційні схеми політика\n9 березня 2021, 08:51\nБілоруський опозиційний ресурс Nexta оприлюднив фільм-розслідування «Лукашенко. Золоте дно» про статки Олександра Лукашенка. Відео опубліковане на YouTube-каналі ЗМІ.\nУ фільмі тривалістю майже півтори години розповідається про нерухомість, автопарк, коштовні подарунки, витрати та корупційні схеми політика.\nЗа даними розслідувачів, Лукашенко володіє 18 резиденціями – державними та подарованими бізнесменами. Зокрема, журналісти називають палац у місті Шершун (Мінська область), що офіційно належить російському олігархові Михайлу Гуцерієву, який входить до 50 найбагатших людей РФ. За даними Forbes, його статки оцінюють у $2,1 млрд.\nУ Білорусі Гуцерієв володіє будівельною компанією «Ю-строй», готелем Renaissance Minsk, ангаром для бізнес-авіації в аеропорту (Мінськ) і компанією «Славкалій». Він стверджує, що резиденція належить йому, а її будівництво коштувало $40 млн. Натомість Nexta запевняє, що користується палацом Лукашенко, який «обміняв» його на $1,4 млрд Гуцерієву для будівництва гірничо-збагачувального комплексу. Ці кошти Китай надав Білорусі як кредит під гарантії.\n«У мене в руках опинилися документи. На них хтось, видно, забув викреслити, там було написано, що згідно з листом служби безпеки президента, треба передати відповідну кімнату для охорони. Тобто це вже говорить про те, що цим займалися відомства», – розповів журналіст.\nЩе одним підтвердженням зведення палацу для Лукашенка журналісти називають те, що за три кілометри від резиденції розташована база ППО з комплексами С-300 російського виробництва.\nОкрім цього, у фільмі озвучують вартість обслуговування резиденцій Лукашенка. За даними обізнаних співрозмовників розслідувачів, на це витрачаються десятки мільйонів доларів щомісяця. Також автори розслідування вважають, що у Палаці Незалежності в Мінську – іншій резиденції – існують локації, куди «ніколи в житті не запустять» екскурсії, які «водять за суворо відведеним маршрутом».\nЖурналісти нарахували в самопроголошеного президента Білорусі близько 10 дорогих автомобілів:\nдві Audi A8 за 100 000 євро кожна;\nMaybach за 1,5 млн євро, який йому нібито хтось подарував;\nновіший броньований Maybach Pullman Guard із мінібаром і масажними кріслами за 1,4 млн євро;\nRolls-Royce Phantom Coupe за 170 000 євро;\nброньований Mercedes-Benz C-Class 5 покоління за 160 000 євро;\nTesla, нібито подарована Ілоном Маском, за понад 100 000 євро;\nMercedes-Benz GL-клас за 131 000 євро;\nMercedes C-Class 4 покоління за 200 000 євро.\nДо того ж молодий Лукашенко, за спостереженнями розслідувачів, їздив на Mercedes 600 (W140), розширена версія якого на той час коштувала 80 000 євро, та раритетною Газ-14 «Чайка», яку нині оцінюють у 30 000 євро.\nНе забули журналісти і про ексклюзивні авторучки Montegrappa з гербом за 2 000-4 000 євро, які Лукашенко роздає як сувеніри, його лижний костюм за 4 000 євро.\nВ авіапарку виявили літаки Boeing 737, Boeing 767, Gulfstream G550, Canadair CRJ-200 та гелікоптер AgustaWestland AW139.\nСам Лукашенко неодноразово заявляв, що не має багатств, а майже все, чим він користується, належить державі.\nОкрім Гуцерієва, в коло наближених до Лукашенка бізнесменів входять власник компанії «Тютюн-Інвест» і мережі торговельних центрів «Корона» Павло Топузідіс та ще один тютюновий магнат Олексій Олексін.\nЗа словами журналістів, цей фільм є лише початком серії розслідувань про «корупцію в оточенні Лукашенка», і вони вже почали роботу над новим фільмом.\nАкценти тижня: провал боротьби з відмиванням грошей, двоїста суть американських санкцій та екотренди як новий «якір» для великого бізнесу19 квітня 2021, 08:00\nСБУ викрила корупційну схему в Одеській залізниці16 квітня 2021, 14:58\nОлександр Лукашенко корупційні схеми Журналістика


Організм людини не може весь час залишатися молодим. Особливо гостро вікові зміни відчувають на собі жінки, які переступили 50-річний рубіж життя. Період менопаузи багато представниць слабкої статі переживають дуже важко, оскільки гормональна перебудова організму практично ніколи не проходить безслідно.\nНастання клімаксу впливає, як на зовнішній вигляд, так і на самопочуття жінки, у якої починаються «припливи», з'являються безсоння, дратівливість, депресія, загострюються хронічні захворювання. Такі негативні прояви пов'язані з уповільненням вироблення жіночого гормону естрогену.\nГомеопатія - безпечне лікування\nНамагаючись полегшити свій стан і відстрочити невблаганне наближення старості, жінки часто вдаються до замісної гормональної терапії. Однак більшість лікарських засобів, що заповнюють дефіцит естрогену, містять синтетичні аналоги статевих гормонів. Це не завжди йде на користь жіночому організму. Багато жінок не бажають приймати такі медикаменти і звертають свою увагу на гомеопатичні препарати при клімаксі - засоби природного походження, що містять у своєму складі фітоестрогени. Вони усувають недолік естрогенів, допомагають боротися з «припливами», знижують ризик виникнення серцево-судинних захворювань та остеопорозу, що нерідко розвиваються з настанням клімаксу. Тільки гомеопатичне лікування протікає в більш м'якій формі.\nФітоестрогени виділяють з різних рослин. Це природні натуральні речовини, які по молекулярній будові ідентичні з жіночими гормонами. Звичайно, активність природних естрогенів набагато нижче людських гормонів, тому важливо регулярно приймати гомеопатичні препарати. Фітоестрогени в жіночому організмі спочатку накопичуються, а потім необхідно підтримувати їх концентрацію. У міру накопичення вони заміщають власні гормони, надаючи на організм таку ж дію. В результаті зовнішні і внутрішні негативні прояви клімаксу значно знижуються, а іноді зовсім пропадають. Слід зазначити, що гомеопатичні засоби самостійно приймати не рекомендується. Їх повинен підбирати кваліфікований фахівець-гомеопат, який враховує не тільки симптоми і періодичність появи «припливів», але навіть особливості характеру жінки. Тоді лікування буде ефективним і ознаки нездоров'я при клімаксі пропадуть.\nГомеопатичні препарати в період менопаузи\nІснує безліч гомеопатичних препаратів, що застосовуються в період менопаузи. Одним з найпоширеніших засобів є Естровел, до складу якого входять екстракти листя кропиви, дикого ямсу, соя, вітаміни Е і В. Препарат знижує кількість та інтенсивність «припливів», підвищує імунітет, відновлює дефіцит кальцію (профілактика остеопорозу), покращує склад крові.\nЕфективно зміцнюють жіночий організм і заповнюють брак естрогенів Фемінал на основі екстракту червоної конюшини, а також Ременс. Лікувальна дія таких популярних гомеопатичних препаратів, як Клімадінон і Ци-Клим, також засноване на застосуванні екстракту рослин. Психо-емоційні порушення при клімаксі добре коригує препарат «Ледіс формула Менопауза», до складу якого входять екстракти сарсапаріля, спіруліни, донг квая, пасифлори, вітамінно-мінеральний комплекс. Даний засіб - дієва профілактика остеопорозу та авітамінозу.\nКрім того, для лікування негативних проявів при клімаксі широку популярність здобули такі гомеопатичні препарати: Лефем, Клімаланін, Клімактоплан, Менопейс, Клімаксан, Фемікапс, Тібестан, Оваріамін, Фемівелл, Клімакт-Хель.\nБезумовно, самостійно розібратися в різноманітті гомеопатичних лікарських засобів, що застосовуються в період менопаузи, досить складно, практично неможливо. Щоб досягти максимально позитивного ефекту, нерідко фахівець-гомеопат становить комбінацію з декількох гомеопатичних препаратів при клімаксі. Також для поліпшення загального самопочуття, а також стану нігтів, волосся та шкіри в цей складний період життя необхідно регулярно приймати вітамінні комплекси.\nТаким чином, сучасна гомеопатія може надати жінці дієву допомогу при настанні клімаксу. Головне, зберігати життєвий тонус, не впадати в депресію, дбати про власну зовнішність, стежити за показниками ваги, радіти повсякденному житті. Тоді клімакс пройде непомітно.