Raketa запустилася у Львові | EDA.VLASNASPRAVA.UA: Все о ресторанном бизнесе в Украине\nНа старті замовити доставку можна з майже 50 закладів, розташованих в центральній частині міста. Впродовж місяця послуги Raketa будуть надаватися в тестовому режимі. За цей час список ресторанів та покриття планується суттєво розширити. У Львові вже працюють близько 100 кур’єрів (пішо/вело/мото/авто). Заявлений час доставки — до 60 хвилин, вартість послуги для клієнта — 0 грн.\nЗ нагоди запуску сервісу у Львові, Raketa пропонує промокод raketainlviv. Він дає 100 грн знижки на перше замовлення від 150 грн.\n«Raketa — класичний food-tech сервіс і на 100% український проект. Крім того, ми одні з небагатьох, хто пропонує своїм клієнтам телефонну і онлайн-підтримку для оперативного вирішення будь-яких питань» — розповів Юхимчук Олексій, співзасновник Raketa.


ОГОЛОШЕННЯ | Турківська районна державна адміністрація\nПРО ПРОВЕДЕННЯ КОНКУРСУ НА ЗАЙНЯТТЯ ВАКАНТНОЇ ПОСАДИ ГОЛОВНОГО ЛІКАРЯ ТУРКІВСЬКОЇ КЦРЛ\nВідповідно до статті 16 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров’я», постанови Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2017 року № 1094 «Про затвердження Порядку проведення конкурсу на зайняття посади керівника державного, комунального закладу охорони здоров’я», п.13 рішення сесії Турківської районної ради № 67 від 31 березня 2016 року «Про делегування повноважень Турківській районній державній адміністрації» та розпорядження голови Турківської районної державної адміністрації від 26 березня 2018 року №80 «Про проведення конкурсу та оголошення початку формування конкурсної комісії Турківської райдержадміністрації з проведення конкурсу на зайняття посади головного лікаря Турківської комунальної центральної районної лікарні»:\nКОНКУРСНА КОМІСІЯ ОГОЛОШУЄ конкурс на зайняття вакантної посади головного лікаря Турківської комунальної центральної районної лікарні.\nКонкурс оголошується на підставі рішення конкурсної комісії від 16.04.2018 (протокол № 1). Місцезнаходження закладу: вул. Січових Стрільців, 62, м. Турка Львівської області, Україна.\nПовне найменування закладу: ТУРКІВСЬКА КОМУНАЛЬНА ЦЕНТРАЛЬНА РАЙОННА ЛІКАРНЯ.\nЮридичне та фактичне місцезнаходження закладу: Україна, 82540, Львівська область, Турківський район, село Завадівка, вулиця Військове містечко, будинок 8/А.\nЛікарня є лікувально-профілактичним закладом, який створено з метою здійснення функцій і повноважень щодо реалізації на території району державної політики в галузі охорони здоров`я, провадження господарської діяльності з медичної практики, організації та надання вторинної (спеціалізованої) медичної допомоги населенню району.\nнадання екстреної невідкладної допомоги при гострих і раптових станах, незалежно від місця проживання і віку громадян;\nнадання висококваліфікованої медичної допомоги плановим хворим із закріплених територій з терапії, хірургії, гінекології, педіатрії та надання висококваліфікованої допомоги жінкам;\nпровадження господарської діяльності з придбання, зберігання, перевезення, відпуску, використання, знищення наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів у порядку, встановленому чинним законодавством України;\nорганізація діяльності, пов’язаної з обігом відповідних рецептурних бланків спеціального взірця для препаратів, які є в «Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів»;\nпровадження господарської діяльності зі зберігання, перевезення, придбання, використання у медичній практиці спирту етилового у порядку, визначеному чинним законодавством;\nнадання організаційно-методичної і консультативної допомоги медичним закладам району;\nпроведення виїзних або заочних консультацій із залученням кваліфікованих лікарів-спеціалістів лікувально-профілактичних закладів району;\nпланування і координація лікувально-профілактичної і організаційно-методичної роботи, яка проводиться (в. т.ч. планові виїзди)- спеціалістами усіх районних лікувально-профілактичних закладів) на території району;\nвивчення (за матеріалами статистичних звітів, перевірок і аналізів роботи лікувально-профілактичних закладів) стану медичного обслуговування району, діяльності сільських, міських та районних лікувально-профілактичних закладів району;\nрозроблення на основі аналізу діяльності лікувально-профілактичних закладів пропозицій з усунення наявних недоліків у роботі закладів охорони здоров’я і практичних заходів щодо якості культури обслуговування населення і скерування цих пропозицій у відповідні органи охорони здоров’я;\nапробація та впровадження у практику роботи лікувально-профілактичних закладів району сучасних методів і засобів діагностики та лікування;\nрозвиток і удосконалення організаційних форм амбулаторно-поліклінічної і стаціонарної допомоги, наступності обстеження і етапного лікування хворих;\nвивчення безпосередніх і віддалених результатів ефективності поліклінічної і стаціонарної допомоги населенню;\nорганізація, керівництво і контроль за постановкою і рівнем статистичного обліку і звітності у підвідомчих лікувально-профілактичних закладах (відділеннях) району. Аналіз якісних показників стану медичної допомоги в районі, розроблення заходів щодо усунення виявлених недоліків;\nнапрацювання заходів спрямованих на підвищення рівня і покращення якості медичної допомоги населенню, на підставі налізу захворюваності, летальності, смертності в районі;\nнапрацювання пропозицій щодо раціонального використання ліжкового фонду, призначеного для населення у різних типах лікувально-профілактичних закладів району і здійснення статистичного контролю за використанням ліжок;\nвивчення, узагальнення і поширення досвіду роботи кращих лікувально-профілактичних закладів з метою організації медичної допомоги;\nздійснення контролю за обліком захворюваності у лікувально-профілактичних закладах району шляхом проведення вибіркових перевірок та статистичних ревізій;\nпроведення аналізу демографічних показників: народжуваності, смертності та їх причин;\nздійснення прийому державних звітів від лікарень, амбулаторій ЗПСМ, сільських ЛА, ФАПів, а також участь у складанні зведених звітів району, їх опрацювання та аналіз;\nпроведення за завданням органів охорони здоров’я або вищестоящих центрів з медичної статистики спеціальних медичних досліджень захворюваності населення, госпітальної захворюваності, віддалених результатів лікування та інших показників, які характеризують діяльність медичних закладів і стан здоров’я населення;\nскладання за даними річних звітів статистичних довідників про діяльність медичних закладів (відділень);\nреалізація на базі Турківської КЦРЛ освітніх програм для медичного персоналу відповідного напрямку;\nвироблення і реалізація програм охорони здоров’я населення, забезпечення надання гарантованої медичної допомоги в районі, покращення стану здоров’я населення району.\nСтатут та структура закладу: (додається).\nКошторисні призначення для фінансового забезпечення діяльності закладу: (додається).\nДокументи для участі в конкурсі приймаються в робочі дні тижня упродовж 25 календарних днів з дня оприлюднення оголошення ( до 10.05.2018 включно). за адресою: 82500, Львівська обл., м. Турка, вул. Січових Стрільців, 62, приміщення районної державної адміністрації, каб. 24.\n(03269) 3-14-76, 3-14-79, 04055854@mail.gov.ua\nКонтактні особи: Лило Юрій Дмитрович, Москаль Богдан Ілліч.\nПовна вища освіта (спеціаліст, магістр) за напрямом підготовки “Медицина”, післядипломна спеціалізація за фахом “Організація і управління охороною здоров’я”. Вища кваліфікаційна категорія за лікарською спеціальністю та за фахом “Організація управління охороною здоров’я”. Стаж роботи за лікарською спеціальністю не менше 7 років та за фахом “Організація управління охороною здоров’я” не менше 5 років. Стажування в органах управління вищого рівня.\nВолодіння державною мовою; здатність за своїми діловими та моральними якостями, освітнім і професійним рівнем виконувати посадові обов’язки головного лікаря.\nЗа виконання обов’язків головному лікарю нараховується заробітна плата в межах фонду оплати праці виходячи з установлених:\nТипова форма контракту з керівником (додається).\nДата і місце проведення конкурсу: 15 травня 2018 року в приміщенні районної державної адміністрації.\n« Львівщина співпрацюватиме з американською компанією у сфері розвитку відновлювальної енергетики\nТурківчан запрошують задекларувати доходи, одержані за кордоном »


Рафаель Лусваргі Архіви - Попільня Онлайн\nВерховний федеральний суд Бразилії визнав колишнього найманця РФ, який воював на Донбасі, бразильця Рафаеля Лусваргі винним у незаконному зберіганні наркотиків та боєприпасів. Про це повідомляє “Новинарня” із посиланням на рішення суду від 26 жовтня, повідомляє Цензор.НЕТ. Лусваргі заарештували у травні 2021 року. У його будинку правоохоронці виявили понад 25 кілограмівContinue Reading\nУ Бразилії за зберігання наркотиків і боєприпасів заарештували Рафаеля Лусваргі, який воював на Донбасі на стороні проросійських бойовиків ДНР-ЛНР. Про це повідомляє видання Globo, передають Патріоти України. У колишнього найманця у будинку знайшли 25 кг марихуани, кокаїн і 350 боєприпасів калібру 9 мм. У Лусваргі правоохоронці вилучили гроші, паспорти іContinue Reading


У чому проблема національної демократії?\n15 грудня, 2006 - 00:00\n«Часи змінюються, і ми змінюємося разом з ними», — говорили древні римляни. Вже виросло ціле покоління молодих українців, для яких імена Василя Семеновича Стуса й В'ячеслава Максимовича Чорновола, інших людей, які поклали життя на олтар нашої Незалежності, стали історією, хай навіть такою «гарячою» й близькою. А тим часом саме політична, творча та духовна спадщина Стуса і Чорновола, їхня моральна незламність у протистоянні тоталітарному Молоху обов'язково мають бути запитані нами сьогодні. Зокрема, й українськими націонал-демократами теж. Щоправда, зараз багато хто вважає, що нині настали зовсім інші, конформістські, часи. Як сказати...\nГостями «Дня» нещодавно були Дмитро Васильович Стус — філолог, науковий співробітник Інституту літератури ім. Тараса Шевченка НАН України, та Тарас В'ячеславович Чорновіл — відомий політик, народний депутат України, член фракції Партії регіонів. Сини двох великих українців взяли участь у розмові, тема якої була нами визначена так: «Батьки й діти в національній демократії». Крізь призму ціннісної системи своїх великих батьків наші гості — люди відносно молоді, проте, безперечно, зрілі, самодостатні особистості — шукали відповіді на непрості запитання: чому не реалізовані ідеї української націонал-демократії 60—80-х років минулого століття (доби Чорновола й Стуса), що взагалі відбувається з нашими політиками, котрі зараховують себе до націонал-демократів? Що таке «національне» і як воно співвідноситься з «демократичним» та «етнічним»? Коли політики навчаться вже шанувати свій народ і як їх навчити (примусити) це зробити? Якими були націонал-демократичні ілюзії, чи подолані вони? «Аура відвертості», яка створилася під час цієї бесіди (до речі, Дмитра і Тараса ми вирішили познайомити під час зустрічі в «Дні»), значною мірою підвищили інтелектуальний «коефіцієнт корисної дії» цієї розмови, хоч, без сумніву, далеко не з усіма висновками погодиться наш читач. До речі, не можна не згадати, що знамениті батьки наших гостей не тільки були особисто знайомі, а й вважали себе соратниками у спільній боротьбі; це яскраво підтверджує знайдений журналістами «Дня» лист Василя Семеновича (тоді ще не політв'язня) до В'ячеслава Максимовича (вже політв'язня) ще від 1968 року, що починається словами: «Славку, тримайся!» (лист наведено у книзі «Василь Стус. Листування. Львів. 1996).\n— Ви бу ли по різні сторони Майдану. Чому?\n«НАЦІОНАЛ-ДЕМОКРАТІЯ ЯК НАПРЯМОК В ПОЛІТИЦІ Є ЗАРАЗ, ПО СУТІ, МЕРТВОЮ»\n— Тему нашої розмови, шановні гості, можна визначити так: національна демократія України, або ж, точніше, батьки й діти нашої національної демократії. Отже, почнімо, мабуть, з головного, загального запитання: що, на вашу думку, відбувається зараз з вітчизняною націонал-демократією, яким є її реальний стан?\nТарас ЧОРНОВІЛ: — Мені здається, що ключ до розуміння процесів, які зараз ми спостерігаємо в націонал-демократичному таборі, дають слова Василя Семеновича Стуса. Він колись зізнався: «Ненавиджу політиків!» Коли впритул підходиш до аналізу цього питання, то бачиш, наскільки тут усе перекроєно, змаргіналізовано, є об'єктом безсоромних спекуляцій, і через це — навіть високі, насущні істини робляться, щиро кажучи, якимись дріб'язковими і примітивними... Скажу відверто: на моє переконання, немає сьогодні націонал-демократії. Вона як напрямок є, по суті, мертвою. І я вважаю, що якби Василь Стус був сьогодні живий і бачив би те, що відбувається, — він був би ще набагато жорсткішим у своїх судженнях щодо наших націонал-демократів (а він і так був у цьому відношенні гранично жорстким — почитайте його листи!). Є всі підстави вірити, що якби Стус і мій батько жили зараз — збереглася б і націонал-демократія — і як комплекс засадничих принципів, світоглядних орієнтирів, і як впливовий та шанований сектор політики. Хочу навести вельми красномовні цифри: за даними опитувань, принаймні чверть населення виявляють готовність у принципі підтримати націонал-демократичну ідею як таку, проте ті реально існуючі націонал-демократичні партії, які беруть участь у виборах, «бавляться» своїми двома відсотками голосів (у середньому).\nДмитро СТУС: — Мені здається, що ми не знайдемо відповідь на це запитання, якщо не переведемо обговорення в конкретну площину: а що таке, власне, сама націонал-демократія? Чим вона була і є? Чесно кажучи, я не дуже добре ставлюсь до демократії і страшенно не люблю відомий афоризм Черчілля: «Демократія — найгірший спосіб правління, якщо тільки не рахувати всі інші способи». Скажіть мені відверто: як би ми поставились до хірурга, який питає у нянечок поради, як йому оперувати? І ще запитання: чи можемо ми називати націонал-демократією той же Рух? Демократія — це той політичний напрямок, котрий вище за все ставить інтереси народу, його права; якщо ж безперечним є пріоритет національного — то це навряд чи має щось спільне з демократизмом. Бо в такому разі фундаментальна, засаднича концепція прав людини «понижується» у своєму статусі.\nВідповідно, коли пройшло вже перше захоплення національними ідеями, коли стало зрозуміло, що ми нарешті отримали державу, то ніхто з представників націонал-демократичного табору (приміром, Рух, Республіканська партія) нічого не спромігся сказати адекватного про інтереси людей. Реальних, конкретних людей. Про це, таке враження, геть забули. Треба визнати правду: багато політиків у різний спосіб паразитували й продовжують паразитувати на мові (нічого для української мови не роблячи!), на культурі (нічого для конкретного захисту культури, знову ж таки, не роблячи). І люди це знають. Як можна серйозно ставитись до таких розмов? Отже, все це дає свої наслідки. А про себе скажу: для мене в усьому націонал-демократичному таборі була одна-єдина світла, морально бездоганна постать (Тарас його дуже добре знає) — це Зиновій Красівський, який, до речі, зовсім не був демократом у загальновживаному сенсі цього слова. Але він умів любити людей, міг приймати жорсткі, вольові рішення. І міг створювати своє коло друзів (щоправда, тільки не в політиці!). Якщо ж спробувати вдатися до узагальнень, то, очевидно, ми всі були в полоні бездоказових міфів: ось здобудемо незалежність, і все негайно, без зусиль стане краще... Коли замислюєшся над тим, яку роль обрали б для себе в колізіях сьогоднішнього дня мій батько або ж В'ячеслав Максимович Чорновіл (про це трохи говорив Тарас), то треба дуже добре пам'ятати одну річ. Це були люди зовсім іншої епохи, це були символи «прямостояння», символи протистояння злу для цілої доби. А тут би їм довелося виходити й запускати якісь «культурні технології», «політичні технології», запускати конкретні речі, навколо яких можна було б будувати життя на засадах якихось «громадських договорів». Додам ще тільки, що я особисто не цікавлюсь політикою і політиками, бо глибоко переконаний, що вони геть нічого доброго для України не зробили. Принаймні, я не знаю таких. Може, колись і були такі — але когось із них витіснили з політики, хтось виїхав за кордон, а хтось вирішив стати «професіоналом» і продаватись за більші гроші... Загалом усе закономірно.\n«МИ МУСИМО ЗАМИСЛИТИСЬ: А ХТО Ж МОЖЕ ПРИЙТИ ЗАМІСТЬ ТИХ ДЕПУТАТІВ, ЩО ЇХ МИ ТАК НЕЩАДНО КРИТИКУЄМО?»\n— Тарасе, ви говорили про те, що у нас, власне, немає націонал- демократів. Будь ласка, поясніть вашу думку конкретніше.\nТарас ЧОРНОВІЛ: — Я мав на увазі, що українська націонал-демократія, на превеликий жаль, не зреалізувала себе, своїх цілей та планів.\nПроте я хотів би трохи посперечатися з Дмитром. Коли він стверджує, що немає за що зараз поважати політиків — у цьому, без сумніву, є велика частина істини. Але чи не стаємо ми в цьому разі на дуже просту, дохідливу та «народну» позицію — весь цей уряд, всю цю Верховну Раду, та й цього Президента — їх усіх треба разом відправити у відставку, щоб вони «не заважали людям жити»? Дуже легкий вихід — але чи він прийнятний? Не забуваймо, що «святе місце пусто не буває» — припустимо, ми можемо взагалі ліквідувати таку державну інституцію, як Верховна Рада, а що далі?\nДмитро СТУС: — Зрозуміло, що мова не йде про ліквідацію Верховної Ради. Мова йде про оцінку громадянами її роботи.\nТарас ЧОРНОВІЛ: — Ми ж мусимо замислитись: а хто ж може прийти замість тих депутатів, що їх ми так нещадно критикуємо? Прийдуть елементарні авантюристи, які будуть думати лише про блискавичне власне збагачення — і то в фантастичних розмірах. Але вони вже прийдуть у нелегітимний спосіб, і ясно, що будь-які норми демократії, хай навіть мінімальні, будуть при цьому взагалі відкинуті. Я, звісно, вважаю, що наших політиків немає за що любити — але яких обираємо, таких і маємо...\nІ друге застереження я хотів би висловити — щодо того, що такі люди, як Василь Стус, Зиновій Красівський (я не просто добре його знав — це була рідна, найближча для мене людина, і досі ще здригається душа, коли усвідомлюєш, що його давно немає серед живих...) — такі люди тим або іншим чином були б зараз втягнуті у політику, та ще й кон'юнктурну. Не думаю, що це дійсно так. Я ж пам'ятаю, як говорив Красівський: «Я — партизан-одинак, я мрію мати свою Криївку, свій ротатор, на якому друкувати свої листівки!».\n— Якого періоду стосувалися ці слова?\nТарас ЧОРНОВІЛ: — Вони стосувались 50—60-х років, але озвучувались вони вже в 80-х роках.\n— А чи не бачите ви тут парадоксу, що такі люди, як Зиновій Красівський, залишаються практично невідомими нашій громадській думці?\nТарас ЧОРНОВІЛ: — Ні, парадоксу тут немає. Бо громадська думка «любить» передовсім політиків, які вміють красиво говорити. А коли тобі ріжуть в очі, що ти, вибач, є дурень, і дурнем залишилися (так уже доля розпорядилася!), і що цілому нашому народові ще, даруйте, треба сорок років у муках блукати пустелею, тільки тоді, може, дістанемося Землі Обітованої — за таке ніхто ніколи не буде любити. Посмертно на честь такої людини можуть вулиці назвати, книги, нею написані, видати, — але й після смерті зроблять все, щоб її ідеї «не прозвучали»!\nДмитро СТУС: — На мою думку, про Зиновія Красівського (і не лише про нього) у нас не знають, можливо, через те, що ніхто в Україні ще як слід не займався ідеологією. А тим часом якою високою ідеєю — переступити межі можливого, відстояти свою свободу — живиться листування Красівського, яке він вів в ув'язненні, в найважчих умовах!\nІ не можу не сказати й про те, що у нас абсолютно незрозумілі критерії, за якими нагороджують людей, які віддали життя боротьбі за духовне і політичне звільнення України. Я нещодавно перечитав нові списки нагороджуваних і не можу збагнути: чому там немає Опанаса Заливахи? Видатний, рідкісного обдарування художник, істинний патріот України, абсолютно непересічна, феноменальна людина, яка тихенько живе в Івано-Франківську і продовжує малювати своїх Берегинь. Але він не займається політикою, його справа — мистецтво, він творить світ навколо себе, дуже теплий світ...\nТарас ЧОРНОВІЛ: — Хочу зауважити, що, коли ми згадуємо долю наших батьків, що пішли з життя в різний час (Стус — у 1985 році, мій батько — через 14 років), то різниця в епохах наклала свій відбиток і на їх ставлення до політики. Василь Семенович був політиком в тому сенсі, що він сказав тверде «ні» нелюдській системі; мій батько і в 80—90-і роки, і ще раніше був політиком у класичному значенні цього слова.\nІ ще хотів би прокоментувати слова Дмитра про демократію, яку він буквально «поклав на лопатки».\nНа мою думку, що таке демократія? По-перше, народ має право сам обрати собі владу, і вона ним керує, як хоче — проте пам'ятаючи при цьому, що може бути цим же народом переобрана! А по-друге, якщо політичні сили, які йдуть до влади, не цікавлять певні засадничі соціальні та соціокультурні моменти, що вони гарантують свободу особистості (їх багато, назву для прикладу лише один — незалежне судочинство) — ці сили не мають відношення до демократії. Це очевидно.\nВізьмемо оцю приставку «націонал», яка є першою частиною політичної формули, що застосовується до обговорюваного нами напряму (+демократія). Якщо ця приставка є крикливою, формальною, то нам нічого доброго не доводиться чекати від цих політичних сил; вони можуть лише добре наживатись на популярних лозунгах або програмах — приміром, підтримки державної мови. І ми знаємо, про кого йдеться!\n«ПЕРЕБУВАЮЧИ В СИСТЕМІ КООРДИНАТ «СВІЙ — ЧУЖИЙ», МИ ЗАБУВАЄМО, ЩО У «СВОГО» МОЖУТЬ БУТИ Й МІНУСИ, А У «ЧУЖОГО» — ПЛЮСИ»\n— Але ж ви, Тарасе, очевидно, погодитесь, що кожній країні (і Україна тут не є винятком) потрібна своя націонал-демократія?\nТарас ЧОРНОВІЛ: — І знову ж таки, все залежить від того, який саме зміст ми вкладаємо в це поняття — «націонал-демократія». Головне — щоб інтереси власної держави, власної країни було реальним пріоритетом (не на словах, а в справах). Оце й буде націонал-демократією в точному сенсі слова. Причому вона не обов'язково має бути «показово україномовною». І сама національна ідея не зводиться тільки й винятково до питання мови — хоч це, поза сумнівом, дуже важливо. Проте має бути якийсь ширший, глибший стержень. Поклавши руку на серце, мушу визнати, що в своїй власній політичній силі, яку я представляю у верховній Раді, я, трапляється, цей стержень відчуваю не аж таким міцним... Йдеться про речі, пов'язані з історичною пам'яттю народу, його традиціями.\nДмитро СТУС: — Мені здається, що є 3—4 базові, фундаментальні речі (мова, ставлення до Голодомору, зрештою, ставлення до перемог та поразок), за якими та чи інша частина суспільства визначає свою позицію щодо конкретної політичної сили, причому робить це в системі координат «свій — чужий». Проте дуже тривожить те, що при таких критеріях оцінки люди закривають очі (на обох флангах!) на одну просту річ: у «свого» можуть бути й мінуси, а у «чужого» можуть бути плюси! Оце є дуже небезпечна річ. І тому, коли я буваю на сході України, я не втомлююсь повторювати: ніякі «бандерівці» не збираються вас різати за російську мову, звільняйтесь від цих істерик і страхів. Так само, перебуваючи у Львові, я весь час кажу: зрозумійте, в «донецьких» немає нічого страшного, я сам «донецький»!\n— А як би ви, пане Дмитре, назвали таку ситуацію: це затримка в розвитку чи, можливо, штучний «тромб»?\n— Це передовсім тотальна байдужість політиків до життя власного народу. Чи варто очікувати в наших умовах від реального вітчизняного мультимільйонера, що він буде рахуватися з потребами «якоїсь там» бабусі з вулиці? Іще приклад зневаги й цинізму. Я вважаю, що не можна було так приймати Закон про Голодомор, як він приймався 28 листопада. Але як можна було голосувати проти нього, скажіть мені?!\n— Тобто ми бачимо, що й тут на новому рівні відновлюється та ж сама система координат «свій — чужий», чи не так?\nТарас ЧОРНОВІЛ: — Це важко заперечити. Але я хотів би додати ось яку думку. Я вважаю, що ми приречені на те, що нами будуть правити політики з усіма їх вадами (я й сам політик, я це не заперечую), але політики, яких ми самі ж обираємо, зауважте! Звідси незмірно зростає рівень відповідальності за власний вибір.\nЯ бачу проблему в тому, що, з одного боку, у нас існує величезною мірою спекулятивна система у відстоюванні національних пріоритетів, тут наявний безнадійно «хуторянський» підхід, а з другого боку, взагалі ми бачимо глибоке нерозуміння багатьма політиками низки головних, основоположних моментів нашого теперішнього життя та історії.\n— Саме тому ми повинні зараз говорити про ту систему координат, в якій ми тепер живемо.\nТарас ЧОРНОВІЛ: — Так. Причому я вважаю, що ця система має ґрунтуватися на майбутньому, а не на минулому.\n— І все ж таки повернімося поки щодо минулого, до складної життєвої дороги ваших батьків. Вони мріяли й боролися за майбутню незалежну Україну, принаймні за те, щоб Україна була, зберегла свою ідентичність. Чи були одностайні в цьому з ними інші «шістдесятники»? Чи, може, в інших — були інші мотиви для боротьби?\nДмитро СТУС: — Бачите, «шістдесятники» були дуже різними людьми. Вони посідали багато в чому несхожі політичні, світоглядні, культурні позиції. Єдине, що їх об'єднувало — прагнення спільними зусиллями протистояти оцій «пізньоімперській» системі приниження й нівелювання особистості; саме спільними зусиллями, бо ясно, як важливо, коли є на кого спертися в ту мить, коли тобі дуже погано! А так, повторюся, це були дуже різні люди.\n— Але подивимось, що відбулось потім. 1991 року Україна здобула незалежність, і потрібно вже було практично реалізовувати українську ідею в зовсім іншій системі координат... Чи вдалося це шістдесятникам зокрема і суспільству загалом?\nДмитро СТУС: — Щоб розібратись у цьому, давайте запитаємо себе: а чи під силу самим лише «шістдесятникам» було це завдання? Згадаймо, яких колосальних, непоправних втрат вони зазнали за роки боротьби, згадаймо ці 10—15 й більше років таборів, згадаймо, нарешті, реальний стан суспільства і політичної системи наприкінці 80-х: адже, окрім Комуністичної партії, нічого, власне, й не було. Якщо вже бути до кінця правдивими, то слід визнати, що, якби не вчорашній комуніст Леонід Кравчук, то й референдуму про Незалежність не було б, адже немало депутатів були проти цього, бо панічно боялись, що народ на референдумі проголосує «не так»...\nТарас ЧОРНОВІЛ: — Я думаю, що саме в подіях 1991 року, про які згадав зараз Дмитро (референдум, особливо вибори Президента), а також не меншою мірою — початку 1992 року, коли, всупереч наполяганням мого батька та його соратників, відмовились від ідеї дострокового переобрання Верховної Ради, — в усіх цих подіях і криється пояснення того, чому націонал-демократія еволюціонувала саме в такому, а не в іншому напрямі, і стала тим, чим вона стала. Це була важлива «вузлова точка». Що ж до того, де зараз, в яких партіях ще збереглися націонал-демократи, то чесно зізнаюсь: я сподівався (і зараз ще не втратив надії), що Партія регіонів зможе в перспективі позиціонувати себе як справжня націонал-демократична сила. Не можу сказати, що мої сподівання вже зараз справдились, все не так просто, але надія залишається. Проте скажу вам щиро: на мою особисту думку, БЮТ, приміром, на багато порядків далі стоїть від націонал-демократичних засад у порівнянні з цією ж Партією регіонів...\nКОНКРЕТИКА І РЕАЛЬНІСТЬ НАЦІОНАЛ-ДЕМОКРАТІЇ\n— Яке ж майбутнє чекає українську націонал-демократію?\nТарас ЧОРНОВІЛ: — Я повернуся до політичної конкретики, незалежно від того, ненавидимо ми чи не ненавидимо політиків. Реально ми маємо трошки лівих сил. Вони не дуже великі і находяться в межах маргінесу.\n— Але вони живучі.\nТарас ЧОРНОВІЛ: — Вони живучі і дійшли до того мінімуму, який завжди буде. Нижче нього не впадуть, а вище, мабуть, не піднімуться. Ми маємо деідеологізовану «Нашу Україну», в якій примостилося трошки націонал-демократів, яка теж маргіналізується, розпадається і падає разом з націонал-демократами. Фактично ми маємо дві потужні великі сили — БЮТ і Партію регіонів. На мою думку, Партія регіонів могла би виконати функцію і у відстоюванні націонал-демократичних інтересів. Маючи об'єднавчу функцію, ця партія могла б врешті решт нароститисвою електоральну базу, в майбутньому мати свого президента і повністю свій парламент, сформований на дві третини. Але для цього просто треба зробити внутрішню ідеологічну дискусію і зняти табу на можливість представлення певної іншої ідеологічної доктрини. На жаль, це не склалось.\nЗ другого боку, ми маємо політичну силу, яка від націонал-демократії ще дальше і теж — деідеологізована. Це Блок Юлії Тимошенко, який іноді спекулює на цих принципах. І може виникнути ситуація, коли у протистоянні цих двох політичних сил комусь не вистачить розуму. Якщо ж керівництво Партії регіонів не зможе відстояти певні нюанси, пов'язані саме з етнічним, історикокультурним моментом і національним осмисленням, то може статися вибух. Це саме те, про що каже Дмитро. І це мало б бути сигналом. Я цього б не хотів, тому я спробую наполягати, щоб була відкритість або якась дискусія в середині партії, щоб не було задогматизованості і односторонності. Тому що суспільство є дуже різнобарвним. Існують певні етнічні корені, але на них дивляться по-різному.\n— Єдине, що ми не сказали точніше, — це економічний прагматизм, реформаторство, розвиток, модернізація України і паралельно ідентичність. Наскільки вони можуть справді зараз бути запитані і реально поєднувані?\nТарас ЧОРНОВІЛ: — Прагматизм скрізь має запит. І він буде розвиватися. Але яке буде достосування до нього інших речей? Сам же прагматизм не може бути абсолютним.\n— Умовно кажучи, це економічна база для політичних сил. Як би там не було, але олігархічні проекти існують.\nТарас ЧОРНОВІЛ: — Ми вже переросли олігархічні проекти. Це вже більшою мірою державоутворюючі проекти, які є набагато потужнішими. А олігархічні проекти були декілька років назад.\n— А фінанси для партій?\nТарас ЧОРНОВІЛ: — Фінанси можуть по різному братися.\nДмитро СТУС: — Ми переоцінюємо сьогодні значення грошей. Так, ми всі хочемо добре жити. Але я не думаю, що це єдиний критерій для політичної діяльності. Особливо, коли люди усвідомлюють, що поодинці неможливо протистояти і закон не рятує. Мені не хочеться, щоб люди, які керують моєю країною, дозволяли собі нехтувати моєю мовою, культурою і традицією. Мені не подобається, коли інші люди проявляють зверхність і некоректність до російської мови. Я вважаю, що це абсолютно не гідно. Я своїх дітей вчив, щоб вони були патріотами своєї землі, країни. А з державою — як уже складеться. Бо держава — це все таки люди, які її зараз уособлюють.\n— Зараз у Європі спостерігається тенденція, коли до влади приходять націоналісти і популісти. Росія йде своїм шляхом. Ми знаходимося посередині. То що, на вашу думку, чекає нас в майбутньому — західний варіант чи російський?\nДмитро СТУС: — Ми не пророки. Ми говоримо про ризики.\nТарас ЧОРНОВІЛ: — Мені теж простіше говорити про ризики. Я не люблю прогнозувати. У нас, дійсно, зовсім інший підхід і менталітет, ніж у Росії. Вона трохи допомагає Україні самоідентифікуватися. Ми весь час говоримо про Росію як фактор в українському політичному суспільному житті. Я вважаю, що немає сьогодні зовнішньо орієнтованої агресії Росії, яку зазвичай бачать націонал-демократи. Росіяни сьогодні використовують ціновий фактор та інші речі не для того, щоб поставити Україну на коліна. Вони просто хочуть більше отримати на цьому скачку цін на енергоносії і на всьому іншому. І Росія цим нам допомагає. Росія робить так, щоб ми не були зобов'язані і втратили момент вторинності. Стосовно того, що в нас буде, які критерії переможуть. Мені хотілося, щоб це було щось таке західне. Хоча я думаю, що цього не буде. Знову будуть довгі шукання, якась невизначеність, дуже багато марнослів'я і неідеологізованих структур.\n— До речі, Янукович сказав, що у випадку скасування політреформи він буде брати участь у президентських виборах. І це буде дуже жорстка боротьба. Під якими знаменами буде вестися ця жорстка боротьба?\nТарас ЧОРНОВІЛ: — Тут буде боротьба під знаменами недопуску реваншу. Ті, хто хоче зараз провокувати зміну політреформи, повинні зрозуміти, що автоматично відбудуться позачергові президентські вибори. І не всидить тоді Ющенко. Він уже не буде гравцем на цих виборах. Відтак буде протиставлення двох персоналій. Ми лише прискоримо це протистояння. Так, маємо п'ять років можливості під лозунгами демократії зробити деякі речі, які, можливо, вимагають ухвалення непопулярних рішень, але які потрібно зробити. Є влада, яка має щось зробити, і вона це робить. Без слів про демократію. А інакше буде весь час загравання з людьми, загравання на російському векторі чи російськомовному.\nЮЩЕНКО І ЯНУКОВИЧ МАЮТЬ ОДИН ОДНОМУ ПОДЯКУВАТИ\n— Дуже багатьох цікавить, наскільки Янукович здатний еволюціонувати?\nТарас ЧОРНОВІЛ: — Мені здається, що це вже всі побачили. Але давайте повернемося до попереднього питання. Якщо зараз будуть позачергові вибори, то це треті вибори підряд на жорстких антитезах. Причому ні з одного, ні з другого боку не буде вже націонал-демократів. Будуть Юлія Тимошенко і Віктор Янукович з гаслами централізації чи децентралізації влади. Янукович буде втілювати гасло децентралізації влади, в Тимошенко — централізації. Буде таке протиставлення, на якому знову виринуть ті речі, які будуть розколювати. На жаль, знову вирине мовне питання.\nДмитро СТУС: — Мені здається, що сьогодні ми не маємо таку страшну ситуацію. Ми маємо нібито Президента з досить великими повноваженнями. І не треба казати, що вони в нього малі. Інша річ, як ними користуються. І маємо гідного опонента.\n— І в чомусь союзника.\nДмитро СТУС: — Справді, в чомусь союзника, в чомусь опонента. Як я до цього ставлюся: чим більше нагорі б'ються, тим більше вільних ніш, у яких можна існувати. Але разом з тим, я думаю, що кидати сьогодні країну в ще одні вибори — це просто отримати абсолютно не контрольований процес розчарування всіх. Схід теж розчарований. Але всі розчаровані по різному. І в цьому велика проблема. Тепер людям буде потрібно знову об'єднуватись. А за кого? Тобто тут ми матимемо якийсь суперфеномен протесту. Я навіть не знаю, чи це можна навіть коректно назвати протестним голосуванням. Це буде вибір ще гірший, ніж між Кучмою і Симоненко.\nТарас ЧОРНОВІЛ: — Це була б авантюра, яка мала би дійсно катастрофічні наслідки. А так ситуація не є критичною. Є якісь нерозуміння однією частиною етнонаціональних речей. В другої частини — нерозуміння, що не можна гратися в ці ігри в брутальний спосіб. Не можна мовну карту розігрувати на кожному кроці.\nДмитро СТУС: — Не коректно робити це, некрасиво і не смачно. Сьогодні стало дуже цікаво спостерігати за Ющенком і Януковичем. Вони один одному мають подякувати. Бо вони обоє трохи виростають. Це вже не той Ющенко, який був рік тому. Мені він здається значно сильнішим. І Янукович стає дедалі цікавішим. Я ніколи його не сприймав. Але вони обидва ведуть себе в залежності від сили, на яку спираються. Це теж нормально. Мені б хотілося, щоб вони обоє добули цей термін.\n— Показали, що вони вміють.\nДмитро СТУС: — Так. Показали, що можуть. А для людей важливо, щоб все-таки трохи стабілізували ситуацію в Україні. Бо ситуація була дуже нестабільна.\nТарас ЧОРНОВІЛ: — Зараз ситуація йде до нормальної стабілізації. Просто вона весь час буде цими авантюрками смикатися. Візьмемо Ющенко і Януковича, люди навколо яких виявляються неготовими до трансформацій, що відбуваються з цими політиками. Той же Янукович врощується в європейські структури. Він сприймає себе там нормально, і його починають нормально сприймати. Ющенко іде повністю шляхом Кучми і все більше очолює себе кучмістськими кадрами. Обидва політики змішуються, міняються. Хтось, може, думає інакше, але я однозначно бачу, що Партія регіонів не готова до тих трансформацій, які відбуваються в Януковича. А у представництві Ющенко одні його тягнуть в один бік, другі — в інший.\n— Призначення Чорновола в штаб (на президентських виборах) — це справді був правильний крок. Але після того мали бути далі якісь послідовні речі. Взяти собі Чорновола як бренд, а далі не робити кроків у напрямі національно-патріотичному — це певна непослідовність. Бо взяти означало б розвивати...\nДмитро СТУС: — Чи є в нас хоч одна послідовна політична сила?\n— А ми хочемо її мати і вправі її хотіти і вимагати.\nТарас ЧОРНОВІЛ: — Ми ще не чули з цього приводу позиції самого Януковича, який утримується від серйозних коментарів. Я думаю, що він має підстави утриматися. Але ми виступаємо проти однополюсності.\nДмитро СТУС: — Якоюсь мірою ми заручники ситуації, що відбулася, і не можна все це вирішити вольовим рішенням і тим більше нав'язуючи це рішення. Я, наприклад, якщо мені скажуть, що треба строєм йти до раю, я туди не піду. Просто тільки тому, що строєм.\n— Головне завоювання Майдану — що завдяки цьому Регіони могли скористатися повністю демократичним інструментарієм і прийти до влади, покаравши тих, хто погано вчився. І це, в принципі, для суспільства є позитив. Інша сторона, яка програла, не повинна тепер давати спокійно жити тому, хто переміг, і контролювати його якомога більш ефективно. На жаль, вони роблять це дуже погано. Бо дуже багато крику, але дуже мало точних експертних оцінок, які б глибоко аналізували ситуацію і таким чином показували, що вони навчилися і на наступних виборах готові стати справжніми новими конкурентами. Ми повинні переживати тільки за те, щоб в нашому господарстві ці інструменти були в доброму стані. Це наш інтерес. Чому ми багато говоримо про націонал-демократів? Тому що Регіони до цього ще не дійшли і, очевидно, дійдуть не скоро.\nТарас ЧОРНОВІЛ: — Ми все- таки обрали свій певний сектор. Можна було брати ширший, але обрали звужений.\n— Якщо вони не оберуть, то буде наростати інша частина суспільства, можливо більш радикальна, яка буде змушувати їх рухатися в цьому напряму.\nТарас ЧОРНОВІЛ: — Якщо будуть гнути жорстко палицю, то частина суспільства справді буде радикальна. Якщо цього не буде, то позиція суспільства буде більш поміркованою.\nДмитро СТУС: — Зараз досить складна ситуація з молоддю, її перспективою. Молоді у суспільстві менше, ніж людей старшого віку. Об'єктивно це трошки знижує протестний потенціал і трошки дає можливість країні спокійно розвиватися. Усі ці проблеми поки що заганяються в глухий кут.\nТарас ЧОРНОВІЛ: — Мені здається, що в моральному плані зараз ситуація набагато краща, ніж отой глухий «стабілізець» у 1994 році. Я, наприклад, оптиміст і вважаю, що все йде до нормального. Море кон'юнктури, лицемірства. Це було завжди. Я завжди голосував проти конституційних змін. Але зараз я бачу найкращий варіант, щоб не було одної крайнощі, коли зберігається право вето і подвійність усіх призначень. І президент без прем'єра і навпаки не можуть нікого нормально призначити і звільнити — це ж сьогодні благо для нас. Це такий порятунок від волюнтаризму. Хоча розказують, як все розвалюється і як все погано. Навпаки це ідеально. Раніше нам доводилося тільки мріяти про це. Може через 20 років це буде погано і треба буде міняти. А поки що в нас є юридичний інструмент. У нас з'явилось в політиці розуміння, що треба або працювати на людей, а якщо не працювати, то принаймні загравати. Це ознака того, що вже стало соромно говорити щось абсолютно відсторонене чи плювати на людські інтереси.\nРозмовляли: Лариса ІВШИНА, Ігор СЮНДЮКОВ, Микола СІРУК, фото Руслана КАНЮКИ, «День»\nSource URL: http://day.kyiv.ua/uk/article/nota-bene/batki-i-diti


5 ознак того, що в поганому самопочутті винна неправильна дієта – SpeleLife\nadmin 13.12.2018 Коментарів немає\nКажуть, що людина, яка сидить на дієті, завжди голодна, а значить, всім незадоволена і напружена. Однак бувають випадки, коли на зміну дратівливості приходить справжня депресія. Стан цей ніяк не пов’язаний з голодом і може виникнути через зміну раціону.\nСідаючи на дієту, ми часто думаємо тільки про те, як швидше зігнати зі свого тіла зайві кіло, забуваючи, що для фізичного і психічного здоров’я нам необхідний цілий спектр важливих мікроелементів, які не можна виключати з раціону. Ми вирішили дізнатися, як може наше харчова поведінка стати причиною депресії, і зрозуміли, що ймовірність такого результату досить висока.\nОтже, ось 5 ознак того, що ваше погане самопочуття викликане неправильним харчуванням.\n1. Погіршення пам’яті. Омега-3 – одна з жирних кислот, завдяки якій наш мозок може правильно функціонувати, концентруватися на важливих речах і запам’ятовувати їх. Якщо цієї речовини в раціоні не вистачає, її замінюють трансжири. Вчені довели, що такі жири сприяють виникненню депресії. Якщо поряд з депресією ви помітили у себе симптоми погіршення пам’яті, постарайтеся збільшити обсяг споживаної омега-3. Ця кислота у великій кількості міститься: в рибі, горіхах (найбільше – в волоських), оліях, пророщених зернах пшениці.\n2. Проблеми з кишечником. При неправильній дієті проблеми з кишечником не змусять себе чекати. Адже кишечник – місце, в якому утворюється величезна кількість важливих для нас гормонів. Наприклад, в тонкому кишечнику утворюється серотонін – гормон радості, без якого ми впадаємо у відчай. Якщо, крім депресії, ви спостерігаєте у себе проблеми з кишечником, спробуйте відрегулювати кількість споживаного цинку (він, крім усього іншого, відповідає за правильне травлення). Цинк міститься: в зародках пшениці, сирі (особливо в Рікотті, моцареллі і сирі гауда), в м’ясі (найбільше цинку в печінці та яловичині), морепродуктах (особливо в устрицях).\n3. Збій циклу у жінок. Це одина з найпоширеніших ознак проблем з гормонами, що виробляються щитовидною залозою. Які, до речі, відповідають в тому числі і за наш метаболізм, а також в разі дисбалансу можуть стати причиною депресії. При підозрі на проблеми зі щитовиткою потрібно відвідати ендокринолога. Найчастіше корінь подібних неприємностей криється в недостатній кількості споживаного йоду (норма для дорослої людини – не менше 150 мкг в день). Але правда в тому, що, навіть якщо ми з’їмо порцію багатих йодом продуктів, ми можемо не добрати кількість елемента до мінімуму. Тому часом доцільно приймати йод окремо (конкретний препарат призначає лікар).\n4. Судоми в ногах. Задуматися про неправильне харчування варто, якщо ваші кінцівки стало регулярно зводити судомами. Можливо, це є ознакою дефіциту магнію, який допомагає активізувати ферменти, необхідні для утворення серотоніну (звідси і депресія). При дефіциті магнію і депресії лікарі, як правило, рекомендують препарати, які вміщують магній. При невеликих відхиленнях від норми можна підвищити рівень даної речовини в організмі, налагодивши харчування. Найбільше магнію міститься в насінні гарбуза, горосі, кедрових горіхах.\n5. Втрата апетиту, втома, задишка. Повна відсутність апетиту може порадувати людину, яка мріє схуднути, але також може бути супутником депресії разом з втомою і задишкою. Ці симптоми є ознакою залізодефіцитної анемії, яка може стати причиною депресії. Вирішити цю проблему можна вживанням спеціальних залізовмісних препаратів або багатих залізом продуктів: печінку (яловича або свиняча), нирки (яловичі, баранячі, телячі або свинячі), м’ясо восьминогів, соєві боби.\nВарто відзначити, що депресія – не єдиний неприємний наслідок з перерахованих вище проблем. Тому, виявивши будь-яку з цих змін, важливо звернутися до лікаря за консультацією і здати необхідні аналізи. На прийомі не забудьте уточнити, що сидите на дієті.


Колишній футболіст "Металіста" покінчив життя самогубством | Харків Тimes\nФото: iamivanastanic / Instagram\nКолишній форвард харківського “Металіста” Мілян Мрдакович 22 травня вистрілив собі в голову в орендованій квартирі в центрі Белграда, де він жив зі своєю дівчиною.\nПро це Харків Times дізнався з повідомлення видання Sportske.net, яке посилається на “численні джерела та белградські ЗМІ”.\nМрдакович сів на ліжко і зі словами “я більше не можу” взяв пістолет. Дівчина побігла з квартири та зателефонувала до поліції.\nПодруга Міляна, співачка Івана Станіч розповіла виданню telegraf.rs, що на її думку, після відходу зі спорту він був в депресії.\n“У нас були ідеальні стосунки і любов, і все було здорово, але у нього були певні недоліки, з якими він не міг впоратися самостійно, він не був сильним. Він любив трохи випити, і я думаю, у нього була депресія”, – сказала Станіч.\nІвана говорить, що Мілян завжди був позитивним і усміхненим на публіці, але мало хто знав про його проблеми, адже він був одним з тих людей, яким важко розкритися і поговорити про це.\n“Ми удвох були разом вісім місяців, потім ми розірвали відносини, і з листопада минулого року ми відновили їх. Він продовжував говорити мені жартома, що не доживе до старості, і це завжди турбувало мене, нібито в нього було передчуття”, – сказала співачка.\nВона розповіла, що перед трагедією вони з Міляном весь час були разом. За день до самогубства він випив трохи більше, ніж зазвичай, і у Івани було передчуття, що щось може трапитися. Вони проговорили весь вечір, вранці він випив знову, був не в настрої, дістав пістолет. Увечері Івана мала йти на концерт, і вмовляла Міляна піти з нею. Вона була у ванній, де приводила себе в порядок перед концертом, коли почула постріл.\nМілян Мрдакович народився в Ніші у 1982 році. Він виступав за юнацьку, молодіжну і олімпійську (в Пекіні в 2008 році) збірні Сербії. Також він грав за “Металіст” в сезоні 2005-2006 року (провів 28 матчів у чемпіонаті України, в яких забив 7 голів) та ряд європейських клубів, серед яких Гент, Зальцбург, Маккабі, Віторія та АЕК. Мрдакович завершив футбольну кар’єру в 2017 році. За свою кар’єру він забив 150 голів у 397 іграх.\nПодії та кримінал, СпортХарків


Невская маскарадна кішка: пухнасте диво\nТварини 05 травня 2020\t Перегляди: 668\nЦя порода залишається доки не дуже поширеною і популярною. Запитайте про невской маскарадній кішці друзів. Упевнена, що велика частина ваших знайомих про таку навіть не чули. Між тим, ця порода є споконвічно російською.\nЯкщо ви захочете завести невскую маскарадну кішку, не дивуйтеся, коли в паспорті тварини навпроти графи порода прочитаєте сибірський колор-пойнт. Так, невская маскарадна - та ж сибірська кішка, тільки колор-пойнтового(сіамського) забарвлення.\nТаку поетичну назву неваки дістали від петербурзьких фелінологів. У північній столиці взимку 1988 року пройшла перша в місті виставка кішок. Увагу експертів на ній притягнули сибіряки незвичайного забарвлення. Почалося вивчення цієї породи. Оскільки справа відбувалася в місті на Неві, то звідси і склалася перша частина назви. За характерне забарвлення мордочки петербурзькі фелінологи додали до нього слово «маскарадна».\nВважається, що невская маскарадна кішка з'явилася шляхом схрещування сибірською і сіамською. Від першого предка вона отримала міцну статуру, густу шерсть, хороше здоров'я, а від другого - нарядну зовнішність: яскраві блакитні очі, світлий корпус і темні мордочку, хвіст і лапки.\nНевская маскарадна вважається одним з найбільших представників домашніх кішок. За розміром вона поступається лише мэйн-кунам. Вага дорослого невака може досягати шести-восьми кілограмів. Ці кішки мають міцне тіло, потужні кінцівки, широкий хвіст, великі лапи. Між пальцями у них росте шерсть. Вона теж дісталася невакам в спадок від сибірських кішок. Шерсть захищала лапки від холоду. І хоча невским маскарадним використати її по такому призначенню навряд чи припаде, але додаткового відчуття сили, витривалості вона зовнішності тварини надає. Невская маскарадна повністю формується до трьох-п'яти років.\nОднією з відмітних особливостей сибірського колор-пойнта є очі. Вони мають незвичайний блакитний колір, дуже яскраві, великі, виразні.\nПрикрасою тварини є і шерсть - шовковиста, густа, щільна. Взимку у кішки з'являється додатковий підшерсті, шикарна манишка і сильно розпушується хвіст. У цю пору року вона стає незвичайно красивою. Але шерсть взимку вимагає постійного відходу. Щоб не з'явилося ковтунів, розчісуйте кішку хоч би через день. Тим більше що цей процес приносить їм величезне задоволення. Влітку кішка роздягається: скидає розкішні штанці, комір і хвіст. Щоб прискорити процес линьки, фахівці рекомендують кожні два дні мити тварину. Линяють невские маскарадні сильно. Тому якщо ви вирішите завести цю кішку, будьте готові до того, що забиратися доведеться часто.\nСибірська кішка відома своїм урівноваженим, спокійним і безстрашним характером. Ці ж якості властиві і невской маскарадною. Вона дуже обережна, адже сибірська кішка вийшла з лісів, де, щоб зберегти життя, доводилося бути напоготові. Невская маскарадна подумає і оцінить ситуацію, перш ніж зробити крок. У мене дві кішки. Одна невская маскарадна(звуть Аннетт), інша безпородна(Тося). Обидві ровесниці, і у будинку з'явилися в один час. Скільки разів спостерігала: Тося спочатку нашкодить, потім скаржиться, що, наприклад, обпалила лапку об плиту, тоді як Аннетт підійде до неї і поміркує, чи варто на плиту наступати. Таку обережність невские маскарадні проявляють у всьому. Але вони стають безстрашними захисниками, якщо йдеться про їх територію. Ці тварини не бояться чужих людей, їх не побачиш на напівзігнутих, навіть якщо вони потрапляють в незнайоме місце, вони витривалі і стійкі. Коли я від'їжджаю з міста, то оформляю кішок в готель для тварин. Працівники подібних установ неодноразово говорили мені, що Аннетт дуже стійко переносить обмежений простір(у готелях кішки знаходяться у вольєрах), зміну звичного устрою, відсутність руху і улюбленого хазяїна поруч.\nНевские маскарадні дуже товариські, вони по п'ятах ходять за членами своєї сім'ї. Тому цих тварин не варто заводити людям, які віддають перевагу самотності. В той же час неваки делікатні і добре відчувають людину. Якщо ви засмучені, втомилися, то кішка не стане набридати. Вона тихо сидітиме поруч і коли зрозуміє, що ви не проти спілкування, стане ластитися.\nКолор-пойнтовые сибіряки відрізняються миролюбним характером. Якщо ви придбали кішку, і вона поводиться агресивно, це повністю провина заводчика.\nДані тварини люблять дітей і терплять їх прояви почуттів. Вони ніколи не випустять кігті. У мене маленький племінник, і як би він сильно не обіймав Аннетт, вона не дряпає його і не виривається з рук.\nЗ інших рис вдачі, які були помічені мною за час життя поряд з невской маскарадною кішкою, можу відмітити їх неабиякий інтелект, хорошу пам'ять, ласкавість, тактовність. Ці тварини дуже слухняні. Якщо ви посварите їх за провинність, вони запам'ятають і повторювати подібного не будуть. Як говорять заводчики, хороші манери у них в крові. Тільки не забирайте котеняти від мами раніше, ніж йому виповниться три-чотири місяці. Якщо заводчик готовий вам віддати малюка більше раннього віку, насторожитеся. Професіонал, який піклується про своїх тварин, ніколи не продасть котеняти, що не досягло трьох-чотирьох місяців, тому що тільки до цього моменту він стає адаптованим до самостійного життя. Мама-кішка навчила його їсти, користуватися когтеточкой, лотком, іншими словами, «виховала». Проблем з таким малюком не буде.\nВважається, що кішка прив'язується не до хазяїна, а до будинку. Але ось про неваках цього не скажеш. Вони не можуть без людей, прив'язані до них і сильно нудьгують, якщо надовго залишаються одні.\nБагато позитивних емоцій викликає звичка невских маскарадних спати на спині. При цьому вони передні лапи схрещують на грудях, а задні розводять в сторони.\nНеваки вважаються не алергенними кішками. У їх організмі виробляється менше антигенів, які провокують подібні стани у людини. Антигени містяться в слині, відповідно, коли кішка починає вилизувати себе, вона переносить їх на шерсть. Ви гладите її, виникає алергія. На питання, чому у невских маскарадних антигенів виробляється менше, фелінологи відповідь доки не знайшли.\nУ колор-пойнтовых сибіряків довга історія природного відбору, тому вони мають міцне здоров'я. Ця порода є аборигенною, тобто вона сформувалася без участі людини. Неваки наближені до природних кішок, у них немає захворювань, властивих штучно виведеним породам. У неваков сильний імунітет. Тому при правильному догляді вони не хворіють і можуть прожити 15-20 років. Здоров'я багато в чому залежить від живлення. Годувати невских маскарадних рекомендують котячими кормами преміум сегменту і іноді балувати яловичиною або куркою. Заздалегідь їх треба обшпарити окропом або відварити.\nПо досвіду помічу, що відхід за невской маскарадною кішкою не вимагає особливих знань і не віднімає багато сил і часу. Вони легко адаптуються в побуті, залишаються спокійними навіть в стресових ситуаціях, не вередливі в їжі. Загалом, відмінні компаньйони!


Засновник бренду Off-White Вірджил Абло дасть діджей-сет у Києві\nВірджил Абло — модельєр і дизайнер одягу, креативний директор Louis Vuitton, засновник бренду Off-White і давній творчий друг Каньє Веста. Першу популярність він здобув ще в юності як діджей і час від часу продовжує виступати за пультом.\n5-го вересня Вірджил зіграє діджей-сет у ресторані Kureni в Києві. Ми зібрали добірку музики від однієї з найвпливовіших фігур модної індустрії — власні треки та найвдаліші діджей сети, епізоди проєкту Televised Radio та джазові селекції.\nУперше за діджейський пульт Вірджил Абло став у 18 років у рідному Чикаго, діджеїв на вечірках у школі та коледжі. До цього часу він продовжує виступати в клубах і фестивалях по всьому світу, зокрема на Ібіці та Tomorrowland. Але на діджеїнгу Вірджил не зупинився. Окрім того, що він працював іноді над візуальною складовою кліпів (до прикладу — Fashion Killa від A$AP Rocky), він також допомагав продюсувати альбоми Каньє Веста, Jay-Z і того ж A$AP Rocky.\nУ 2018 році Вірджил оприлюднив свій перший EP, який створив у співпраці з німецьким продюсером Boys Noize. Проєкт під назвою ORVNGE — це три композиції, у яких автори експериментують із альтернативою та техно-звучанням.\nВірджил завжди самостійно підбирає музику для своїх показів. Окрім використання нових синглів від відомих виконавців, Абло також створює саундтреки до своїх шоу. Їх він викладає на SoundCloud під назвою Paris,IL з 2016 року. Саундтреки варіюються за жанрами — від техно до репу. У 12-хвилинних композиціях, що більше схожі на мінісети, також часто можна почути ремікси на відомі треки хіп-хоп-виконавців.\nДжаз завжди служив непохитним маяком творчої свободи у світі моди та дизайну. Абло також прихильник жанру: протягом останніх років він записав кілька джазових мікстейпів, що швидко поширилися інтернетом. Серед них «Акварель», Jazz Hours з візуальним художником Джорджем Кондо та сет для проєкту Highsnobiety Jazz TV.\nОстання гучна музична робота Вірджила — новий сингл Delicate Limbs, який він записав разом із R&B-виконавцем serpentwithfeet. Його новоспечений дует оприлюднив у січні цього року, навіть встигли зняти відео під режисурою Кордае Джатафа Генрі (Kordae Jatafa Henry). Для Абло ця співпраця є продовженням його реміксу Solid Ground Майкла Ківануки.\nДіджей-сет Вірджила Абло в Києві відбудеться 5-го вересня в ресторані «Курені». Квитки — на concert.ua.\nЧитайте також iнтерв’ю команди клубу Bassiani про поліцейські рейди, бунт молоді та рейв-революцію.\nВгадайте, хто з виконавців розробив цей одяг. Стильний тест24 Лип 20192984\nДжек Вайт — дизайнер, режисер і артдиректор. Ось сайт із його роботами2 Сер 20211582\nНова українська музика, яку варто послухати. Серпень 202131 Сер 20218997


«Мазепа переміг! Українська держава є!»\nСаме таким гаслом та зображенням Івана Мазепи на бігбордах зустрічала Полтава своїх гостей. Звичайно, не всі, хто завітав до Полтави на ці дні, та й не всі із полтавчан і місцевих можновладців поділяють це гасло. Місцеві журналісти розповіли нам, що бігборди на вулицях Полтави з’явилися за кілька днів до події. Реакція полтавської влади була миттєвою – відбулося позачергове засідання міськвиконкому, на якому керівникам рекламних агентств заборонили розміщувати подібну рекламу. Мовляв, щоб усі гості почувалися комфортно. Цей закид влади національно свідомі громадяни міста знівелювали жартом, що таким чином можна заборонити і 10-гривневі купюри, на яких також зображений Мазепа.\nПрацівник Музею «Поле Полтавської битви» берегиня УРК Лідія Гавриленко знайомить делегацію УРК з експонатами\nПолтавський міський голова Андрій Матковський звернувся до всіх полтавців, зокрема, до керівників та членів політичних партій, громадських об’єднань - не піддаватися на провокації та «не допустити розбрату і протистояння». Згідно зі зверненням, Полтавська битва змінила політичну мапу Європи, долю багатьох країн і народів, та історики і політики не в усьому сходяться щодо її оцінок. «Історію не можна використовувати для розпалювання розбрату і протистояння, історія повинна бути закликом до взаєморозуміння і примирення».\nНа місце проведення основних урочистостей делегація реєстровців приїхала у числі перших, бо мала важливу місію від Голови ВГО «Українське Реєстрове Козацтво» Анатолія Шевченка – вручити Державному історико-культурному заповіднику «Поле Полтавської битви» з нагоди його вікового ювілею комп’ютер. Цю почесну місію у залі «Козацька слава» Музею-заповідника виконали радник Гетьмана УРК, генерал-лейтенант УРК Василь Яремин, головний редактор газети «Україна козацька» генерал-майор УРК Світлана Чорна. Приймаючи дарунок від реєстровців, директор Державного історико-культурного заповідника «Поле Полтавської битви» Наталія Білан та її заступник Людмила Шендрик висловили щиру вдячність перш за все Голові УРК Анатолію Шевченку і колективу газети, яка неодноразово висвітлювала діяльність музею на своїх шпальтах, всьому реєстровому козацтву. Ці слова вдячності вона висловила особисто заступнику Гетьмана УРК, голові Адміністрації гетьмана УРК у Східному регіоні Миколі Мазепі та отаману Чутівської районної організації УРК Володимиру Панченку, які також взяли участь у відзначенні ювілейної дати в історії українського, російського та шведського народів.\nУрочисте відкриття Ротонди пам’яті на полі Полтавської битви\nХто виграв, хто програв на полі Полтавської битви?\nТут, у залі «Козацька держава від Богдана Хмельницького до Великої Північної війни (1648-1700 роки)», по-особливому хвилююче лунала розповідь найдосвідченішого музейного працівника Лідії Гавриленко про події трьохсотлітньої минувшини. Вона і Людмила Шендрик, аналізуючи ті давні події, підкреслили: «Хто виграв, хто програв на полі Полтавської битви у 1709 році - про це ще, мабуть, довго сперечатимуться політики. Але історики давно сказали своє вагоме слово: та битва стала переломною не тільки у Північній війні, по суті, вона перекроїла Європу. Полтава ж відтоді стала помітною точкою на карті історії». А Людмила Шендрик висловила думку, що поле Полтавської битви стало доленосним для європейської історії. За її словами, «на події Полтавської битви ми повинні дивитися своїми українськими очима і робити висновки із тих подій. На превеликий жаль, наше суспільство не зробило ніяких висновків з історії. Полтавську баталію програли через те, що «самі себе звоювали» - знамениті слова Мазепи. На превеликий жаль, у ті червневі дні 1709 року українці знаходилися в обох таборах супротивників – одні з Карлом ХІІ, інші з Петром І. Такі ж проблеми існують і в сьогоднішньому українському суспільстві».\nНа моє запитання, чи стане цей заклад Музеєм козацької слави, Людмила Шендрик відповіла:\nДелегація Українського Реєстрового Козацтва біля Ротонди пам’яті\n«Ще 1994 року в музеї була створена експозиція, яка дістала назву «Козацька держава». Внесені значні корективи до існуючої експозиції. Сьогодні ми говоримо про те, що Музей Полтавської битви не тільки розповідає про Полтавську баталію і Північну війну, але знайомить з подіями України XVII-XVIII століть у контексті європейської історії. Експонати говорять про створення української держави за часів Богдана Хмельницького, налагодження українсько-шведського союзу в часи Богдана Хмельницького, Виговського, а потім і гетьмана України Івана Мазепи. Власне, Мазепа пішов слідами свого попередника Богдана Хмельницького, адже тоді в Чигирині формувався українсько-шведський союз. На сьогодні експозиція нова, і вона представляє всі три сторони. Музей сьогодні виходить із позицій історичної правди, з тих достовірних джерел, українських, шведських, російських, турецьких, для того, щоб показати події Великої Північної війни і місце українського козацтва у ній. Незважаючи на те, що козацтво програло, цей виступ показав Петрові I, що Україна має сили і здатна боротися за незалежність. Мабуть, Михайло Грушевський поспішив назвати Полтавську битву катастрофою, тому що Петро все-таки побоявся ліквідувати відразу гетьманство й реорганізувати козацьке військо. Цей процес розтягнувся до 1764 року, коли інститут гетьманства буде ліквідований Катериною ІІ. Але ми говоримо не про святкування - ми відзначаємо цю подію, вшановуємо пам’ять полеглих, згадуємо героїв - і Івана Мазепу, і Костя Гордієнка, і Пилипа Орлика, й інших козаків».\nЗа дорученням Гетьмана УРК Анатолія Шевченка головний редактор газети «Україна козацька» Світлана Чорна та радник Гетьмана УРК Василь Яремин вручили комп’ютер директору Державного історико-культурного заповідника «Поле Полтавської битви» Наталії Білан\nЧас лікує рани...\nПоле Полтавської битви зібрало чимало люду з усіх куточків країни і зарубіжжя. У церемонії покладання квітів до пам’ятників і в урочистому освяченні та відкритті арки примирення - Ротонди пам’яті про загиблих - взяли участь представницькі делегації України, Росії, Швеції і Фінляндії. На полі Полтавської битви пролунали гімни цих держав.\nНа трьох стінах, що підтримують купол Ротонди пам’яті, викарбувані слова «Час лікує рани» трьома мовами – українською, шведською, російською. Ротонда створена у вигляді арки з масивним 450-кілограмовим дзвоном угорі, який лунав, ушановуючи пам’ять полеглих 300 років тому під Полтавою. Серед гостей, які взяли участь у відкритті арки, - заступник Голови Секретаріату Президента України Марина Ставнійчук, посол Швеції в Україні Стефан Гуллгрен, керівник апарату Президента РФ Сергій Наришкін, радник Президента РФ Віктор Черномирдін. Серед представників полтавської влади - голова ОДА Валерій Асадчев, голова Полтавської обласної ради Олександр Удовіченко та мер Полтави Андрій Матковський. Урочистим і хвилюючим назвав спогад про предків, які спочили в полтавській землі три століття тому, керівник адміністрації Президента Російської Федерації Сергій Наришкін. Дорога це була ціна для наших народів за бій під Полтавою, але Полтавська перемога стала прологом нової історії і нової європейської політики. Водночас він зазначив, що Ротонда стане пам’ятником усім загиблим воїнам.\nДружню розмову із заступником Голови Секретаріату Президента України Мариною Ставнійчук на Полі Полтавської битви ведуть Світлана Чорна і Василь Яремин\n«Полтавська битва належить до тих подій, значення яких трактується по-різному в залежності від країни, це треба розуміти, приймати і поважати, - зазначив Надзвичайний і Повноважний Посол Королівства Швеція в Україні Стефан Гуллгрен. - Для Швеції Полтавська битва поклала початок змін, що зробили Швецію такою, якою вона є тепер. Швеція живе у мирі з собою, зі своїм минулим і зі своїми сусідами. Вороги в минулому сьогодні – не вороги. На цій стабільній основі ми можемо побудувати світле майбутнє разом».\nЗаступник Голови Секретаріату Президента України Марина Ставнійчук, зокрема, сказала: «Українська держава вшановує пам’ять українців, росіян, шведів. Підсумком цієї битви стала поразка національно-визвольного повстання на чолі з Мазепою, але водночас це перемога українського духу в боротьбі за свою свободу. Сьогодні ж усі країни мають спрямовувати зусилля на мирну співпрацю». Як приклад такої співпраці Марина Ставнійчук назвала вшанування пам’яті полеглих у Полтавській битві.\nСкорботна хода від Свято-Самсонівської церкви до Ротонди пам’яті\nУсі виступаючі висловлювали ідею загального примирення та взаємоповаги, але були й прикрі інциденти. Ще до відкриття Ротонди радикально налаштований чоловік здійснив спробу підпалити опудало Івана Мазепи неподалік Свято-Самсонівської церкви. Сталася шарпанина між двома проросійськими організаціями «Православний вибір» і «Собор російського народу». Працівники правоохоронних органів своєчасно заблокували й унеможливили провокацію. Насторожує і те, що російська делегація не поклала квіти і не вшанувала пам’ять загиблих на полі Полтавської битви козаків. Проте їх гідно вшанували українська та шведська делегації та понад тисячу людей у панахиді біля пам’ятника загиблим козакам та у скорботній хресній ході центральними вулицями Полтави. Присутні помолилися за козаків, які загинули на полтавських землях 300 років тому.\nПотім присутнім запропонували невеличкий концерт – виступили полтавські кобзарі та київський хор. Далі всі вирушили жалобною ходою від Панянського бульвару до храму святого великомученника Юрія Переможця.\nСкорботна процесія розтягнулася на 200 метрів. На чолі колони - священики. Далі йшли дівчата з корзиною квітів, представники обласної влади, депутати, політичні та громадські організації, у тому числі й козаки-реєстровці, небайдужі полтавці.\nРеконструкція битви, що відбулася 300 років тому під Полтавою\nПоле битви – поле миру\nАпогеєм відзначення ювілею Полтавської битви стало театралізоване дійство «Полтава-2009». Головний акцент організатори робили на тому, щоб поле бою перетворилося на поле добра, взаєморозуміння і творчості. А перед самим дійством патріотично налаштовані люди розгорнули на полі Полтавської битви найбільший у світі прапор України - розміром 45 на 30 метрів. За їхнім задумом, це мало символізувати здійснення прагнень гетьмана Івана Мазепи до незалежності України.\nІ хоча дійство не було детальною реконструкцією битви, як планувалося раніше, військова тематика тут домінувала. Сценою став простір поля Полтавської битви, природною декорацією – відновлений редут, на валу якого стояли прапороносці трьох держав – України, Росії та Швеції. Спочатку своє мистецтво вправно володіти конем і шаблею під музику маршів продемонстрували українські козаки...\nРозпочалося театралізоване дійство гуркотом гармат, брязкотом зброї, криками поранених, озвучених сучасною технікою. Ведучий детально прокоментував етапи баталії. Після перебігу військових дій театралізованого бою на полі розвіявся дим. З території редуту в небо злетіли триста голубів. Глядачами дійства стали понад 25 тисяч полтавців та гостей міста.\nАле чи стане поле Полтавської битви і Ротонда пам’яті на ньому актами миру, тестом на гідність кожного із трьох народів – покаже час. Вдячним нащадкам тільки залишається шанобливо ставитися до своєї історії і робити правильні висновки з неї.


Сайт Гумору .:Смішного!:. Гуморески Борис ПОЛІЩУК. ЦАП У ФАТІ\nЦАП У ФАТІ\nТак, кажете, не знаєте, проти чого цап у фаті сниться? Ви мене запитайте, я вам усе розкажу. Ось послухайте...\nЇду я після того сну в електричці.\nОтак біля вікна сиджу я. А отак на лавці біля мене стоїть моя корзина. Господарська сумка — під лавкою.\nЗ базару їду. З міста.\nПри настрої. Поторгував добре. Купив усе, що треба.\nАж тут заходить у вагон мурло з жінкою і дитиною. Стало біля дверей, посопіло і почало командувати:\n— Чи не могли б ви, якщо ваша ласка, поставити корзину на долівку, хай би сіла жінка з дитиною?\n— Не могли б, — кажу. — Негігієнічно. У корзині не простий груз, а калачі синові на весілля.\n— То поставте її зверху на полицю, — командує воно.\n— Еге, щоб грохнуло на голову, — пояснюю йому по-людськи. — Краще поклади туди свою авоську.\n— Я б не проти, але корзина заважає, — мимрить мурло. — Якщо ваша ласка...\nБачили отаке! Моя корзина не дає йому спокою. Узяв я авоську і так спересердя пожбурив на полицю, що аж об стіну гупнуло. Щоб не шукав лакея. Всівся і їду далі.\n— Дякую, — промимрило мурло, посопіло і почало хазяйнувати. Поставило портфеля. Всадовило біля людей дитину, зіперлося на двері і їсть мене своїми безсовісними очима.\nА мені що? Повернувся я до нього потилицею: на, їж! Вона в мене така, що не дуже вгризеш. Роботу маю добру, для стажу, — добу сплю, а три оддихаю.\nЗаспокоївся трохи. Коли це чую: щось мені на потилицю — кап! Зводжу догори очі і одвести їх не можу від авоськи. З неї, окаянної, щось густе виповзає. Не інакше, як те мурло вирішило допекти. Навмисне поклало в авоську банку з томатною пастою і втелющило мені, щоб я стукнув нею об стіну. Щоб розколов і евакуювався зі свого законного місця.\nТа не на того натрапило. Я такий, що мене сплоха не сколупнеш. Паста на мене — кап, а я її рукою — бах на вікно! Паста — кап, а я — бах! Бо як же ти не будеш бахкати — нового ж костюма, що на весілля купив, одягнув. Махаю з обох рук і кричу:\n— Гей, ти, фра... фрагмент! Не підпирай двері, вони й без тебе не впадуть! Хапай швидше свою консервну фабрику, бо я тобі таке влаштую нічне діжурство, що в рідній хаті заблудишся!\nАле мурло є мурло. Поки оговталось та поки промимрило: «Вибачте, будь ласка... Я той... Корзина заважає...», мені не тільки на плечі, а й на чуба накапало.\nУхопив я авоську, пожбурив під лавку, оглянув себе.\nІ так мені всередині зробилося важко, наче хто туди закотив гарбуза. Я ж того костюма спеціально одягнув, бо буде зустрічати майбутня невістка, а якесь мурло...\nБуло йому що слухати!\n— Думаєш, — кричу, — як одягнув вельветові штани і одпустив вуса, то вже й фра... фрагмент великий!\nІ народ мене підтримує, сміється, аж за боки хапається.\nА я потроху готуюся до виходу. Витяг з-під лавки господарську сумку. Поставив на коліна і допікаю мурлові... Воно ж знає, що винне, мовчить, тільки носом пошморгує. Раптом відчуваю, звиняйте на слові, щось мокріє у штанях. Підхопив сумку і світ мені порудів. Виявляється, з авоськи того мурла під мою сумку натекла томатна паста і я нею геть вишмарував штани. Наче мене чорти за ноги тягали в помідорах.\nУсередині в мене той гарбуз так і репнув на дрібнесенькі кусочки: «Як же я тепер вийду до майбутньої невістки?! Вона ж з переляку впаде...»\nТут і електричка заскрипіла колесами. Хотів тому фра... фрагментові влаштувати нічне діжурство, але не встиг. Так оце вам, люди добрі, викладаю свою біду.\nМурло! Ох і мурло! Такого я ще зроду не бачив! Недаремно мені цап у фаті приснився.


Суд залишив художника під вартою за підпал банку в Парижі » Слово і Діло\nПідпал банку в Парижі: суд залишив підозрюваного під вартою\n2 березня 2018, 07:00\nАпеляційний суд Парижа залишив у силі рішення про продовження арешту художника Петра Павленського, засідання відбулося у відкритому режимі.\nПро це повідомляє «Слово і Діло», з посиланням на RFi.\n«Найголовніше - це те, що тепер відкриті двері. Процес став відкритим. Як сказав Петро, ми перемогли», - прокоментувала рішення суду соратниця Павленського Оксана Шалигіна.\nЗасідання почалося з розгляду клопотання Павленського зробити слухання про попередній запобіжний захід відкритими.\nСаме проти закритого характеру засідань Петро Павленський оголосив 9 лютого сухе голодування, якого дотримувався 13 днів.\nРаніше повідомлялося, що в Парижі рівень води в річці Сена досяг свого піку, піднявшись до 5,84 метра.\nНагадаємо також, Франція відреагувала на введення турецьких танків в Сирію.


Як зробити шоколадні цукерки з начинкою з кисломолочного сиру? - кулінарна відповідь\nКулінарні рецепти » Кулінарні відповіді » Як зробити шоколадні цукерки з начинкою з кисломолочного сиру?\nРецепт чудових домашніх шоколадних цукерок з цікавою і незвичайною начинкою, які виходять просто незвичайно смачними і напевно дуже сподобаються всім домочадцям, а особливо маленьким ласунам!\nСписок інгредієнтів, які знадобляться вам для того, щоб зробити такі шоколадні цукерки: 100 грамів шоколадно-горіхової пасти (щось на зразок шоколадної пасти "Нутелла" або її аналогів, а також можна використовувати самостійно приготовлену пасту), 150 г сирного сиру (Маскарпоне або щось подібне), 50 мл молока, 10 г желатину, 300 грамів вершків 30-процентної жирності і 500 грамів чорного шоколаду.\nЗамочити в 50 мілілітрах молока желатин і залишити набухати. Гарненько збити вершки. Шоколадну пасту змішати з сирним сиром.\nПотім вже набряклий желатин слід підігріти, не доводячи його до кипіння і ще гарячим додати до шоколадно-сирній масі, все ретельно розмішати і ввести збиті вершки. Чорний шоколад розтопити на водяній бані (в мікрохвильовці).\nНа дно формочок для цукерок залити трохи шоколаду і дати йому застигнути, після чого на шоколад викласти суфле і прибрати формочки в холод, а коли й цей шар застигне, знову полити зверху шоколадом. Формочки трохи потрясти, щоб шоколад рівномірно розподілився по боках цукерків, а потім відправити в холодильник.


Аліменти на дитину 2021: новий закон, як отримати і розмір нарахувань\nHome > Соціальна допомога > Аліменти на дитину в 2021 році\nБатьківські обов’язки по відношенню до дитини закріплені в українському законодавстві. Мати і батько зобов’язані утримувати дітей в будь-якому випадку, як при спільному, так і при роздільному проживанні з ними. Спочатку закон дозволяє батькам самим встановлювати форму виплат, але якщо консенсусу досягти не вдалося та один з них ухиляється від свого обов’язку, порядок виплат і форму визначає суд.\nАліменти на маленьких дітей традиційно присуджуються в частці від зарплати та інших доходів (пенсії, стипендії, відпускних і так далі), яка залежить від кількості дітей, які перебувають на утриманні. При цьому багато хто цікавиться, як стягнути з моряка закордонного плавання аліменти, якщо у нього немає постійного щомісячного доходу. На цей випадок кошти на утримання можуть бути стягнуті у фіксованій сумі.\nАле інвалідність – лише одна з умов присудження аліментів на дорослих дітей. Другою важливою умовою є їх потреба у фінансовій підтримці. Тобто їх доходів має бути недостатньо для покриття всіх життєвих потреб. За умови наявності двох цих аспектів (інвалідності та нужденності одночасно) аліменти на дитину інваліда в 2021 році можуть утримуватися з боку батьків.\nМати дитини може претендувати на аліменти, будучи ще вагітною і до триріччя спільної дитини, лише якщо вона є дружиною або колишньою дружиною батька дитини. Тобто сам факт материнства, незважаючи на сформований стереотип, не дає права на отримання аліментних виплат від батька спільної дитини – право на утримання виникає у матері лише за умови наявності офіційно зареєстрованих відносин з батьком дитини в сьогоденні або минулому.\nУ взаєминах батьків і дітей діє взаємний аліментний обов’язок: дорослі діти також повинні фінансово допомагати батькам, якщо ті непрацездатні (за віком або в результаті інвалідності) і потребують підтримки. Правда, тільки в тому випадку, якщо мати і батько сумлінно виконували свої батьківські обов’язки, коли діти були маленькими. Якщо суд встановить зворотне або ж батьки були раніше позбавлені батьківських прав, можливість вимагати аліменти від дітей для них виключається.\nРозглядаючи приклад розрахунку аліментів не варто розраховувати на мінімальні гарантовані суми. Велика частина аліменщіков забезпечені люди і платять гідні гроші на утримання рідної дитини. Рекомендовані державою суми набагато перевищують мінімальні. Тому, при підписанні добровільної угоди між батьками розглядаються саме вони. Максимальні аліменти в 2021 році залежать від матеріальної забезпеченості батьків. Можуть бути різними, складати кілька тисяч.\nЗ настанням 2021 року сума аліментів збільшилася. Очікується, що її зміна відбудеться ще двічі на рік. Звичайно, мінімальні розміри виглядають смішно і вони призначаються при певних ситуаціях. Основна частина батьків люблять рідних дітей і проявляють про них турботу незалежно від відносин між дорослими. Статистична інформація показує, що в дійсності сума виплати аліментів набагато більше рекомендованої законодавством. Самостійно ознайомитися зі змінами в законодавстві можна на офіційних сайтах влади.