Mis tõi Teises maailmasõjas kaasa Ameerika õhu üleoleku telje üle - Teave\nMis tõi Teises maailmasõjas kaasa Ameerika õhu üleoleku telje üle\nPresident Franklin Delano Roosevelt kommenteeris oma 1943. aasta pöördumises „Liidu olukord” Aafrikas: „Aafrikas tulistame alla kaks vaenlase lennukit igale kaotatule ning Vaikse ookeani ja Vaikse ookeani edelaosas tulistame neid alla nelja vastu. . "\nDepuy jt uuringud on näidanud, et kohapeal ei olnud üks Ameerika, Briti või Nõukogude sõdur võrdne ühe Saksa sõduriga. Ja isegi arvukuse ja tulejõu suure üleoleku korral oli liitlasvägedel raskusi inimohvrite tekitamisega sakslastele palju rohkem kui üks ühele. Erinevused tankide efektiivsuses olid veelgi kallutatud sakslaste kasuks, kuna nad põhjustasid liitlastega tankikahjustusi omaenda mitmekordse kahju tõttu.\nMillest tuleneb USA suhteline paremus õhus? Ja kas on õiglane öelda, et ilma õhu üleolekuta oleks USA -l ja liitlastel olnud suuri raskusi sakslaste võitmisega? Või on olemas usaldusväärseid allikaid või uuringuid, mis näitavad, et liitlased oleksid võinud võita vaid ülekaalukaid numbreid ja tulejõudu kasutades kohapeal, ilma parema õhujõuduta?\nUsun, et kolm tegurit mängivad kiirust, millega liitlased said telje ees õhu üleoleku:\nSuurbritannia lahing - Luftwaffe hävitusjõudude koor jäi selles lahingus halvaks, kuna kannatasid kõik nende kaotused vaenlase territooriumi pärast. Päästetud RAF- või RCAF-piloot oli tavaliselt 48–72 tunni jooksul tagasi oma lennuväljal. Päästetud Luftwaffe piloot veedaks järgmised 5 aastat Kanadas Old Fort Henry linnas sõjavangilaagris.\nRahvastikubaas - Võitlejavõitlus on suuresti individuaalne oskuste ja tahte proovilepanek, eriti kui seda võrrelda maapealse võitlusega. Edu saavutamiseks on vaja reflekse, tulistamisoskust, initsiatiivi, loovust ja sihikindlust väga kõrgel tasemel ning need ühendavad vaid väikese osa elanikkonnast. Saksamaal oli nende oskuste kombinatsiooni otsimiseks ligikaudu 80 miljonit elanikku, liitlastel aga mitu korda rohkem inimesi. Saksamaa eelis juhtimisel ja kontrollimisel, mis mängis nii otsustavat rolli maapealses võitluses, ei olnud enamikus õhuvõitlustes lihtsalt asjakohane.\nTehnoloogia - välja arvatud lühike aeg pärast FW -190 ilmumist, pole Axisil kunagi olnud hävituslennukit, mis ületaks Suurbritannia ja USA omi. Jaapanlastel oli Zeroga natuke kauem parem tehnoloogia, kuid siiski ainult kuni F6 Hellcati tulekuni välja. Ilma kõrgema tehnoloogiaga, mis kompenseeriks madalamate oskuste baasi, suurendaks lahingutegevuse tavaline hõõrdumine alati liitlaste eeliseid.\nMõned tegurid, mida pole juba mainitud:\nAmeerika tehased ja monteerimisliinid tegid kõvasti tööd ja osutasid tohutul hulgal lennukeid. Märkimisväärne on Willow Run Michiganis, mis tootis B-24 Liberator. Liitlaste SKP ületas telje oma.\nAmeerika ja Briti õhujõud vahetasid rünnakuid Saksamaa vastu. Ameeriklased läheksid pommitama päeval, britid aga öösel. Seda nimetati "ööpäevaringseks pommitamiseks"; kavatsus oli, et "kurat ei saa puhata".\nKui pommitamiseks oli pühendatud piisavalt Ameerika lennukeid, vähenes sakslaste võime toota.\nLõpuks juhtusid Ameerika ja Suurbritannia streigid Saksamaal üha sügavamale, tabades infrastruktuuri. Koos maandumisega Normandias intensiivistati veelgi Saksa sihtmärkide pommitamist.\nÕhukate, kui mitte üleolek, oli hädavajalik. Kuid RAF -i varundamiseks oleks Dunkerki evakueerimine allutatud Luftwaffe'ile.\nLiitlased, eriti USA pärast selle tohutu autotööstuse muutmist lennukitootmiseks, suutsid toota tohutul hulgal õhusõidukeid ja koolitasid meeskonna nende lennukite käitamiseks, samas kui Saksamaa seda ei teinud. Saksamaa tegi küll oma tööstuse seisu arvestades hämmastavalt palju õhusõidukeid, kuid nad ei suutnud neid lennukeid koolitatud pilootidega varustada.\nSamuti ei suutnud sakslased oma disaini nii kiiresti parandada. USA/Ühendkuningriigi tootmis- ja projektijuhtimismeetodid võimaldasid muudatusi usaldusväärselt ja kiiresti sisse viia, samas kui Saksa tootmise muudatuste rakendamine võttis palju kauem aega. B17 läks C -mudelilt tohutult täiustatud G -mudelile ja P51 läks varajaselt B -lt eelviimasele D -mudelile vähem kui kahe aastaga. Mõlemat toodeti suurel hulgal, täiustatud kujul.\nSee, et pommitamiskampaania ei ahistanud, oli seal suur tegur - Saksa tehased olid pideva rünnaku all, USA tehased aga ei häiritud ning 1943. aastaks olid Ühendkuningriigi tehased õhurünnakust suhteliselt vabad.\nSakslased hoidsid oma reaktiivhävitajatega kõrgtehnoloogias esiplaanil, kuid ei suutnud neid kunagi toota (või õigemini öeldes ei suutnud kunagi mootoreid toota) sellises arvus, et midagi olulist muuta. Teguriks oli ka haruldaste metallide puudumine usaldusväärsete gaasiturbiinide tootmiseks - Jumo 004 keskmine eluiga oli vahemikus 20–25 tundi.\nUSA naftakampaania osutus väga edukaks - sõja lõpu poole muutus kütuse puudus suureks probleemiks nii Luftwaffe kui ka mootoriga maavägede jaoks. Suur osa sakslaste Ardennide rünnaku strateegiast põhines liitlaste kütusevarude hõivamisel… mis ei mõjutanud seda, kui kergesti saaks kütusepaagi põlema panna.\nTeatud määral olid liitlaste koolitusmeetodid paremad. Nende filosoofia oli saata oma kõige kogenumad piloodid koju uusi lendureid koolitama, samas kui Saksamaa (nagu Jaapan) hoidis oma ässasid lahingus kuni surmani. See moodustab Saksa parimate ässade väga suure tapmiste arvu, 200–300 tapmist, samal ajal kui parimad liitlaspilootid said harva rohkem kui 20 või 30. Nad läksid koju, et anda oma teadmised edasi suurele hulgale uutele pilootidele. .\nSelle poliitika tulemuseks oli üksikute pilootide üldine tapmine madalam, kuid uute pilootide üldine suurem kogemus, nii et nad olid tõhusamad ja kannatasid vähem kaotusi. 1945. aasta alguseks ei suutnud enamik uusi Saksa lendureid kesta kauem kui üks või kaks missiooni, samas kui enamik uusi liitlaspiloote elasid sõja üle.\nMulle tundub, et see oli tõesti kriitilise massi teema, mis kadus 1943. aasta alguse paiku, enamasti idas. Kaotustele tagasi vaadates ei seisa õhujõud ressursside järele nii hästi püsti. Saksamaal oli tegeleda tohutu idarindega ja brittide pideva ahistamisega.\n-Liiga palju kogenud piloote oli kadunud, mis vähendas iga lennuki efektiivsust, avaldades täiendavat survet lennukite ebapiisavale tootmisele ja arendamisele.\nSõja alguses oli sakslastel palju eeliseid. Bf 109 oli üks sõja parimaid võitlejaid. Eriti alguses edestas see kõike peale Spitfire'i. Võitlus Hispaania kodusõjas andis Luftwaffe kogemuse, siis muutis pidev võitude jada nad peaaegu peatamatuks. Kukkumine algas Suurbritannia lahinguga. Hitler otsustas vastumeelselt rünnata alles pärast seda, kui Churchill keeldus tema rahupakkumisest. See oli tohutu õhujõu kaotus ilma millegi eest. See viivitas ja takistas Hitleri tegelikku eesmärki Barbarossat.\nSiis tulid nõukogud - kellel oli palju lennukeid, kuid esialgu olid peaaegu kõik maapinnale kadunud. Sakslastel oli õhk praktiliselt omaette, kuid massilise tööjõu, suurte lennukite tootmise ja arendamise kombinatsioon maandas sakslasi aeglaselt. Stalingradi ümbruses kadus palju õhujõudu, eriti maapealseid õhusõidukeid, mis võimaldas nõukogude suurtükiväel jala püsti ajada. Nõukogude vasturünnaku ajaks oli arvuline ülekaal kadunud, osaliselt tänu lennukite liikumisele Põhja-Aafrika kaitsmiseks liitlaste maabumise eest. Kui oli murdepunkt, siis umbes sel ajal, enamasti idarindel. Hitler oli visanud kõik nõukogude poole ja kaotanud. Nõukogude võim tootis isegi 1941. aastal rohkem lennukeid kui Saksamaa ja järgmise aastaga see erinevus peaaegu kahekordistus. Veelgi enam, need lennukid olid võrdsed ja mõnikord paremad kui Saksa lennukid. Samuti tõmbasid USA ja Suurbritannia kriitilisi ressursse idast eemale ning toetasid nõukogude võimu vahendeid ja vahendeid.\nSelleks ajaks, kui liitlased Euroopat rühkisid, oli USA kogunud Vaikse ookeani piirkonnas, vedajate ja lennukite areenil palju võite. Saksamaal oli D-päevaks jäänud vaid 600 võitlejat, sisuliselt mitte midagi. USA oli tohutult suurendanud lennukite tootmist ja välja töötanud mõned sõja parimad ühemootorilised hävitajad. Saksa ressursid olid liiga üle pingutatud, et neil oleks olnud isegi selles olukorras isegi 262 -l võimalus olla liitlaste vastu.\n1943. aastal oli liitlaste nimel õhu üleoleku taotlemine ebatäpne. Ameerika kaheksanda õhujõudude strateegilised pommitajad hävitati (mõnikord sõna otseses mõttes) päevavalgel strateegiliste rünnakute ajal Saksamaa kohal. Peale lühikese lennuulatuse Spitfire olid Bf-109 ja FW-190 kõrgemad lennukid, mis olid võimelised töötama vähemalt 20 000 'ja kõrgemal. Ameerika P-38, P-39, P-40 ja P-51A ei kuulunud samasse liigasse. Alles siis, kui 1944. aasta alguses võeti kasutusele kõrgmäestik Packard Merlin Powered P-51 B, muutus tõusulaine. P-51B-del oli pommitajate saatmiseks kaugus ja kõrgus. Saatjatel oli lubatud Jimmy Doolittle'i direktiivi kohaselt pommitajatelt Saksa võitlejaid kaasata. Luftwaffe nõrkus ei olnud lennukid, vaid piloodid (ja kütus). Saksa keskmise piloodi kogemus oli lahingusse surudes marginaalne. D-päevaks kinnitasid liitlased Ida-Euroopas õhujõud.\nNõukogude võim parandas oluliselt ka oma lennukeid ja pilootide oskusi. Kuid Ameerika lennukid, mis olid Lääne -Euroopas sobimatud, sobisid Nõukogude Liidu tingimustesse palju paremini, sest enamik lahinguid toimus seal madalal.\nSellegipoolest töötas Luftwaffe välja reaktiivlennukiga ME-262 sõja parima pealtkuulaja. Aga oli liiga vähe liiga hilja.\nKui Zero nõrkus tuvastati, muutus see vähem ähvardavaks. Kuigi sellel oli suurepärane manööverdusvõime keskmistel ja madalatel kiirustel, kaotas see suurel kiirusel oma elerooni käsu. Kiire vertikaalse taktikaga silmitsi seistes on see vähem oluline.\nÜks peamisi põhjusi oli lennukitest endist. Sakslastel oli sõja puhkemisel kolm võitlejat; Me-109, Focke-Wolfe-190 ja Me-110. Jaapanlastel oli üks hea võitleja, keda peeti võitmatuks (kõik teised olid ebausaldusväärsed), null. Ja nad jäid nende juurde kogu sõja vältel. Liitlastel seevastu oli arvukalt erineva võimekusega võitlejaid, mis andis teljepilootidele pideva segu erinevatest lennukitest, mille vastu nad peavad õppima. Teine tegur, mis mõjutas õhu üleolekut, oli USA (puutumatu) tööjõud ja tootmisressursid Sõja lõpuks oli väike osa ülejäänud Saksa lenduritest täielikult koolitatud ja kogenud ning nende vastu olid tuhanded paremini koolitatud, paremini varustatud ja kogenumate liitlaste piloodid. Sõja lõpuks oli Luftwaffe peaaegu olematu.\nKõik tegurid on mainitud erinevates rakenduskavades, kuid ma esitan teile kokkuvõtte kuidas telje lennundus läks võidult lüüasaamisele:\nEsimene samm: saate taktikalisi kaotusi\nSuurbritannia lahing, Midway lahing, on mõned näited telje lennunduse taktikalistest lüüasaamistest. Nad kaotati vastase vastu, keda ei ähvardanud muul viisil (maapealne või mereväe pealetung pole võimalik), seega oli asjaolu, et sakslased/jaapanlased kaotasid rohkem lennukeid, taktikalise ja strateegilise lüüasaamise kriteerium. Kaod olid aga suured, kuid sõja aja jooksul otsustavad.\nTeine etapp: hankige hõõrdumispunkte\nAasta 1942 oli kõikidel rindel hõõrdumisvõitluse aasta ja see aasta toob nende lahingute tõttu pöördepunkti. Lennunduse jaoks olid võitlus Malta, Guadalcanali või Stalingradi vastu kurnavad kohad, kui mõlema poole suured kaotused võimaldasid liitlasriikide (ja peamiselt USA ja NSVL) tootmisvõimsusel ja väljaõppel end väljendada. Aastal 1941 toimus ka selliseid hõõrdumislahinguid nagu Põhja- ja Ida -Aafrikas Itaalia ja Briti õhujõudude vahel.\nKolmas samm: kaotage pommiplahvatus\nKõigi nende lahingute ajal ei põhjustanud telje õhujõud strateegilistele eesmärkidele suuri hävitusi, kuna neil puudusid rasked pommitajad (nagu mainitud teises vastuses). Britid ja ameeriklased seda ei teinud. Ja nad silitavad Itaalia ja Saksamaa tööstust, tuues kaasa nende paljude osade väljavahetamise ebaõnnestumise. Lisage nii Euroopa kui ka Aasia teatrite teljejõududele spetsiifiline nafta ja kõrge oktaanarvuga õli puudumine ning need pommitused vähendavad eriti õhujõude. Pange tähele, et Jaapan kannatas peamiselt allveelaevasõja all, sest pommitamised tema territooriumil algasid hiljem.\nNeljas samm: ärge omage suurt tehnoloogilist ülemvõimu\nHoolimata suurtest edusammudest raketimootorites, polnud kummalgi Teise maailmasõja näitlejal tehnoloogias tõelist kätt. Mõned eelised olid isegi liitlaste poolel nelja mootorpommitaja ehitamisel ja väga heade klassikaliste mootorite (nagu Briti Merlin) kõrvaldamisel. Teistel teguritel, nagu on mainitud ka teistes vastustes, olid ameeriklastel ja brittidel keskmiselt relvastatud võitlejad, kes olid oma vastastega hästi kohanenud, samas kui teljekübar, mis oli mõeldud spetsiaalsete kahemootoriliste hävitajate väljatöötamiseks raskete pommitajate vastu võitlemiseks.\nViies samm: peksa ka teistel väljadel\nTelg võib nende sündmuste ümber töötada suurte mere- ja maismaavõitudega. Kuid ta ei saavutanud neid võite, osaliselt seetõttu, et ei suutnud õhu üleolekut saavutada, osalt seetõttu, et maismaal ja merel olid liitlased ka head väljakutsed.\nKiirjuhend selle kohta Õhusõda Põhja -Aafrika kohal Teises maailmasõjas\nKui 1940. aasta juunis Põhja -Aafrikas lahinguid alustati, korraldas kuninglike õhujõudude (RAF) õhukorter Egiptus kohe pommitamismüritused Itaalia sihtmärkide vastu Liibüas ja aitas tagasi tõrjuda Itaalia rünnaku Egiptusesse.\nRAF oli esialgu nõrk ja varustatud vananenud Gladiator ja Blenheimi lennukitega, kuni Egiptusesse hakkasid saabuma kaasaegsed lennukid. 1941. aastal, kui Kreeka Saksamaalt rünnaku alla sattus, suunati üksused Kreekasse ja Liibüas lükkasid Saksa õhu- ja maaväed nõrgenenud britid tagasi.\nKõrbekampaaniate ajal aastatel 1941–1942 pakkus RAF hädavajalikku lahinguvälja tuge sageli vaevatud maavägedele, rünnates vaenlase soomukeid ja varustusliine vaatamata äärmiselt keerulistele töötingimustele.\nOktoobris 1941, et saavutada tihedam õhk-maa koostöö, jälgis RAF Lähis-Ida juhtiv õhumarssal Sir Arthur Tedder Lääne-kõrbe õhujõudude (WDAF) moodustamist. Selle ülem, õhu asepressal Marsh Arthur Coningham töötas välja mobiilsed, väga tõhusad taktikalised õhujõud, mis hakkasid 1942. aasta augustis vastu võtma kaasaegseid hävitajaid, kes on võimelised konkureerima Saksa õhujõududega õhuvägede üle.\nNovembriks kuulus WDAF -i 29 Briti, Austraalia ja Lõuna -Aafrika eskaadrit, mis koos teiste liitlaste üksustega suutsid pakkuda ülekaalukat õhutoetust 8. armee rünnakule El Alameinis.\nKuidas liitlaste õhurünnakud II maailmasõja ajal arenesid?\nRAF -i maapealsed meeskonnad tankivad ja laadivad pommid uuesti üles Avro Lancasterile Mepalis, Cambridgeshire'is, et teha öösel rünnak Saksamaal Krefeldis. Britid alustasid sõja alguses Saksamaa vastu oma pommitamiskampaaniat ja pärast päevastel haarangutel laastavate kaotuste saamist läksid linnapiirkondades tõhusalt üle öistele rünnakutele.\nOktoobris 1943 muutusid USA kaheksanda õhujõudude kaotused kriitiliseks, sundides ümber hindama Ameerika päevavalguse pommitamise strateegiat.\n14. oktoobril 1943, õhusõda Euroopa kohal jõudis kriitilise pöördepunktini. Sel neljapäeval korraldas Ameerika Ühendriikide kaheksas õhujõud missiooni nr 115 Schweinfurti linna, Saksamaa kuullaagritööstuse keskuse vastu.\nStreigis osaleks 16 pommitusrühma 1. ja 3. õhudivisjonist. Kokku startis 291 Boeing B-17 lendavat kindlust Inglismaa baasidest ja suundus ida poole Saksamaa piiri poole. Kui pommitajad tekkisid La Manche'i kanali kohal, ronisid lähitoimega Briti Supermarine Spitfire'i hävitajad saatma raskusi mandrile. Seal võttis vabariigi P-47 Thunderbolts juhtimise üle, saates lendava armada Saksa piirini. Kuid ebapiisav kaugus takistas Thunderboltsil hoida pommitajate seltskonda kuni sihtmärgini. Pöörates tagasi kuskil Aacheni ümbruses, just Saksamaa piiri sees, jätsid P-47-d saatjata pommitajad katastroofilisele saatusele.\nSaadetud 291 pommitajast sisenes 257 tegelikult Saksamaa õhuruumi. Kuuskümmend lasti maha, veidi üle 20 protsendi koguarvust. Kakssada kakskümmend üheksa B-17 jõudsid Schweinfurti ja lasid pommid maha. Ainult 197 naasis Inglismaale. Neist viis lennukit hüljati või kukkusid maandumisel alla, samas kui 17 lennukit maandusid nii kahjustatud, et need tuli maha kanda. Kokku läks Inglismaalt lahkunud 291 algsest pommitajast 82 kaduma, mis moodustas rohkem kui 28 protsenti haarangule määratud jõust.\nVeelgi enam, Schweinfurti haarang oli nädala tipptasemel streikide saksa tööstusobjektide vastu. 8. ja 14. oktoobri 1943 vahel lendas kaheksas õhujõud 1342 rasket pommitajat, kaotades kokku 152 pommitajat (11,3 protsenti), veel 6 protsenti sai suuri kahjustusi. Kogu oktoobrikuu jooksul kaotas kaheksas kokku 214 rasket pommitajat, mis on peaaegu 10 protsenti kogu saadetud arvust. Kaotatud ja kahjustatud lennukid moodustasid üle poole kuu jooksul lennatud sortidest. Sellise hõõrdumiskiiruse korral oleks liitlaspommitajate pealetungi säilitamiseks vaja iga kolme kuu tagant täiesti uut pommitusjõudu.\nPärast ülemääraseid kaotusi 1943. aasta oktoobris peatas kaheksas õhujõud Saksamaa territooriumile sügavad pommitajad. Kaks päevavalguse strateegilise pommitamise eeldust - et pommitajad saaksid ilma saatjata vaenlase kaitsest läbi ja tagasi ning et vaenlase tööstusbaasi hävitamine halvataks tema sõjategevust - näisid olevat väga ekslikud. Ameerika õhuliidrid, tunnistades saatjata raskete pommitajate võimetust Saksamaa tööstust ilma liigsete kaotusteta läbi saada ja pommitada, seadsid kahtluse alla Ameerika õhustrateegia aluse. Kuid miks uskusid Ameerika lennujuhid esialgu, et nende rasked pommitajad pääsevad alati läbi ja millised olid Ameerika strateegilise doktriini tagajärjed, kui seda rakendati taevas Kolmanda Reichi kohal? Kuidas on Ameerika õhudoktriin selle tagajärjel muutunud?\nLennuk, mida algselt kasutati I maailmasõja ajal luureülesannetes vaenlase vägede ja suurtükiväe liikumiste ja koondumiste leidmiseks, arenes kogu konflikti vältel, et täita kõiki kaasaegse õhujõuga määratletud rolle - sealhulgas strateegilist pommitamist.Kuigi see oli Suure sõja ajal ebaküps relvasüsteem, õhutas lennukite tohutu potentsiaal sõdadevaheliste õhuteoreetikute, eeskätt Itaalia ja Giulio Douheti, kujutlusvõimet.\nEeldades, et elanikkond ja tööstuskeskused on raskete pommitajate laevastike suhtes haavatavad, soovitas Douhet rünnata vaenlase riigi linnapiirkondi ja tehaseid lõhkeainete, süütenööride ja mürgise gaasiga - vahet ei tehta võitleja ja mittevõitleja vahel. Douhet uskus, et strateegilise pommitamise mõju demoraliseerib samaaegselt vaenlase tsiviilelanikkonna ja hävitab selle võime sõda pidada.\n1920ndatel olid Douhet ’s teooriad ja õhujõudude pooldaja Brig. Kindral William “Billy ” Mitchell saavutas USA armee õhukorpuses tšempionid ja strateegiline pommitamise doktriin hakkas kajastuma selle välijuhendites. Selle uue põlvkonna pommitajate pooldajate hulgas oli 1930. aastate lõpus juht sõjaväe õhukorpuse juht kindral Henry ja#8220Hap ” Arnold. Ameerika lennuteenistuse ülemjuhatajana ümbritses kindral Arnold end “ pommitusmeeste ja päevavalguse strateegilise täpsuspommitamise jüngritega. Arnoldi ja tema tippjuhtide sõnul oleks tulevaste konfliktide ajal Euroopa õhujõudude esmane eesmärk strateegiline pommitamine. Strateegiline pommitamine oli õhuväelaste ainus suur panus sõjaväkke, mis oli suuresti sõltumatu armeest ja mereväest. Kui õhujõud peaksid näitama oma võimeid võrdse partnerina maa- ja merevägedele, siis seda tehakse strateegilise pommitamise edu kaudu.\nKuna pommitajate laevastiku loomine sõdadevahelises rahanduskeskkonnas oli “Douhetian ” skaalal liiga suur, soovitas USA armee õhukorpuse taktikaline kool ainult vaenlase riigi eluliste keskuste ja tehaste, jõuallikate täpset pommitamist. , transport ja tooraine. Advokaadid uskusid, et seda eesmärki on võimalik saavutada 1930. aastate lõpus kasutusele võetavate uute kiirete, pikamaa ja täpsusega pommitajate ”, lendava kindluse B-17 ja konsolideeritud B-24 Liberator abil.\nB-17 ja B-24 olid nelja turboülelaaduriga mootori jõul oma katselendude ajal 1930. aastate keskel kiiremad kui enamik maailma operatiivseadmeid. ‘Kui pommitaja ülim kiirus muutis pealtkuulamise ebatõenäoliseks või halvimal juhul harvaks, siis ei ole vaja ette näha, et eskortvõitlejad saaksid pommitajatega nende pikamaaülesannetel kaasas, ja ütles üks tänapäeva analüütik. 1930. aastate õhuõpetus. Pealegi lendasid uued rasked pommitajad üle 20 000 jala, mis on liiga kõrge, et enamikule maapealsetest õhutõrjevahenditest ligi pääseda.\nÕhukorpuse pommitusmehed uskusid, et Ameerika raskepommitajad lendavad kõrgelt ja kiiresti vaenlase territooriumile, vältides pealtkuulajaid ja õhutõrje kaitset. Olles sihtpiirkonnast kõrgemal, kasutaksid need enesekaitsega Ameerika pommitajad maailma kõige keerukamat pommipilti-Nordeni-, mis võimaldas selliseid tegureid nagu kiirus, kurss, tuule suund ja sihtmärgi kaugus. Soodsates tingimustes suutsid väljaõppinud lennumeeskonnad oma kandevõime paigutada mõnesaja jala kaugusele sihtmärgist 15 000 jala kauguselt, mis ajendas armee õhujõudude pressiesindajat kiitlema, et lennumeeskonnad suudavad pommi 25 000 jala kõrgusel marineeritud tünni pista. ” Kuid Nordeni pommipildi edukaks toimimiseks pidid Ameerika piloodid oma kasulikud koormad kohale toimetama päevavalgel, hea ilma ja tasase lennu ajal.\n1940. aastaks, Ameerika Ühendriikide sekkudes Euroopa sõjasse, hakkasid Ameerika õhuväejuhid uskuma rasketesse pommitajatesse ja suutlikkusesse Adolf Hitlerit ja Saksamaad pommitada. Need juhid ehitasid õhudoktriini katsetamata eelduste ümber - et nende pommitajad saaksid ilma hävitaja saatjata vaenlase territooriumile tungida ja Saksa tööstusobjekte täpselt tabada.\n1941. aasta juunis nimetati USA armee õhuvägi ümber USA armee õhujõududeks (USAAF) ja esitati plaan teljejõudude lüüasaamiseks, kui USA peaks sõtta minema. Olles veendunud strateegilise pommitamise tõhususes, palusid ja said armee õhuväed loa ehitada tohutu pommitusjõud tõeliselt duetsia mastaabis. Kuid sellise armada ehitamine võtaks aega lennukite kokkupanekuks, õhu- ja maapealsete meeskondade väljaõppe ning õhujõud, kaheksas, tuli paigutada Inglismaale.\nBritid algatasid oma strateegilise pommitamiskampaania Saksamaa vastu 1939. aasta lõpus. Esialgu üritasid kuninglike õhujõudude pommitajate väejuhatus päevavalgel streike Reichi vastu, kuid need tabasid katastroofiliselt ja britid pöördusid peagi öörünnakute poole. linnakeskuste vastu. Kogu 1940. ja 1941. aasta vältel jätkas RAF oma väikeste pommitusjõudude ülesehitamist ning 1942. aasta mais korraldas ta esimese paljudest tuhandetest pommirünnakutest Saksamaa sõjaliste, tööstus- ja tsiviilobjektide vastu. Briti Handley Page Halifaxi, Avro Lancasteri ja Vickers Wellingtoni pommitajad kahlasid läbi öise taeva, et põletada Saksamaa ja süütevõimsusega linnad.\nSuurbritannia pommirünnakud viidi läbi öösel, et minimeerida lennukite kadusid, kuid öiste löökide täpsus jättis soovida. Bomber Command oli sunnitud vaipkattega pommitama linnapiirkondi-strateegia, mis laastas osi Saksamaa linnu, kuid ei sihinud tõhusalt Hitleri tööstuskompleksi. Britid arvasid, et vaibapommitamine hävitab tsiviilmoraali. Need öised rünnakud jätkusid sõja lõpuni, täiendades USAAF-i päevavalguse täpset pommitamiskampaaniat, sundides Hitlerit kasutama hädavajalikke ressursse, püüdes päästa Saksamaa linnu tulepommitamisest.\nÄsja moodustatud kaheksas õhuvägi, mille juhtis Arnoldi üks peamisi pommitajaid, kindralmajor Ira C. Eaker, liitus 1942. aasta suvel Inglismaal RAF -i pommitajate väejuhatusega. tal oli Euroopa teatris vaid käputäis B-17-sid. Järgmise aasta jooksul oli kaheksanda õhujõudude juhtkonnal raske ehitada pommitusjõudu, mis suudaks sakslastele tõsist kahju tekitada. Kui kaheksas õhuvägi oli paigas, järgis päevavalguse täpset pommitamist kõrgel kõrgusel konkreetsete sihtmärgisüsteemide-lennukitehaste, elektrienergia, transpordi ja naftavarude-vastu, püüdes hävitada Saksamaa sõdimisvõime.\nLiitlaste strateegiline kampaania 1942. aastal oli väga piiratud ja liiga tagasihoidlik, et esitada selle tõhususe kohta veenvaid tõendeid. See oli õpipoisiõppe periood, kuna pommitajate ülemad õppisid taktikat, koolitasid meeskondi ja ehitasid üles maapealse organisatsiooni. Põhja -Aafrika - operatsiooni Torch - sissetungi ootuses saadeti algselt kaheksandaks õhujõududeks määratud üksused hoopis Vahemerele. Lisaks muutis kaheksas õhuvägi sihtprioriteete, sest liitlasvägede kombineeritud staabiülemad nõudsid, et see pommitaks U-paatide aedikuid ja ehitusplatse. Kuna enamik nende varajastest sihtmärkidest asus Prantsusmaal ja USA hävitusraadiuses, olid kaheksandate õhujõudude pommitajatel võitlejate toetus paljudel nende rünnakutel ja Luftwaffe polnud veel koolitatud ründama B-17 massiüksusi.\nKuid isegi oma piiratud varajastes operatsioonides 1942. aastal kaotas kaheksas õhujõud mõne saatjata rünnaku tõttu kuni seitse protsenti oma pommitajatest, mis oli kahjum, mis oli varem viinud RAF -i päevavalgustööst loobuma. Sellised kõrged hõõrdumismäärad tähendasid, et keskmine pommitusmeeskond võib oodata ainult 14 või 15 saatjata missiooni. Tavaline tuur oli sel ajal 25 missiooni. Kui enam kui pooled missioonidest osutusid saatjata, olid võimalused terve tuur üle elada.\nSellegipoolest jätkasid Saksa hävitajad ja lendurid päevavalgel rünnakute ajal Ameerika raskepommitajate hävitamist. Kindral Eaker uskus jätkuvalt oma pommitajatesse ja võimesse ilma hävitajate saateta läbi pääseda ja Kolmandat Reichit alistuda. Eakeri optimism põhines osaliselt tema õhutulistajate ennekuulmatutel väidetel ja halval intelligentsusel seoses Luftwaffe kaitseväe ülesehitusega. Kaheksandad õhujõudude kuulipildujad väitsid Prantsusmaa ja madalate riikide kohal vaenlase võitlejate vastu 6: 1 tapmissuhet, mis on tohutult liialdatud näitaja.\nPealegi arvas Eaker ekslikult, et sakslased on loonud suhteliselt kitsa rannikuhävitusrihma Hamburgist Bretagne'i. Kui pommitajad olid selle hävitusrihma läbi löönud, põhjendas ta, et ülejäänud tee sihtmärkide juurde ja sealt tagasi on vaba õhuruum. Kuna Ameerika pommitusjõud pidevalt kasvas, uskus Eaker, et tema pommitajad saavad ilma pikamaa saatjata läbi.\nKuid sakslased polnud rannikuvõitleja vööd loonud. Selle asemel oli Luftwaffe loonud viis kaitsetsooni, millest igaüks oli umbes 25 miili sügav, pakkudes hävitajate katvust rannikust rohkem kui 100 miili sisemaale. Selle asemel, et lüüa läbi ühe lineaarse kaitse, pidid liitlaspommitajad leppima keeruka põhjaliku kaitsega, mis pakkus pidevaid rünnakuid nende sihtmärkidele suunduvate ja sealt väljuvate pommitajate vastu.\nAmeerika ja Suurbritannia pommitamisstrateegiate integreerimine vormistati jaanuaris 1943 Casablanca konverentsil direktiiviga, mis pani aluse kombineeritud pommitajate pealetungile ”, valmistudes ette sissetungiks Euroopasse ja teise rinde avamiseks. Juunis 1943 jõustunud operatsioon Pointblank, nagu pommitajate kombineeritud pealetungi lõpuks nimetati, näis olevat iga eduka sissetungi ja maapealse kampaania jaoks kriitiline, kuna liitlaste piiratud maaväed nõuavad selget õhu üleolekut ja saavad kasu nõrgenenud Wehrmachtist.\nOperatsioon Pointblank tõstis Saksa hävitajajõud sihtmärkide nimekirja tippu, täiesti oma kategooriasse. See direktiiv käskis tegelikult kaheksandal õhujõududel hävitada Saksa lennundustööstus ja kindlustada õhujõud mandri ees, kuid õhuvägede saavutamise viis oli vaieldav. Iga kuuga lisandus uusi lendavaid kindlusi ja vabastajaid ning kindral Eaker uskus jätkuvalt, et tema kiiresti kasvav ja enesekaitsega pommitajate kari suudab edukalt jõuda Reichi kohal asuvatest sihtmärkidest, neid pommitada ja sealt tagasi pöörduda.\nPõhja -Aafrika kampaania tõttu osa pommitajatest ja võitlejatest ilma jäetud operatsioon Pointblank avati rünnakutega Lääne -Euroopa sihtmärkide vastu. Eaker pidas esmatähtsaks rünnakuid Saksa lennukitööstuse, eriti hävitajate koostetehaste, mootoritehaste ja kuullaagrite tootjate vastu. Nafta sihtmärgid ja transpordisüsteemid langesid prioriteetide nimekirjast alla, allveelaevade sihtmärgid aga jäid tipu lähedale. Olles pettunud ebastabiilsetes ilmastikutingimustes (mis piirasid päevavalguse rünnakuid umbes kümnele kuule) ning meeskonna- ja lennukipuudusele, tegi kaheksas õhuvägi väga muljetavaldavaid jõupingutusi alles 1943. aasta suvel. Üha intensiivistuvam kampaania aitas aga kõrvale suunata umbes poole Luftwaffe ja#8217 hävitajad pommitusvastasteks operatsioonideks. Kui Eaker sai täiendavad B-17 rühmad, tellis ta olulisi tööstusobjekte vastu suuri missioone sügavale Saksamaale, kuna lennuväljade pommitamised ei vähendanud märgatavalt Saksa hävitajate jõudu.\n17. augustil 1943 alustas kaheksas õhujõud oma sügavaimat rünnakut Schweinfurti kuullaagritehaste ja Regensburgi lennukite tootmistehaste vastu. Pommid hävitasid mõned tehase kompleksid, kuid Luftwaffe hävitas või kahjustas suure osa pommitusjõust. Reidid maksid kaheksandale õhujõududele 315 pommitajast 60 ja tavaliselt iga pommitaja 10 meeskonnaliiget. Pärast rohkem rünnakuid Luftwaffe lennuväljade vastu tegi kaheksas õhujõud järgmisel kuul veel ühe suure jõupingutuse. 6. septembril saatis Eaker Stuttgarti vastu 262 pommitajat. Neist 45 langesid võitlejate ja helveste kätte. Kuigi ameeriklased olid tõestanud, et kui ilm lubab, võivad nad oma pommid mõnele sihtmärgile panna, siis ilma saatjata tehtud rünnakute kaotused näitasid, et kaheksas õhujõud ei pruugi leida lennukeid ja meeskondi, mis asendaksid kaotusi ning säilitaksid tõhususe ja moraali.\nEaker korraldas ilma hirmuta oma pommitusjõudude ümberkorralduse, et 1943. aasta oktoobris Saksamaale taas maksimaalseid jõupingutusi teha. Põhja -Aafrikast ümber paigutatud pommitajatega tugevdatud kaheksandad õhujõud lendasid taas saatjata tööstusliku Saksamaa südamesse. Tulemused olid jällegi katastroofilised. Kaotused “musta oktoobri ja#8221 teisel nädalal kasvasid, kuni teine suurem streik Schweinfurti kuullaagritehaste vastu piiras tapmise. 14. oktoobril ja mustal neljapäeval lendas Saksamaale 291 B-17 väeüksus ja kaotas 60 lennukit. Ellujäänutest said veel 138 pommitajat kahju või kaotusi.\nSuvel ja sügisel oli kaheksanda õhujõudude pommitusmeeskonna igakuine hõõrdumismäär 30 protsenti, samal ajal kui Luftwaffe piloodid surid vähem kui poole võrra ameeriklastest. 1943. aasta mai lõpus 100. pommigrupiga Inglismaale saabunud 35 lennumeeskonnast pääses rotatsiooniks vajalikest 25 missioonist läbi vaid 14 protsenti meestest. Ülejäänud olid surnud, haavatud, kadunud, psühholoogilised juhtumid või sõjavangid. Sõnum oli selge: pommitajad ei suutnud hävitajate saatest kaugemale jääda. Pärast musta nädalat loobus Eaker edasistest tungimistest ja mõtiskles oma dilemma üle. Ameerika päevavalgele pommitamise kampaania Saksamaa vastu oli jõudnud kriisipunkti.\n1944. aastal operatsioonis Pointblank tehtud muudatused pärinesid mitmest allikast. Kindralmajor James H. “Jimmy ” Doolittle asendas Eakeri 6. jaanuaril 1944. kaheksanda õhujõudude ülemana. Doolittle'i kogemus Loode -Aafrika strateegiliste õhuvägede ülemana operatsiooni Torch ajal oli veendunud ta hävitaja kriitilises tähtsuses. saatjad pommitamise edule. Kaheksanda õhujõudude eesotsas võitleja-saatja pooldajaga sai õhu üleoleku doktriin suurema tähtsuse. Mitte ainult ei jätkaks pommitajad lööki võtmetähtsusega lennukitööstustele, vaid üha suurem hulk Ameerika hävitajate saatjaid ründaks agressiivselt Luftwaffe'i, kui sakslased tõusid ründama raskeid pommitajaid. Ameerika hävitajad sukelduksid ka alla 20 000 jala, otsides õhus ja maapinnal vaenlase lennukeid.\nTuginedes 1943. aasta inseneriprojektidele, paigaldas kaheksas õhujõud oma hävituslennukitele Lockheed P-38 Lightning ja Republic P-47 Thunderbolt. USAAF avastas ka, et paigutades Suurbritannia Rolls Royce Merlini mootori Põhja-Ameerika P-51 Mustangisse, mis oli algselt kavandatud maapealse rünnaku hävitaja-pommitajana, võivad nad luua optimaalse pikamaa eskorthävitaja õhk-õhk duellide jaoks Luftwaffe Saksa territooriumi kohal. Vahepeal olid kaheksandad õhujõud oma pommitajate koosseise ümber kujundanud, et saavutada täpsem pommitamine ja vastastikune enesekaitse.\nVõib -olla kõige olulisem on see, et Doolittle lõi järkjärgulise eskortsüsteemi, mis pakkus relvades võitlejate katvust. Kuna liitlasvägede võitlejad ei olnud enam seotud kütust raiskava lähitoetusega pommitajate koosseisudega, lubasid nad relvastussüsteemil kiirustada vaenlase õhuruumi ja kohtuda pommitajatega. Seda süsteemi kasutades vastutasid RAF Spitfires La Manche'i väina ja Põhjamere kohal asuvate alade eest umbes 100 miili kaugusel. Seejärel võttis üle Ameerika P-47 Thunderbolts, kes pakkus saatjat järgmiseks 150–200 miiliks. Siis võttis P-38 Lightnings vastutuse veel 100–150 miili eest, laiendades hävitaja katvust umbes 450 miilini. Esimeste P-51B-de saabumisega Inglismaale 1943. aasta hilissügisel ning tiiva- ja kõhutankide kiire arendamise ja paigaldamisega saaksid Ameerika pommitajad eskortkatte 600 miili kaugusele, mis on piisav Berliini jõudmiseks.\nOktoobris 1943 aktiveeris USAAF viieteistkümnenda õhujõudude strateegilise pommitusjõu, mis lendas Itaaliast, mis võib jõuda sihtmärkideni Lõuna-Kesk-Saksamaal ja nafta rafineerimise sihtmärkideni Ida-Euroopas. Viieteistkümnenda aktiveerimine sundis sakslasi päevavalguses kaitsma end kahe suure pommitajaohu eest. Lisaks vastas Ameerika lennukite tootmine lõpuks USAAFi vajadustele ning USAAFi väljaõppeasutus tootis üha rohkem pommitajate meeskondi ja hävitajaid. 1943. aasta detsembris korraldas kaheksas õhujõud oma esimese 600 lennuki rünnaku. 1. jaanuaril 1944 asusid USA strateegilised õhujõud kindralleitnant Carl A. Spaatzi juhtimisel kaheksanda ja viieteistkümnenda õhuväe rünnakute koordineerimiseks.\n1944. aasta alguseks kiirustasid vastloodud USA strateegilised õhujõud Luftwaffe hävitamist õhus ja kohapeal, samuti viisid läbi Saksa tööstusjõu valikulist hävitamist. Spaatz hülgas oma eelkäija usu, et rasked pommitajad pääsevad alati läbi, ja toetas võitlejate saatjate kasutamist sügavale Saksamaa territooriumile ründavate pommitajate jaoks.\nUSA strateegilised õhujõud, kes koordineerisid kaheksandat ja viieteistkümnendat õhujõudu ning#8217 rünnakuid, tõid kaasa Ameerika pommitamise uue tipu. Kõiki reforme katsetades 1944. aasta veebruari alguses korraldas kaheksas õhuvägi kolmanda Schweinfurti rünnaku ja kaotas 231 pommitajast vaid 11, samal ajal kui kolm teist rünnakut saatsid Saksamaa vastu minimaalse kaotusega 600 pommitajat. USAAF korraldas 22. – 25. Veebruaril toimunud nn suurel nädalal ja#8221 Reichi kohal umbes 3800 päevavalgust, samal ajal kui RAF-i pommitajate juhtkond lendas üle 2300 öise lennu. Kuigi suur nädal maksis kaheksandale 300 lennukile (enamasti pommitajatele) kaotuse või mahakandmise, heideti Saksa lennundustööstusele ja kuullaagritehastele ligi 10 000 tonni pomme, mis oli kaheksandast suurem tonnaaž 1943. aastal kõikidele sihtmärkidele langenud. kuna 1000 täielikku või peaaegu täielikku Saksa lennukit oli hävitatud.\nVõitlejatega, kes võisid lennata Reinist kaugemale, kaitsta pommitajate koosseise ja pühkida Luftwaffe pealtkuulajate kaasamiseks ettepoole, muutsid kaheksandad õhujõudude koosseisud Saksa hävitajatega kaotussuhte ümber. Ameerika pommitajate kaotused langesid alla 10 protsendi igast ründejõust, samal ajal kui Saksa pilootide kaod kasvasid. Ainuüksi 1944. aasta veebruaris kaotas Luftwaffe 33 protsenti ühemootorilistest hävitajatest ja 20 protsenti hävituslenduritest, sealhulgas mitu lendurit, kellele omistati rohkem kui 100 võitu. 1944. aasta esimese nelja kuuga oli ta kaotanud 1684 hävitajat. Nende asendajad oleksid oskusteta noored, kes võitlevad kogenud Ameerika lendurite vastu.\nÜhendades Saksamaa hädasid, olid ameeriklased 1943. aasta sügisel hakanud Euroopa teatrisse tooma uusi võitlejaid, mis jätkusid kogu sõja vältel. Nende hulka kuulusid Thunderbolts, Mustangs ja Lightnings, millega ühinesid Briti Spitfires ja Hawker Tempests. 1944. aasta esimese kuue kuu jooksul jätkus õhulahing okupeeritud Euroopa kohal lakkamatult raevukalt.Operatsiooni Pointblank esmane eesmärk sai täidetud, kui 6. juunil 1944 ei suutnud Luftwaffe ähvardada operatsiooni Overlord, Normandia sissetungi ja liitlased nautisid ülejäänud sõja vältel lahinguvälja üle. Operatsiooni Overlord edu taga oli mitte vähem kui 1944. aasta jaanuarist juunini mandri kohal peetud õhusõda.\nVahepeal võitlesid Luftwaffe jäänused RAF-i ja USAAF-iga, kuna Saksamaa linnade ja tööstuse ööpäevaringne mürtsumine jätkus. Liitlaste raskepommitajad Reichi kohal olid nüüd nii söödaks kui jahimeheks, sundides Luftwaffe'i ronima üle 20 000 jala, et kohtuda lähenevate pommitajate ja nende surmavate saatjatega, et kaitsta olulisi tööstus- ja rahvastikukeskusi. Saksa lennukitest said seejärel hästi koolitatud Mustangi ja Thunderbolti lendurite sihtmärgid.\nOperatsiooni Pointblank lõppedes oli see saavutanud oma esmase eesmärgi, kindlustades Overlordiks valmistudes õhu üleoleku Lääne -Euroopa linnade, tehaste ja lahinguväljade ees. Operatsioon Pointblank oli õnnestunud, kuid mitte nii, nagu liitlaste planeerijad esialgu kavatsesid või ootasid. Ööpäevaringne pommitamine polnud Luftwaffe unustusehõlma löönud ega ka Saksa lennukitootmist hävitanud. Selle asemel, lüües samaaegselt lennukitehaseid ning pommitades sügaval Saksamaal asuvaid tööstus- ja sõjaväeobjekte, sundis kombineeritud pommitajate pealetung Luftwaffe saatma oma võitlejad vastu üha suurenevale pommitajate voolule Reichi kohal. Õhku sattudes ründasid neid liitlaste hävitajate saatjad. Selles hõõrdumissõjas kaotas Luftwaffe oma suurima vara - oma kogenud piloodid. Ilma oskuslike pilootideta liitlaste ohuga toime tulemiseks ei tähendanud Saksamaa lennukite tootmise tõus midagi.\nAmeerika doktriin strateegilise päevavalguse täpse pommitamise kohta ebaõnnestus, kuna see asus kolmel alal, mida testitakse II maailmasõjas. Esimene eeldus keskendus Arnoldi ja tema pommitajate jüngrite usule, et nende rasked pommitajad pääsevad alati ilma saatjata ja hävitavad või neutraliseerivad vaenlase tööstuse. B-17-d ja B-24-d ei suutnud piisavalt sisse sõita ja luua kohalikku õhuväe juhtimist. Selle asemel kasutas Luftwaffe ära lendavate armadade nõrkusi, põhjustades pommitajatele suuri kaotusi - kaotused olid nii suured, et pärast musta nädalat peatati strateegiline pommitamine kuni uue õhustrateegia tekkimiseni.\nTeiseks arvasid päevavalguse strateegilise pommitamise toetajad ekslikult, et tsiviilelanikkond on riigi kaitse nõrk lüli. Arvati, et sõjakoleduste toomine otse linnade tehastesse, elektrijaamadesse ja raudteedele sunnib vaenlase rahva kodanikke sundima oma valitsust rahu eest kohtusse kaevama. Praktikas ei lähenenud pommitatud elanike moraal ega tahe kokkuvarisemisele.\nKolmas eeldus oli usk, et strateegiline pommitamine võib kaotada vaenlase võime sõda pidada, hävitades selle tööstusbaasi. Saksamaa tööstustoodangut ei peatanud liitlaste strateegiline pommitamine. Leegionid töölisi tagasid piisava tööjõu, samas kui maailma suurim tööpingitööstus hüvitas masinatele tekitatud kahju. Saksamaal oli piisavalt tööstusvõimsust liitlaste strateegilise pommitamise esimestel aastatel. Tööstuse laialivalgumine, käimasolev remont ja laienemine kompenseerisid täiendavaid pommitamiskadusid. Hoolimata liitlaste strateegilisest pommitamiskampaaniast jätkas Saksamaa majandus laienemist kuni sõja lõpuni.\nKui Ameerika strateegiline kampaania jõudis teisele aastale, seisis see Luftwaffe'is silmitsi kogenud ja sihikindla vaenlasega. Aastaks 1943, kui Ameerika pommitajad hakkasid tungima Reichi õhuruumi, hakkas Luftwaffe hävitajate juhtkond nende vastu suuri pingutusi tegema. Ameerika kaotused nii Inglismaalt kui ka Põhja-Aafrikast kasvasid augustist oktoobrini vääramatult, kulmineerudes kaheksanda õhujõudude nn mustanahalise nädalaga. Inglismaa. Pärast musta nädalat peatasid ameeriklased päevavalguse reidid Reichi kohal kuni 1944. aasta veebruarini.\nKuna USA pommitajatel oli üha suurem hõõrdumismäär, otsisid Ameerika õhujuhid meeleheitlikult lahendust oma ebaõnnestunud strateegilisele pommitamiskampaaniale. Lahendusega kaasnes rõhu muutus õhuõpetuses. Muudatuste tulemusel vaadati üle operatsioon Pointblank ja doktriin, mis rõhutas Luftwaffe hävitamist kurnamissõjas, et saavutada õhu üleolek järgmiseks D-päeva sissetungiks 1944. aasta suvel. Läbivaadatud operatsioon Pointblank andis liitlastele õhuvägede D-päev ja virtuaalne õhujuhtimine Berliini poole liikumiseks.\nOperatsioon Pointblank oli edukas. Kohalik õhujõud kuulus teise rinde avamiseks liitlastele. Sõja õhujõudude üle Lääne-Euroopa üle oli küll võitnud, kuid mitte enesekaitsega ja pommitajatega. Selle võitsid võitlejad, kes võtsid aktiivselt jahti ja tapsid Saksamaa õhujõude ning liitlaste pommitajad, kahjustades tööstuslikku ja logistilist infrastruktuuri, mis toetas Saksa sõjamasina võimet sõda pidada. Selles kaheosalises strateegias oli nii pommitajatel kui ka hävitajatel ülioluline sümbiootiline roll. Ameerika õhuväeülemad, nagu ka nende maapealsed kolleegid enne neid, mõistsid lõpuks Saksa strateegist Carl von Clausewitzi avalduse tõde - et võit sõjas tuleb ennekõike vaenlase relvajõudude hävitamise kaudu. Operatsioon Pointblank tõestas, et Ameerika õhujõudude esimene missioon peaks alati olema õhu üleoleku kehtestamine vaenlase õhujõudude hävitamise kaudu.\nBrian Todd Carey on Virginia Ameerika sõjaväeülikooli dotsent. See funktsioon ilmus algselt 1998. aasta novembri numbris teine maailmasõda. Suuremate artiklite saamiseks võtke kindlasti oma koopia teine maailmasõda.\nSee on lahing, mis otsustas II maailmasõja (mitte see, mida te arvate)\nKuigi lahingu taktikaline tulemus oli hämmastav- USA uputas neli Jaapani lennukikandjat Hiryu, Soryu, Kaga ja Akagi, raske ristleja ja hävitas 248 vaenlase lennukit-, on Midway tõusulaine 1942. aastal Ameerika sõjavaranduste ohtlik taust. pöördelised tulemused on seda olulisemad.\nNeljapäeval, 6. juunil täitus 75. aastapäev liitlaste pealetungist Normandias, operatsiooni Neptuun kahepaiksete rünnakute faasis või mida me tavaliselt mäletame kui D-päeva. USA väed, kes maandusid Normandias - eriti Omaha rannas - kahlasid kaldale tormilise kaose, kuulipildujatule ja mördi rahe keskel. Vaatamata suurele segadusele ja ohvritele koondusid Omaha mehed meeskonna tasandil ja allapoole ning püüdsid visalt ja närviliselt edasi murda liivapilte ja barrikaade, neutraliseerida vaenlase positsioone ja päästa nende sektorid. Kahjud Omahas olid tohutud - kuid Ameerika otsusekindlus aitas Prantsusmaa rannikul jalule seada - ja "ülejäänud", nad ütlevad, "on ajalugu".\n(See ilmus varem 2019. aasta juunis.)\nKahtlemata on D-päeva kui logistilise ja operatiivse ettevõtmise tohutu tähtsus-ja liitlaste vägede galantsus juuni hommikul vaieldamatu. See näitab õigustatult Ameerika iseloomu, julgust ja pühendumust. Siiski on oluline märkida, et lahingu strateegilise tähtsuse osas võib kindlalt väita, et teised Teise maailmasõja lahingud on kriitilisemad kui D-päev.\nMidway lahing 1942. aastal on üks.\nTäna-7. juunil-on Midway lahingu 77. aastapäev, kihlus, mis järgneb mitte ainult ühele kalendripäevale pärast D-päeva, vaid on lahing, mida peetakse järjekindlalt Ameerika kriitiliseks pöördepunktiks Teises maailmasõjas. Midway oli USA jaoks Vaikse ookeani teatris tõenäoliselt strateegiliselt kõige olulisem lahing. USA mereväed ei peatanud mitte ainult Jaapani dünaamilist ja mitmetahulist edasiliikumist üle Vaikse ookeani Midwayl, vaid lahing toimus 1942. aasta keskel, kui liitlaste võit polnud kaugeltki kindel.\nTuletame meelde, et Midway juhtus vaid kuus kuud pärast Pearl Harbori rünnakut-ajavahemikku, mil Ameerika sõjalised ja tööstusvõimed olid kaugel võimsa sõjamasinaga, mis nad oleksid aastatel 1944 ja 45. Lisaks kolonel Jimmy Doolittle'i aprillikuisele pommirünnakule olid demoraliseerivad kaotused suuresti iseloomustanud liitlaste lahingukogemust 1942. aasta alguses - alates Wake Islandist, Malaisiast, Singapurist ja Filipiinidelt Aasias kuni katastroofilise Raidini Dieppes Prantsusmaal. Teised tegemised - näiteks Korallimere lahing - sarnanesid pigem vaieldamatult viigiga kui lausa võitudega. Midway peatas selle trendi šokeeriva löögiga.\nMidway on otsustava tähtsusega ka seetõttu, kui see toimus liitlaste sõja suure strateegia kontekstis. Kuigi nii Roosevelt kui ka Churchill olid 1942. aasta keskel nõustunud teljejõudude alistamiseks lähenemisviisiga "Euroopa esimene", oli see Vaikse ookeani teatris, kus USA viis ühiste jõudude ja kombineeritud relvadega läbi olulisi ründeoperatsioone. Just Midwayl näitas USA väga varakult tõhusat lahinguvõimet - tekitades motiveeritud ja kogenud vaenlasele tõsist kahju. Seevastu Ameerika püüdlused Euroopa teatris 1942. aastal koosnesid peamiselt mereblokaadist ja konvoi kaitsest Atlandi ookeanis ning jätkuvast materiaalsest toetusest Suurbritanniale ja Nõukogude Liidule. Alles 1942. aasta lõpus toimunud operatsioonil Tõrvik avasid liitlased eesotsas USAga Euroopa lävel tõelise "teise rinde".\nOluline on meeles pidada, et selleks ajaks, kui Overlord 1944. aasta keskel turule toodi, oli natsi-Saksamaa kaela ümber olev nöör pidevalt pingul. Itaalia roll teljejõuna oli oluliselt vähenenud (olles 1943. aastal alistunud), Wehrmacht oli kaotanud Põhja -Aafrika ja saanud katastroofilisi kaotusi Stalingradis ja Kurskis, Punaarmee pühkis üle Ida -Euroopa, Rooma vabastati ja liitlased kehtestas esmajoones õhu üleoleku mandri suhtes. 1944. aastaks olid liitlased võitluskarastatud ja Ameerika sõjatoodang oli tipptasemel. See kõik oli teravas vastuolus 1942. aastaga, mil Ameerika ja tema liitlased jäid suures osas kaitsepositsioonile ja paljudel juhtudel ka taanduma.\nNiisiis - kui neid punkte silmas pidada, siis miks ei väärtustata Midwayd igal juunil rohkem? Selle strateegiline tähtsus jaapanlaste nüristamisel ja viis, kuidas Ameerika viltune võit tõstis meie moraali sõja raskel perioodil, väidavad kõik lahingu suuremat tunnustamist ja mõistmist. Ja siiski tundub, et Midway ei köida sama tähelepanu või huvi kui D-Day igal aastal.\nPõhjus võib olla ka asjaolu, et Midway aastapäev langeb üks päev pärast D-päeva-see jääb varju. Võib juhtuda ka see, et lugu Ameerika maavägedest Normandias, kes julgevad rannas õudusi, et kindlustada Euroopas varjukülg, on midagi, mis kõlab isiklikumalt inimestega kõige elementaarsemal ja emotsionaalsel tasandil. Me mõistame seda paremini oma surelike omaduste tõttu. Meid mõjutavad rohkem - ja näib seega hindavat rohkem - lahingu vistseraalseid aspekte, sõda ja teravust ning inimlikku tragöödiat. Võib -olla on Midway selles osas vähem köitev.\nSelle kõige mõte ei ole - vähendada igaühe kangelaslikkust ja kogemusi, kes 6. juunil Prantsusmaal maale jõudsid. Samuti ei tähenda see, et nende panus, kes täitsid oma kohust ühes teatris korraga, oleks suurem või väiksem kui teises teatris erineval ajal. Need, kes andsid Teises maailmasõjas endast kõik, tegid seda olenemata kohast, eesmärkidest või konflikti üldisest staatusest.\nSelle kõige mõte on see, et meil on kohustus arendada Midway ja selle strateegilise tähtsuse suuremat tunnustamist viisil, nagu me tunneme D-päeva ja selle tähtsust Ameerika vapruse ja Ameerika lahingukogemuse näitena Euroopas. On hädavajalik tunnistada kõigi nende kampaaniate olulisust - alates isiklikust kuni akadeemilise -.\nTulevikku vaadates tähistab 2019. aastat 75. aastapäeva mitmetest Teise maailmasõja suurtest lahingutest - Saipanist ja Peleliu kuni Anzio, operatsioon Market Garden ja Hurtgeni mets. 1944. aastal toimus ka Filipiinide mere lahing - tuntud kui “The Great Marianas Turkey Shoot” - ja Leyte lahe lahing, mida peetakse Teise maailmasõja suurimaks ja tõenäoliselt maailma ajaloo suurimaks meretegevuseks.\nKui me mälestame kõiki neid eelseisvaid tähtpäevi, on meil kuldne ja õigeaegne - kuid piiratud - võimalus saada uus hinnang nende sündmuste tähtsusele ja mõista meie ameeriklaste rolli nendes.\nConnor Martin on USA merejalaväe veteran ja poliitikanalüütik Washingtonis.\nSee Connor Martini artikkel ilmus algselt Real Clear Defense'is. See artikkel ilmus esmakordselt 2019.\n1960. aastal riigistas Castro kõik USA-le kuuluvad ettevõtted, sealhulgas naftatöötlemistehased, tehased ja kasiinod. See ajendas USAd lõpetama diplomaatilised suhted ja kehtestama kaubandusembargo, mis kehtib siiani. Vahepeal maandus 1961. aasta aprillis sigade lahe lähedal umbes 1400 Kuuba pagulust, keda koolitas ja rahastas CIA, eesmärgiga kukutada Castro. Nende plaanid lõppesid aga katastroofiga, osaliselt seetõttu, et pommitajate esimene laine jäi sihtmärkidest mööda ja teine õhurünnak katkestati. Lõppkokkuvõttes tapeti üle 100 paguluse ja peaaegu kõik teisedki tabati. Detsembris 1962 vabastas Castro nad umbes 52 miljoni dollari väärtuses meditsiinitarvete ja imikutoidu eest.\nCastro kuulutas end 1961. aasta lõpus avalikult marksistlikuks-leninlaseks. Ühendriikide poolt tõrjutud Kuuba oli üha enam sõltuvuses Nõukogude Liidust majandusliku ja sõjalise toetuse saamiseks. 1962. aasta oktoobris avastas Ameerika Ühendriigid, et tuumaraketid on paigutatud sinna, vaid 90 miili kaugusel Floridast, tekitades hirmu III maailmasõja ees. Pärast 13-päevast seisakut nõustus Nõukogude Liidu juht Nikita Hruštšov tuumarelvade eemaldamisega vastu pidama läbirääkimistest kõrvale jäänud Castro soovi. Vastutasuks nõustus USA president John F. Kennedy avalikult Kuubale mitte tungima ja andis eraviisiliselt nõusoleku viia Ameerika tuumarelvad Türgist välja.\nSõdadevahelisel ajal jäi luure missioonitüübiks ja seda kippus varjutama rutiinne õhust kaardistamine. Seda hoolimata strateegilise pommitamise kui otsustava sõjarelva doktriini kasvamisest (Ameerika Ühendriikides ja Suurbritannias). Kogemus tõestab peagi, et pommitamine oli täiesti ebaefektiivne, kui sellega ei kaasnenud intensiivset õhuteadmist. 1930. aastatel tõi juhtivate õhuriikide järkjärguline tehniline areng kaasa edusamme, eriti fotogrammeetria ja kartograafia valdkonnas, kuid seda ei suudetud tõlkida võimsaks operatiivseks luurevõimeks. Erinevad osapooled asusid uude sõtta enamasti samade kaamerate ja protseduuridega, mida nad olid kasutanud viimasest väljumisel. Stereoskoopilist pildistamist, kasutades kattuvaid säritusi, täpsustati ja standarditi kaardistamiseks.  Värvifotograafia õhust võeti kasutusele USA -s 1935. aastal, kuid ei leidnud laialdast rakendust.  Eksperimente välkpommide pildistamisega öösel tehti sõjaeelsel ajal, kuid need viisid operatiivse võimekuseni alles sõja lõpus.  Ameerika Ühendriikides, peale väikeste armee-koostöö vaatluslennukite juhtumi, pandi peaaegu täielikult rõhku kaugpommitajate korraldatud õhust kaardistamisele. Saksamaal märkis armeeülem Werner Freiherr von Fritsch, et järgmises sõjas võidab see, kellel on parim õhuuurimine - ja võitis sellega endale suurepärase mainimise peaaegu kõigis järgnevates selleteemalistes töödes.  Kuid kõikides riikides keskendusid esialgsed doktriinid lahinguvälja vaatlusele, mis võttis suhteliselt staatilise rinde, nagu see oli eelmises sõjas. \nStrateegiline luure oma embrüonaalses vormis sai alguse Austraalia ärimehe Sidney Cottoni üle Saksamaa tehtud lendudest vahetult enne sõja puhkemist Euroopas. Esmalt Prantsuse ja seejärel Suurbritannia luureandmete nimel varustas Cotton varjatud kaameratega tsiviilelanikku Lockheed Electras ja sai ärireiside ajal kasulikke kaadreid napsata. Puuvill oli (brittide jaoks) teerajaja trimetrogooni kinnitusele ja kuumutatud kaamerate olulisele uuendusele, kuna udu on kõrgmäestiku pildistamise oht.  1919. aasta USA Bagley kaardikaameras oli aga kasutatud mitme objektiiviga trimetrogooni ja Saksamaal oli Suure sõja ajal soojendatud optika. \nSidney Cottoni töö leidis kuninglikelt õhujõududelt vaid vastumeelset heakskiitu, kuid lõpuks lisati tema töö RAF Hestoni fotograafiaarendusüksusesse nr 1 ja seejärel RAF Bensoni - üksus, millest arenes välja hilisem Briti õhuvägi. (Peagi nimetati see luureks ümber 1 PRU, R.)  RAF -i intellektuaalse tõusu võti luurel oli RAF Medmenhamis kesktõlke üksuse (CIU) loomine. Selle üksuse prioriteetsed ülesanded olid sihtkaustade ettevalmistamine ja telje õhutõrje kaardistamine. Lühikese aja jooksul hakkas ta hindama pommitamise tõhusust.  Vt Foto tõlgendamine.\nEsialgu kasutas Suurbritannia fotograafilisel tutvumisel käputäit kiiruga muudetud Spitfires (PR 1) ja mõnda keskmist kaksikut (Bristol Blenheims), mida täiendasid tavaliste pommituslennukitega tehtud kaadrid. Sel ajal kasutas RAF endiselt vanu F8 ja F24 kaameraid, lisades hiljem suurema F52. F24 sai eriti kasulikuks öösel pildistamisel.  [ lehte vaja ] Tänu pommikahjude hindamisele (BDA) ilmnes peagi täppispommitamise täielik ebaõnnestumine, enamus pommitajaid ei jõudnud isegi oma sihtmärkide lähedale. See tõi kaasa suuremad nõudmised luurele enne ja pärast pildistamist ning dokumenteeritud halvad tulemused (ja suured kaotused) tõid kaasa ülemineku öisele pommitamisele. \nSuurbritannia jäi optikas Saksamaast kaugele maha ja omal ajal võttis 1 PRU kadunud Ju 88-lt kaks Zeiss Ikoni kaamerat 60 cm objektiividega ja kasutas neid kõrgmäestiku pildistamiseks. \n1941. aastaks oli RAF -il RAF Bensoni keskuses võimekas luureüksus (1 PRU), mida toetas tekkiv infrastruktuur tõlgendamisel ja analüüsimisel. Ühendatud/ühine luurekomitee (CIC) tagas tsentraliseeritud ülesannete täitmise kriitiliste eesmärkide saavutamiseks. RAF juhtis seda valdkonda kaugelt ja 1941. aastal mitmed Ameerika vaatlejad nii USA armee õhukorpusest (USAAC) kui ka USA -stMerevägi saadeti Inglismaale uurima RAF -i luuremeetodeid.  [ lehte vaja ]\nErinevalt eelmise sõja juhtumist oli Prantsuse luure nüüd kõigil tasanditel suhteliselt ebaefektiivne ja sellel puudus täielikult strateegiline perspektiiv. Enamik missioonitüübile eraldatud lennukeid olid vananenud. Vastavalt eelmise sõja vaatlusdoktriinidele määrati armee koostööle suur hulk avatud kabiiniga Mureaux 115/117 ja kergeid kaksikuid Potez 630. Uus ja napp Bloch 174 kaksik paistis aga silma suure jõudlusega. Tuntud kirjanik ja luurelendur Antoine de Saint-Exupéry lendas selle lennukiga enne Prantsusmaa langemist. \nIstituto Geografico Militare omandas aerofotod, et jätkata oma sõjategevust Etioopia vastu 1930ndate keskel. Aastatel 1935–1941 Etioopia kohal tehtud aerofotod koosnevad 8281 kogumist tahvliplaatidel, millest igaühel on silt, üks madalaima kaldega foto, mille kõrval on kaks madala kaldega fotot ja üks kõrge kaldega foto. Neli fotot eksponeeriti samaaegselt ja tehti üle lennuliini. Kõrge kaldega foto esitatakse vaheldumisi vasakul ja paremal. Seal on u. 60% kattub järgmiste AP -de komplektide vahel. Kasutati ühte Ermenegildo Santoni klaasplaadist multikaamerat, mille fookuskaugus oli 178 mm ja lennukõrgus 4000-4500 meetrit üle merepinna, mille tulemuseks oli keskfoto ligikaudne skaala 1: 11 500 ja 1: 16 000 kuni 1: 18 000 madala kaldega fotode puhul. Maamõõtjad orienteerusid 1934. aastal koostatud Etioopia kaartidega mõõtkavas 1: 400 000. Lennud hõlmavad tihedalt Põhja-Etioopiat, kus need saadi Teise Itaalia-Etioopia sõja kontekstis. Itaalia armee hilisemale edasiliikumisele lõuna suunas pealinna Addis Abebasse eelnesid mitmed lennud. 1936. aasta seisuga kasutati aerofotosid mõõtkavas 1: 100 000 ja 1: 50 000 topograafiliste kaartide koostamiseks.  \nVaatamata märkimisväärsele tehnoloogilisele ja arvulisele edusammule jättis Saksamaa vähemalt Suurbritannia suhtes õhuteabe järk -järgult tähelepanuta. Ajalool ja geograafial põhinev põhjus oli see, et Saksamaal puudus strateegiline pommitamise doktriin ja ta pidas õhujõudu maismaavägede abistajaks. Arvukalt Aufklärungs (up-clearing, s.o luure) üksused loodi mere- ja maapealse toetuse eesmärgil, kuid kuigi see oli taktikalises mõttes tõhus, jäid intellektuaalsed investeeringud tõlgendamisse, analüüsimisse ja strateegilisse hindamisse maha. Saksamaa vaatenurgast oli see kaitstav, arvestades, et umbes 90% tegevusest toimus suurtes maavõitlustes idas ja kallis kauglennuvägi ei oleks tõenäoliselt tulemust tõhusalt muutnud.  [ lehte vaja ]\nSõjani jõudes töötasid Ameerika Ühendriigid välja põlisrahvaste kvaliteetse optika, mida juhtis Bausch & amp; Lomb Rochesteris, NY, kuid see ettevõte oli liitunud Saksamaa Zeiss-Jenaga. Sellegipoolest ütles Ameerika luureekspert, toonane kapten George William Goddard, et ta ihaldab väga Saksamaa tehnilist juhtimist, eriti Carl Zeiss Jena optiliste teoste esindajana, ning tal oli hea meel sõja lõpus see rajatis lühidalt hõivata. Kuid Saksa õhujõud, kes ootasid kiiret võitu, ei loonud integreeritud luure- ja tõlkevõimet kui riikliku julgeoleku põhivara nagu seda tegid Anglo liitlased. \nEnne 22. Prantsusmaale tungimise järel keskenduti sadamatele, kindlustele, raudteele ja lennujaamadele, kasutades peamiselt Dornier Do 17P -sid ja Heinkel He 111H -sid, mis on juba haavatavad tüübid, ning kiire üleminek Junkers Ju 88D -le, hiljem Ju 88H. Kahjum oli suurusjärgus 5–10%. Põhjamere kohal hoiti regulaarset igapäevast ilmateadet. Mereluure Prantsusmaalt ja Norrast jõudis Iirimaast läänes Gröönimaa rannikule, kasutades Focke-Wulf Fw 200 Condor ja erinevaid mitme mootoriga vesilennukeid. \nSaksamaa kasutas LZ 130 Graf Zeppelini õhulaeva RAF -i radarijaamade sihtimiseks suunatud signaaliluure korraldamiseks 1939. aastal.\nSaksa üksused jagunesid Fernaufklärer (pikamaa), Nahaufklärer (taktikaline, allub armee juhtkonnale), Nachtaufklärer (öine pildistamine) ning mere- ja eriüksused. Käskude struktuur ja üksuste tähised muutusid lakkamatult. Iga personal (eskadronil, umbkaudu) oli a Bildgruppe tõlkidest, kes helistaksid kiireloomuliste luureandmetega lähedal asuvasse peakorterisse. Film ja analüüsid läheksid Fliegerkorps (kõrgema taseme) töötajad hiljem lõpuks tipptasemel töötajad Oberkommando der Wehrmacht (OKW) peakorter Zossenis Berliini lähedal võtaks tooted esitamiseks ja võimalusel ka strateegiliseks integreerimiseks.  [ lehte vaja ]\nSaksamaa rõhutas taktikalist luuret ja investeeris märkimisväärselt nii muudetud õhusõidukitesse-peamiselt Ju 88 ja Junkers Ju 188-kui ka spetsiaalsetesse lennutüüpidesse, nagu asümmeetriline Blohm & amp; Voss BV 141 (20 ehitatud) ja kahe poomiga Focke-Wul Fw 189. Uhu (toodetud ligi 900). See Nahaufklärung oli edukas peamiselt idarindel, kus sooviti koheseid tulemusi, ja need üksused olid otse armee väejuhatuse all. Spetsiaalsete ülesannete täitmiseks oli kõrgel kõrgusel asuv fotograafiline luurelennuk, survestatud Junkers Ju 86P saadaval väga väikestes kogustes, kuid see ei suutnud pärast 1943. aastat ellu jääda. Samuti oli surve all Junkers Ju 388L jõudnud 45 000 jalga (14 000 m) ja palju kõrgemale lennukiirust kui Ju 86P, kuid ainult 50 näidet ehitati sõja lõpus ja vähesed nägid operatiivteenistust. Võitlejad, kellel oli sageli topeltkaldega kaamerad tagumises kerel, suunati luurele, kus nende kiirus oli vajalik, ja said selles rollis hästi hakkama. Üldiselt oli aga Saksa luure hästi kaitstud Inglismaa vastu suhteliselt ebaefektiivne.  [ lehte vaja ]\nEnne operatsiooni Barbarossa, Saksamaa rünnakut NSV Liidule, Luftwaffe viis läbi ulatusliku streikieelse Euroopa-Venemaa õhust vaatluse. See oli võimalik osaliselt seetõttu, et Nõukogude õhu opositsioon oli nõrk ja Nõukogude juhtkonna veendumus, et Saksamaa ei ründa. The Luftwaffe säilitas idas õhu üleoleku kuni sõja lõpuni, kuid lihtsalt ei suutnud tuua piisavalt ressursse, et õhujõud oleks otsustav.  [ lehte vaja ]\nTeljepartnerid, Itaalia ja Jaapan, sooritasid edukalt kaugluure, enne kui kohtusid tugevneva opositsiooniga 1942. aastal. Jaapani lennukid tutvustasid Filipiinid enne 7. detsembrit 1941.  [ lehte vaja ]\nNõukogude Liidul puudusid täpsemad luureressursid, kuid ta rõhutas visuaalset vaatlust ja aruandlust lahinguruumi üle. Avatud kabiiniga biplanid, nagu Polikarpov Po-2, olid selleks väga kasulikud, eriti öösel. Nõukogude võimu praktiliselt ei huvitanud kauglennuvägi ega strateegiline luure ning neil polnud ka täiustatud optikavõimalusi. Siiski õppisid nad ameeriklastelt distsipliini kohta palju, kui USA armee õhujõud tegutsesid 1944. aastal kolmest Ukraina baasist (operatsioon Frantic). See operatsioon hõlmas foto-luureüksust, mis jagas kõiki tulemusi NSV Liiduga. Samal ajal said ameeriklased teada, et Nõukogude fotoretsessiooni võimalused on embrüonaalsed. \nJaapani luuret iseloomustas institutsionaalne rivaalitsemine armee ja mereväe vahel. Viimane standarditi Yokosuka D4Y mudelil Suisei ("Judy") ja Nakajima C6N ("Myrt") mitmeistmelised lennukid. Armee, kes kohtus Hiinas vähese õhuseisuga, kasutas erinevaid lennukitüüpe ja kaameraid.\nItaalia asus sõtta 1940. aastal väga suure hulga vananenud vaatluslennukitega, enamasti avatud kabiiniga kahelennukitega, mis olid määratud otse armee juhtkondadele. Esialgu viisid teatud strateegilist järelevalvet läbi kolme mootoriga pommitajad ja Itaalia lennukid ulatusid Nigeeriast Abessiiniasse Bahreini (üks lendas Jaapanisse ja tagasi). Itaalia luure ei suutnud vaidlustatud õhuruumis ellu jääda.\nNeutraalsed riigid jäid ilmselt Esimese maailmasõja aegse kraavivaatluse mõtteviisi juurde. Kuigi aerofotograafia oli eraldatud taktikaliselt halvematele õhusõidukitele ja õhukaardistamine edenes märkimisväärselt, puudus strateegilise luure kontseptsioon ning analüüsile ja tõlgendamisele ei pööratud suurt tähelepanu. Üllataval kombel oli see isegi nii USA -s, kus õhukorpus oli panustanud oma tulevikku strateegilise pommitamise doktriinile. Kuni 1940. aastani keskendus USAAC luurehuvi ühele väikesele kontorile Ohio osariigis Wright Fieldis, mida juhtis vastuoluline kapten George William Goddard. Ta vastutas enamiku USAAC poolt sõja alguses võetud tehniliste eeliste eest. Ulatuslikud O-seeria lennukid, nagu Douglas O-38 ja selle järeltulijad, olid tavaliselt madalad ja aeglased ning neid kasutati otseseks armee sidepidamiseks, suurtükiväe avastamiseks ja vaatlemiseks. OA seeria kahepaiksed olid enamasti armee variandid paremini tuntud mereväe tüüpidest, näiteks konsolideeritud PBY Catalina. Tegelikkuses oli neid rohkem kasulikke lennukeid kui spetsiaalseid luureplatvorme. Detsembris 1941 viisid rahulolu ja ebapiisav juhtimine selleni, et ei õnnestunud õhust avastada Jaapani töörühma Hawaiist põhja pool.  Samuti töötasid ameeriklased puudega, et Suurbritanniale määrati palju seadmeid nii kiiresti kui võimalik.\n1941. aastaks hakkasid ameeriklased Suurbritannia kogemustest ajendatuna mõistma palju laiendatud õhuluure kontseptsiooni vajalikkust. F-seeriat, mis tähistas fotograafilist tutvumist, juhtis seejärel F-3A, modifitseeritud Douglas A-20 Havoc valguspommitaja. Suuresti tänu fotograafilise luure direktori, samuti väga vastuolulise koloneli Minton Kaye propageerimisele, eraldati 100 Lockheed P-38 välklampi F-4 standardi muutmiseks, sisaldades nii Kaye kui ka trigonomeetrilist kinnitust. Cotton oli enne sõda teerajaja. Vaatamata F-4 paljulubavale jõudlusele oli varajaste versioonidega nii palju tehnilisi probleeme, et lahingutsoonidesse jõudes lükkasid meeskonnad selle mudeli suures osas tagasi. RAF lükkas tagasi ka P-38. \nEsimene USA operatiivluurekogemus saadi Austraalia teatrist. Peamine nimi oli kolonel Karl Polifka, äärmiselt agressiivne piloot, kes töötas välja paljud taktikad, mis hiljem muutusid standardiks. Lennates Port Moresbyst Rabauli, tekkis tema F-4-varustusega 8. PR-eskadronil tõsiseid probleeme, vähendades selle korraga üheks lennukiks, kuid saadud väärtuslikku kogemust jagas Polifka, kui ta 1943. aastal USA-sse naasis. \nKui USA ja Suurbritannia 1942. aasta novembris Prantsusmaa Põhja -Aafrikasse tungisid, kontrolliti kiiruga improviseeritud luurevõimet kiiresti. President Franklin D. Roosevelti poeg, kolonel Elliott Roosevelt juhtis Ameerika luurevara ja liitus veebruaris RAF -i üksustega rahvusvahelises Loode -Aafrika fotograafilise luure tiivas (NAPRW). Sel hetkel oli Wing pidanud F-4 ebarahuldavaks, F-9 või Boeing B-17 lendavat kindlust, mis ei suutnud vaenlase territooriumi kohal ellu jääda, ja uus Briti de Havilland Mosquito oli paljutõotavam luureplatvorm. Briti eskaadrid Vahemeres võtsid ameeriklaste jäetud lõtvuse üle. Paljud muud tehnilised ja taktikalised probleemid tõkestasid Ameerika luure praktiliselt, kuid see taastus kiiresti ning juulis Sitsiilia sissetungi ajaks (operatsioon Husky) oli olemas väga usaldusväärne ühisvõimekus, NAPRW koosnes Lõuna -Aafrika Vabariigist, ja Uus -Meremaa üksused, samuti RAF ja USAAC üksused. Selleks ajaks olid saadaval uued Lightningi F-5 mudelid ning need leiti olevat palju usaldusväärsemad ja võimekamad.  Sellest perioodist sai aga alguse USAAF-i aastapikkune võitlus eeskätt kolonel Roosevelti juhtimisel Mosquito omandamise ja ka uhiuue luurelennuki väljatöötamise nimel, mille tulemuseks oleksid halvad saatused. ja skandaalidest räsitud Hughes XF-11.  [ lehte vaja ]\nRAF jätkas selle valdkonna juhtpositsiooni ja asus nüüd ameeriklaste töökoha mentori rolli. Supermarine Spitfires ja Mosquitos leiti olevat parimad luureplatvormid, sest nüüd said kõik aru, et kiirus, ulatus ja kõrgus on ellujäämiseks ja heade fotode jaoks hädavajalikud. Teise rea fotolennukid (nagu Douglas Bostons, Bristol Blenheims, Martin Marylands) langesid vähem vaidlustatud taevasse. RAF muutis Medmenhami liitlaste keskseks tõlgendusüksuseks (ACIU), kutsudes ameeriklasi ühiselt osalema, ning jätkas uute eskadrillide eraldamist suure jõudlusega luurelennukitega, mis asusid nii Briti saartel kui ka Vahemerel. Teised RAF-i üksused tegutsesid Kaug-Idas, sageli veidi vähem võimekate lennukitega, nagu Hawker Hurricanes ja Põhja-Ameerika B-25 Mitchells.\nVäga suur osa RAF -i luurest kulus Saksa pealinnalaevade jälgimisele. See ettevõtmine hõlmas isegi fotoseadmete paigutamist Koola poolsaarel asuvasse Vaenga lennuväljale. Kui britid koju naasid, anti nende luurelennukid nõukogude kätte.  [ lehte vaja ]\nSel perioodil lõi tiivaülem Adrian Warburton maine kui julge ja produktiivne luurelendur ning tiivaülem D. W. Steventon võttis ette mitmeid olulisi missioone, sh. mõned esimesed ülelendud Läänemere rannikul asuva Peenemünde armee uurimiskeskuse Saksamaa katsepaigas.  ACIU tõlgid pälvisid tunnustust oma asjatundlikkuse eest, kusjuures mainitud nimede hulgas olid f/o Constance Babington Smith, MBE ja Sarah (Churchill) Oliver.  Arenes teaduslik lähenemine luurele, millele lisandus peaministri kaasamine eriti tähelepanuväärsete tulemuste arutamisel, näiteks Saksa reaktiivlennukite avastamine katsetamisel. RAF töötas varakult välja ka standardse kolmefaasilise tõlgendusprotseduuri: esimene etapp nõudis kohest reageerimist (näiteks soomukite edasiliikumist), teine etapp nõudis 24-tunnist käitlemist (näiteks sadamate maandumislaevade kontsentratsioon) ja kolmas etapp oli pikk. -tähtajaline analüüs (näiteks tööstuslikud eesmärgid, nagu söe gaasistamisjaamad). Samuti sai selgeks vahe strateegilise ja taktikalise luure vahel ning aktuaalseks muutusid alam-erialad nagu ilmateade, radarifotograafia ja pommikahjude hindamine (BDA). Mõlemad pooled töötasid välja Atlandi ookeani regulaarse ilmateate programmi. Lisaks võtsid liitlased eritöödeks kasutusele tehnika, mida tuntakse laialdaselt "kuubikuteks"-äärmuslik fotograafia madalal kõrgusel.  Kolonel Roosevelt oli Sitsiilia kohal ööfotograafia teerajaja. Pildi jäädvustamiseks pidid välkpommid välja lülituma väga täpselt ja õigeaegselt ning Edgerton D-2 välgusüsteem sai aja jooksul laialdaselt kasutusele, mis hõlmas kondensaatori tühjenemist täpsete ajavahemike järel.  Samuti hakati infrapunafilmi kasutama sõja lõpus.  Üldiselt oldi ühel meelel, et ameeriklaste poolt F-8-ks tähistatud sääsk on parim platvorm-lisaks oma jõudlusele pakkus see klaasitud ninas teise operaatori kasutamist, mis tegi nii navigeerimise kui ka väga delikaatse valiku kiiruse ja kõrguse sobitamine kaamera juhtimisseadmetega on lihtsam kui ühekohaliste F-5 välkudega. Sellegipoolest hakkasid ameeriklased F-5 ja F-6 Mustangide osas standardiseerima, et edendada põlisrahvaste võimeid ja eralduda RAF-i eestkoste alt.  [ lehte vaja ]\nJuunis 1944 Normandiasse tungides oli USA 8. ja 9. õhujõududel kolonel Roosevelti 325. luuretiivas tohutu luuretiib. See juhtis kahte rühma, 25. pommitusrühma RAF Wattonis ja 7. PRG -d RAF Mount Farmis (teised üksused toetasid 9. õhuväe taktikalist luuret). 325. seitse eskaadrit pakkusid rutiinset ilmateadet, rajaleidjaid, BDA-d, aknaid ja muid elektroonilisi teenuseid, radarifotograafiat ja öiseid missioone, samuti erioperatsioone sisestatud agentide toetamiseks. Itaalias osutas sarnaseid teenuseid kolonel Polifka juhitud Vahemere liitlasfotograafia luuretiib ja Ukrainas asuvate lavastusbaaside abil saaksid need üksused koos kahaneva telje territooriumi täielikult ja korrapäraselt katta.\nRAF säilitas sarnase hulga luureeskadroneid, kus domineerisid Teravmäed ja sääsed, kuid Kaug -Idas ja Lähis -Idas eraldati luurele ja armee koostööle vähem võimekad tüübid. Näiteks Iraagis 1941. aasta natsipöörde ajal tugines RAF Hawker Audaxi biplaanidele. See, mis 1940. aastal ühe PRU -ga oli alanud, ulatus lõpuks mitukümmend eskadrillini kogu maailmas.\nKuna strateegiline pommitamine aitas võitu unikaalselt, pani USAAF erakordselt suurt rõhku luurele. Näiteks Saksamaa nafta-, nafta- ja määrdeainetehaste hävitamise vajadus nõudis hoolikat jälgimist, et mitte ainult otsustada, mida lüüa, vaid millal ja kui palju - ja siis millal neid uuesti lüüa. See tõi kaasa rõhuasetuse pikaajalisele jälgimisele ja ka tsentraliseeritud analüüsile, mis korreleeris fotograafiat teiste allikatega (näiteks kohapealsed agendid). Kuigi RAF eelistas tavaliselt piirkonna pommitamist, edendas ta samasugust luurealast rõhku, näiteks Peenemunde raketiulatuse kuulsas avastamises, katmises ja analüüsis, mis kulmineerus 1943. aasta augustis toimunud operatsiooniga Hydra. enamik telje õhuvarusid kulus massiivsete maapealsete lahingute toetuseks.\nÜldiselt olid lääne luurelennukid relvastamata, mitte ainult jõudluse maksimeerimiseks, vaid rõhutasid ka piltide tagasitoomise eesmärki, mitte vaenlase kaasamist. Tavaliselt lendasid nad ka üksikult või laialt levinud paaridena. Eriolukordades oli vaja kaasa võtta hävitajate saatjad; see nähtus tekkis uuesti viimastel kuudel, kui seni suveräänne sääsk hakkas Messerschmitt Me 262 reaktiivlennukiga ära korjama. Valitud rasked pommitajad kandsid filmikaameraid ja kaameramehi. Kaheksanda õhujõudude kaheksas lahingukaameraüksus dokumenteeris seega suure osa õhusõjast ja neid filme näidatakse tänapäeval palju sagedamini kui regulaarse luure staatilisi pilte.\nD-Day oli ajaloo suurim fotode luuretöö. Üks, kes seal viibis, teatas, et ACIU -s uurisid 1700 ohvitseri ja kaasatud isikut iga päev 85 000 pilti. Sel päeval oli piirkonna kohal õhus 12 000 liitlaste lennukit.  Kui sissetungi loeti suureks luureeduks, oli Saksamaa Ardennide pealetung (Bulge'i lahing) detsembris suur ebaõnnestumine.Lahingujärgne uurimine väitis, et probleem ei seisne õhus leiduvate tõendite hankimises, vaid arvukate erinevate andmepunktide integreerimises ühtsesse pilti. Samuti olid sakslased selleks ajaks õppinud liikuma öösel ja võimaluse korral hooajalise halva ilma varjus. Need vastumeetmed, sealhulgas maa alla minek ja lumikatte kasutamine, kujutasid endast mõningaid õhuliini luure piiranguid isegi ülekaaluka õhu üleoleku tingimustes. \nSaksa luure väänles läänes, sest radaripõhine õhutõrje muutis seal ellujäämise ebatõenäoliseks. Peale kõikjal levivate Ju 88 -de osutus Heinkel He 177s luureplatvormiks väärtuslikuks, kuid see tüüp oli mehaaniliselt äärmiselt hädas. Tegelikult ei suutnud Luftwaffe enne 1944. aasta juuni sissetungi regulaarselt jälgida kriitilisi sihtmärke, nagu Briti saared, ühel Saksa lennukil lubati Doverist üle lennata, et teatada võltsitud sissetungist. .  (Brugioni väidab siiski, et Saksamaa korraldas sissetungimise aja ja koha hindamiseks piisavalt lende.)  [ lehte vaja ]\nPärast seda muutusid kättesaadavaks mõned reaktiivlennukid: Arado Ar 234 eraldati Sonderkommandod, kuid kuigi need olid vastuvõetamatud, näivad tagasi toodud tulemused olevat Saksa sõjapüüdlustele vähe lisaväärtust andnud. Väga arenenud Dornier Do 335 versioon Pfeil määrati luureülesanneteks. Luureüritus oli edukam idas ja sakslased tegid küll laiaulatusliku fotograafilise kaardistamise, millest mõned tulid hiljem lääneliitlastele kasuks. Luftwaffe kasutas edukalt ka öist pildistamist välkpommidega, nagu BDA on hästi dokumenteerinud Saksamaa hävitamisest USAAF -i vastu Ukraina NSV -s juunis 1944. \nMerel oli Saksamaal märkimisväärne varajane juhtpositsioon kauglennukite osas, mida esindas peamiselt Fw 200 Kondor. See oli ümberehitatud reisilennuk, mis ei sobinud lahinguvõimalustele. Nagu Fernaufklärer, suurel Junkers Ju 290 -l oli vajalik vahemik, kuid seda toodeti vähe ja see oli väga haavatav. Seeaufklärer ja Kustenflieger rühmad kasutasid rannikualadel, eriti Norrast, märkimisväärse eduga mitut tüüpi vesilennukeid. Aastaks 1942–43 oli Condori ähvardus vaibumas ja Saksa kauglennukitel oli Atlandi ookeanil ellujäämisega suuri raskusi. Need olid Põhja -Norras palju tõhusamad Arktika konvoide vastu. Saksamaa võttis relvastatud luure otstarbeks nendel pikkadel raamistikel.  [ lehte vaja ]\nLõpuks olid telje vastu rünnatud tööstuskeskused - Ameerika Ühendriigid ning Uuralid ja Siberi - strateegilisele luurele lihtsalt kättesaamatud. Nagu alati, hiilgasid sakslased taktikalisel tasemel ja lühimaalennukid suutsid end idas hoida, kuni kütus, piloodid ja isegi lennukid ammendusid. Eksperdid on üldiselt seisukohal, et Saksamaa tippjuhtkond ei saanud õhujõust aru ning Hitlerit on eriti süüdistatud lääneliitlaste omaks võetud strateegilise perspektiivi puudumises.  Kuid kuna tööstuslik ebakõla oli ületamatu, on kaheldav, milline oleks olnud Saksamaa suurem rõhuasetus strateegilisele luurele ja proportsionaalsele pommitamisele.\nLiitlased olid aeglased väga pikamaa lennukite eraldamisel mereülesannetele. Nad vajasid allveelaevade jahtimiseks kaugeleulatuvat mereseiret Luftwaffe seda oli vaja konvoide jahtimiseks. Katastroofilistest kaotustest pungil eraldas USA lõpuks aprillis 1943 allveelaevade mahasurumiseks lõpuks piisava arvu VLR (väga pikamaa) lennukeid. See oli oluline tegur U-paatide rünnaku alistamiseks sel kevadel. Konsolideeritud B-24 Liberator mereversioonid toimisid selles merepatrulli rollis tõhusalt.  [ lehte vaja ]\nNõukogude Liidul puudus praktiliselt igasugune põhjalik luurevõimekus ja ta toetus valdavalt inimluurele. Lühikese USA-Nõukogude süstikupommitusprogrammi ajaks 1944. aasta suvel märkisid ameeriklased, et Nõukogude luure ei läinud rindest kaugele ja fototehnika oli palju halvem. Poltavas jagas USA luureüksus oma nõukogude kolleegidega kõiki pilte, taktikat ja tehnoloogiat, võimaldades neil mõista Ameerika operatsioone ja arendada põlisrahvaste võimeid. Pealegi olid nõukogud strateegilise luure jaoks tunginud nii liitlaste kui ka telje valitsustesse kõige tundlikumal tasemel. \nVaikse ookeani piirkonnas oli kaugmaa kõrgel tasemel ning nii laevastiku- kui ka armeelennukid kajastasid peagi Ameerika ülekaalukat eelist. USA merevägi investeeris Pearl Harbori luurerikke tõttu pikaajalistele patrulllennukitesse, nagu üldlevinud PBY Catalina. Siiski oli liitlastel juba varakult signaalide luure ja krüptograafia osas tohutu nähtamatu eelis, kuna nad said lugeda telje koode. See viis majanduse luurele.\nJaapan ehitas oma väikest tööstusbaasi arvestades üllatavalt kõrge kvaliteediga luurelennukeid. Nende hulka kuulusid mitmed platvormid, näiteks relvastamata Mitsubishi Ki-46 "Dinah", mida tuntakse kui "Jaapani sääski" (?), Ja äärmise kaugusega Kawanishi H8K "Emily", mida peetakse laialdaselt sõja parimaks lendavaks paadiks. Need lennukid jõudsid Tseiloni. Ka mereväe standardne Nakajima C6N "Myrt" oli alates 1944. aastast äärmiselt võimekas luureplatvorm. Kuid ei paista, et Jaapanil oleks olnud üldine tööstusvõime ega teinud intellektuaalseid investeeringuid konkurentsivõimelise luureharu juhtimiseks vajalikuks. Alates 1943. aastast olid jaapanlased praktiliselt alati kaitses, samal ajal kui uued pikamaa ja kõrgmäestiku USA lennukid, mis jõudsid haripunkti Boeing B-29 Superfortressiga (luureülesandes F-13), pakkusid alates Ameerika Ühendriikidest kodusaarte ülekaalukat ülekaalu. -1944.\nLennukitel oli tavaliselt ühes lahes mitu erinevat kaamera konfiguratsiooni. Tavaline paigaldus oli trimetrogon: üks vertikaalne ja üks kaldus mõlemal küljel. Sageli kandis üks lennuk eriotstarbel mitut erinevat kaamera-objektiivi konfiguratsiooni. Britid leidsid, et tahapoole suunatud kaamera suudab külgsuunas liikumisest mõningast värisemist ületada ning väga madalal tasemel pildistamisel (mida nimetatakse kuubikuteks lõikamiseks) on kasu peaaegu külgmisest kaameravaates. Suurem osa seiretest viidi läbi äärmiselt kõrgetelt aladelt, nõudes pika fookusega optikat, nagu kajastub „Goddardi seaduses”: fotouurimisel ei saa fookuskaugust asendada.  [ lehte vaja ]\nAmeerika Ühendriikides olid esmasteks õhukaamerateks Fairchildi toodetud K-seeria ja mereväe F-seeria. Leiutaja Sherman Fairchild oli K-3 välja töötanud 1919. aastal Suure sõja kogemuste põhjal. Tema looming domineeris valdkonnas aastakümneid, sealhulgas väliskoopiate kujul. Esialgu kasutasid paljud kaamerad endiselt Saksa Zeissi ja Schneideri optikat. USA K-17 (9x9-tolline pilt) koos mitme erineva objektiiviga oli eriti levinud. Kaardistamiseks oli kuue tolline objektiiv standardvarustuses. Vähem levinud K-18 (9x18) kasutati suurel kõrgusel. K-19-sid kasutati öösel ja väikeseid K-20-sid (4x5) madala taseme kaldteede jaoks. Kuigi standarditud 9X9 -tollistele plaatidele, tulid kasutusele mitmed sarnased kaameratüübid. Sellel perioodil arenes kiiresti pikem fookuskaugus, et võimaldada suure eraldusvõimega kõrgmäestiku pildistamist. Kasutusele võeti 12, 24, 36 ja lõpuks 60-tollised objektiivid. Ameeriklased tootsid ja kasutasid ka Briti kaameraid (F24 kui K24). Vana James Bagley T-1 kaardistuskaamerat ja selle mitme objektiiviga järeltulijaid kasutati endiselt rangelt õhust kaardistamiseks. Merevägi kasutas Fairchildi sarja variante. \nSuurbritannias domineerisid väikesed F24 (5x5 pilt) ja tuletatud, kuid palju suuremad F52 (8,5x7) õhukaamerad, neist esimesi kasutati enamasti öösel pildistamiseks välkpommide abil. Paigaldati kuni 40-tollised läätsed. Nendel kaameratel oli fookustasandil katik, samas kui USA kaamerad standardisid objektiivide vahel oleva katiku, väites, et see vähendab moonutusi. \nKokkupuuteks oli tavaliselt vaja kasutada kokpiti paigaldatud intervalomeetrit, mis on seatud kiiruse, kõrguse ja intervalli alusel, et piloot või vaatleja saaks lüliti abil õige särituse. Suurt lennutäpsust oli vaja eriti stereograafia ja üldiselt kartograafia särituste jaoks.\nKuigi Saksa optika oli parem, märkisid eksperdid, et tavalised Saksa luurekaamerad, kuigi suurepärased, olid rasked ja ei olnud optimeeritud õhus kasutamiseks. Leica tundus olevat peamine kaamerate tootja, samas kui optika tootmine oli koondunud ISCO Göttingeni (Schneider) ja Zeissi. Mahukas Rb30 (Reihenbild) ja selle variandid olid üldkasutatavad. See nõudis käsitlemiseks vähemalt kahte meest ja tootis 12x12 (32 cm) pilte. Seda täiendasid väiksemad käeshoitavad kaamerad Hk13 (Handkamera) ja Hk19, mida sai paigaldada ka ühemootoriliste hävitajate tagakere. Üldiselt tähistati fookuskaugust sentimeetrites esimese numbriga ja plaadi suurust teisega, seega Rb50/30. Näitena oli Do 17P -l kaasas kaamerad Rb 20/30 + Rb 50/30 või Rb 20/18 + Rb 50/18, samuti kaitsepüstolid. Meeskond juhtis kaameraid kaugjuhtimispuldist kaugjuhtimispuldist. Muud konfiguratsioonid tekkisid vastavalt vajadusele. \nJaapani kaamerad olid segu kodumaistest ja imporditud/kopeeritud tüüpidest. Merevägi kasutas sageli Ameerika Fairchild K-8 ja K-20 koopiaid ning ka USA mereväe F-8 koopiaid. Armee kasutas väikseid, tavaliselt käeshoitavaid tüüpe 96, 99 (K-20) ja 100. Peamised tootjad olid Konica ja Nikon. Kasutati ka mõningaid Saksa kaameraid. Kuna Jaapani luurelennukid olid mitmeistmelised, juhtis tagavaatleja tavaliselt kaameraid. Jaapan koolitas fototõlgiks vaid suhteliselt vähesed ohvitserid.  [ lehte vaja ]\nKuna esialgu ei arvestatud luurega, jagasid kõik sõdijad võimetust välja töötada ja välja panna spetsiaalset ellujäämisõhu luureplatvormi, kuigi nad tunnistasid seda vajadust hilinenult. Selle tulemusel muudeti peaaegu kõik recon-õhusõidukid lahingumasinateks ja kavandatud spetsiaalsed USA tüübid (F-11 ja F-12) tühistati pärast rahu. Varsti pärast sõda töötas CIA välja sellise spetsiaalse lennuki U-2. Alates 1945. aastast sai õhust luureandmestik nii USA-s kui ka Suurbritannias riikliku julgeoleku kriitilise tähtsusega ja kõrge prioriteediga komponent.\nLuure teel saadud tulemused olid vastuolulised. Pommikahjude hindamine (BDA) näitas üldiselt väiksemat kahju kui pommitajate hinnangul ja isegi BDA oli paisutatud pärast maapealse tõe kindlakstegemist. Kalduvus nii ohtu kui ka kahju üle hinnata oli valdkonnale endeemiline. \nTekkis küsimusi, miks oli Saksa luure ebaefektiivne. Babington Smith märkis, et Zosseni pilditeek avastati peagi Berchtesgadeni lähedal Bad Reichenhallis asuvast aidast ja et ruutjalga suurused fotod olid muljetavaldavad. Kuid ülekuulamistel selgus, et tõlgid olid halvasti koolitatud, nad ei kasutanud stereoskoope ja „see oli kohutav hoiatus selle kohta, milliseks võib kujuneda fotograafiline intelligentsus, kui see põhineb valedel kontseptsioonidel ja peaaegu täielikult inspireerimata lohistajad”. \nTelje suutmatust luurel mõõta ei saa seostada tehnilise puuduse või ükskõiksusega. Hoolimata paljudest jõupingutustest selles suunas, ei saa seda ka täielikult tipptasemel rumaluseks lugeda, kuna teljel ei olnud ka selle suhtes monopoli. Nagu paljudes muudes sõjaaspektides, rõhutas see selle asemel, et luuret tuleb vaadelda ja arendada terviklikult, kuna see on riiklik (või rahvusvaheline) võimekus, mis ühendab endas palju arenenud teaduslikke, tööstuslikke ja intellektuaalseid ressursse ning nõuab ka tsentraliseeritud juhtimist muud luurevaldkonnad ja nendega seotud erialad, nagu sihtimine. Nendes küsimustes oli Anglo suurriikidel pärast äratamist vajaminev jõud ja püsivus, et opositsioon lihtsalt ei olnud peaaegu nii tugev ega olnud vaimselt kohandatud pikaleveninud ülemaailmsele konfliktile. \nLiitlaste okupatsiooni üks peamisi eesmärke oli Jena optilise tipptaseme keskus. Kolonel Goddard ütles, et USA pommitajatel on käske Jena säästa. 1945. aasta juunis evakueerisid Goddardi juhitud ameeriklased enamiku tippteadlastest läände, kuid Nõukogude väed kolisid füüsilise tehase NSV Liitu, orjastades seal ülejäänud väärtuslikud töötajad. \nNiipea kui sõda lõppes, kasutas USAAF Euroopas olemasolevaid ressursse, et kaardistada Euroopa õhust, enne kui diplomaatilised kaalutlused selle keeruliseks muudavad. Sarnaseid jõupingutusi tehti ka mujal. Ameerika Ühendriigid said juurdepääsu piiratud hulgal Saksamaa kajastustele Nõukogude Liidu Euroopa osas ning alustasid peagi kulukat ja tehniliselt ambitsioonikat programmi ülejäänud piltide saamiseks.\nAlates 1946. aastast ei keskendutud enam ainult pildistamisele, vaid signaalide luurele ja eriti uutele õhuproovide võtmise meetoditele tuumakukkumiste avastamiseks ja analüüsimiseks. RAF -i ja USAAF -i (USAF alates 1947. aastast) äärmiselt tihe operatsioonisuhe säilitaks sõja ning taktika, tehnoloogia, terminoloogia ja üldiselt jagatud intellektuaalne infrastruktuur õhuseires ja analüüsis läheksid üle külmale sõjale, kehastudes sellesse Riiklikuks luureametiks 1960. aastaks. Selleks ajaks ei olnud ühelgi teisel riigil, sealhulgas Nõukogude Liidul, riiklikke tehnilisi vahendeid luureks, mis oleks sõja ajal asutatud RAF-USAF-iga kaugelt konkureeriv.  [ lehte vaja ]\nKuidas aitas Ameerika 's Spunky P-51 Mustang II maailmasõjas kaasa\nPõhipunkt: P-51 võitles hästi ja suutis end keiserliku Jaapani vastu hoida. Ometi oli sellel auhinnatud lennukil väga tagasihoidlik algus.\nKui üksainus lennuk on avalikkuse kujutlusvõimet haaranud rohkem kui ükski teine, on see kahtlemata Põhja-Ameerika hävitaja P-51 Mustang. Paljude, sealhulgas Euroopa viimasel lahinguaastal sellega lennanud noorte hävitajate pilootide meelest võimaldas P-51 saavutada liitlastel Euroopa üle täieliku õhujõu.\nPaljud Mustangile antud tunnustused ei vasta siiski faktidele. Lennukist kujunes tõesti väljapaistev hävitaja, kuid see ei alanud nii. Kummalisel kombel tekkis Mustangi disain täiesti juhuslikult ja see oli pigem ettevõtte uhkuse kui sõjalise vajaduse tulemus. Selle edasine areng oli ka juhuslikum kui kavandatud. USA armee ei tahtnud kunagi isegi lennukit ja britid ei olnud sellega rahul, kui nad oma said.\nPõhja -Ameerika teeb oma võitleja\nEnne Ameerika sõtta asumist tellis Briti ostukomisjon mitmesuguseid Ameerikas toodetud sõjalennukeid, sealhulgas Allisoni mootoritega Curtissi hävitajaid, mille USA armee õhuvägi oli määranud P-40 Tomahawkiks. Curtissil puudusid vahendid brittide tellimuste täitmiseks ja tegi Põhja -Ameerika õhusõidukitele pakkumise, et nad valmistaksid mõned lennukid litsentsi alusel. Põhja -Ameerika president, Lääne -Virginian James S. “hollandlane” Kindelberger ei olnud pakkumisega rahul. Selle asemel tegi ta ettepaneku, et tema ettevõte toodaks täiesti uue hävitaja, mis ehitataks ümber sama Allison V-1710 mootori, mis töötas P-40-ga. Kindelberger uskus, et tema ettevõte suudab toota aerodünaamiliselt parema lennuki, mis saaks kasutada uusi masstootmismeetodeid, mis olid alles kasutusel Ameerika lennukitööstuses.\nBritid palusid esialgset disainiuuringut. Põhja -Ameerika lubas, et prototüüp on valmis lendama hämmastava nelja kuuga! Põhja-Ameerika juhtkond veenis Curtissi esitama neile andmed oma P-40 projekteerimisest, lõigates seega uuest hävitusprojektist mitu kuud esialgset disaini. Ettevõte lubas brittidele, et nad alustavad tarnimist jaanuaris 1941 ja toodavad 50 lennukit kuus kuni 1941. aasta lõpuni. Britid andsid lennukile nime - Mustang -, mis võttis ilmselt vastu Ameerika lääneosas rändavate metsikute ponide nime, kuigi valiku põhjust pole teada. Tootmisaja lühendamiseks otsustas Põhja-Ameerika kasutada Allison V-1710 mootori turbomootorita versiooni, mis vähendaks lennuki jõudlust kõrgmäestikus.\nDisain, mille on rikkunud alajõuline mootor\nKui esimesed Mustangid Inglismaale jõudsid, avastasid kuninglike õhuväe katsepiloodid kiiresti, et kuigi uus hävitaja oli väga vilgas ja kiire, hakkas selle jõudlus üle 15 000 jala kõrgusel halvenema, kuna normaalõhuga Allisoni mootorid kaotasid jõu. Sellest tulenevalt otsustas RAF määrata Mustangid oma armeekoostöö juhtkonnale, kes oli varem kasutanud esmase lennukina kerget ja manööverdusvõimelist Westland Lysanderit.\nMustangid olid varustatud kaameratega ja neile määrati taktikaline luureülesanne, milles lennuk jätkus kogu sõja vältel. RAF Mustangide esimene operatiivne kasutamine oli 1942. aasta augustis toimunud katastroofilise Dieppe rünnaku toetuseks. Samuti toetas USA armee õhukorpus oma esimesed Mustangid - 57 lennukiga partii, mis suunati Briti tootmisest kõrvale. kohe pärast Pearl Harbori rünnakut.\nVõib-olla ajendas USA armee Mustandit koostöökoosseisus kasutama seda, et RAF kasutas Mustangi sukeldumispommitajana. Sel ajal oli armee tavaline sukeldumispommitaja Douglas Dauntless, mille armee nimetas A-24-ks. Kahjuks tõi nende kaitsevõime puudumine 1942. aasta alguses Vaikse ookeani edelaosa A-24-de seas suuri kaotusi, mis kahtlemata mõjutas otsust otsida sukeldumispommitamiseks manööverdusvõimelisemat ja paremini relvastatud disaini.\nPõhikonstruktsioonile lisati sukeldumispidurid ja kõvad punktid pommide kandmiseks kuni 1000 naela, et muuta lennuk sukeldumispommitajaks, mis sai tähise A-36. 27. ja 86. pommitusrühm (kerge) varustati A-36-ga ja saadeti 1943. aasta kevadel Põhja-Aafrikasse lahingusse. RAF Mustangs nägi lahingukohustust ka Põhja-Aafrikas, kuigi peamised taktikalised hävitajad, mida kasutasid britid Põhja-Aafrikas olid Curtiss Kittyhawks ja Hawker Hurricanes. 311. pommitusrühm, mis oli varustatud ka A-36-ga, saadeti Hiinasse. Aja jooksul hakkas USA armee uskuma, et sukelduja väärtus on ülehinnatud ja kuigi ehitati üle 300 A-36, asendati need lõpuks kas hävitajate või kergete ja keskmiste pommitajatega. Sukeldumispommitamine jääks mere- ja merejalaväes populaarseks, kuid armee loobus sellest praktikast.\nMustangi ümberkujundamine Rolls Royce Merlini mootoriga\nOtsusega määrata oma uued Mustangid koostöökomandosse otsustasid kuninglikud õhuväed jätkata juba kuulsa Supermarine Spitfire arendamist oma peamise pealtkuulajana.Sellegipoolest uskusid mõned RAF-testi piloodid, et kõrgmootoriga Mustang sobiks õhk-õhk lahinguks kõrgustel, kus lahingud tavaliselt Euroopa taevas toimusid. Turbolaaduriga Rolls Royce Merlin oli ideaalne kandidaat, kuid kogu Merlin-61 tootmine oli mõeldud Spitfiresile.\nMerlini tootmise suurendamiseks sõlmis Rolls Royce lepingu Ameerika Ühendriikide autofirmaga Packard, et toota nende mootoreid litsentsi alusel. Ehkki Packard oli kuulus oma luksusautode poolest, oli ta kavandanud ja tootnud Suure sõja ajal kasutusele võetud Liberty mootori, mis käivitas USA-s ehitatud lennukeid 1920. aastatel. Esimene lend Merlini jõul töötava Briti Mustangiga toimus oktoobris 1942. Kuu aega hiljem toodeti USA armeele Mustardi, mille mootoriks oli Packardi ehitatud Merlin, ja see tõusis esimest korda õhku.\nMerlini mootoriga muudeti Mustang ümber. Mustangide ja Spitfiresi võrdlusest selgus, et Põhja-Ameerika disaini ulatus oli oluliselt suurem, samas kui Mustangi kõrgmäestiku jõudlus oli oluliselt paranenud. See oli kombinatsioon, mis sündis õigel ajal, kuna USA armee õhujõudude kogemused Euroopas olid näidanud vajadust suure jõudlusega kaugmaahävitaja järele.\nKogu 1942. aasta ja enamiku 1943. aastast istusid Mustangi võitlejad sõjas, kuigi versioonid A-36 ja RAF Cooperation nägid võitlust, eriti Põhja-Aafrikas. Kuid sündmused Euroopas viisid Mustangi edasiarendamise suunas lennukiks, mida sageli nimetatakse sõja parimaks liitlasvõitlejaks. 1942. aasta suveks olid USA kaheksandad õhujõud korraldanud pidevalt arenevat strateegilist pommitamiskampaaniat telje sihtmärkide vastu Prantsusmaal ja teistes okupeeritud riikides Inglismaa baasidest. 1943. aasta alguses laienes päevavalgusega pommitamiskampaania Saksa õhuruumi. B-17 rühmitused, mis moodustasid tol ajal suurema osa VIII pommitajate väejuhatusest, hakkasid Saksa hävitajate rünnakutest väga suuri kahjusid kandma. Kaheksanda õhujõudude juhtkond oli läinud sõtta, uskudes, et nende nelja mootoriga lendavad linnused on õigesti nime saanud, kuid leidsid peagi teisiti, kui B-17-d hakkasid kohtuma Luftwaffe hävitajatega. Eriti suured kaotused 1943. aasta hilissuvel ja varasügisel katkestasid edasised päevavalguse sügavale tungimise rünnakud Saksamaale, kuni suudeti välja töötada pikamaa saatja.\nKogu 1943. aasta jooksul olid Euroopas esmased eskorthävitajad RAF Spitfires ja USAAF Lockheed P-38 Lightnings ning Republic P-47 Thunderbolts. Kuigi P-38-l oli sõiduulatus kuni Berliinini, olid P-47-d piiratud nende radiaalmootorite suurema kütusekulu tõttu ning P-38-sid polnud selle töö jaoks piisavalt. Kõik Inglismaal asuvad P-38-d viidi aasta alguses Põhja-Aafrikasse ja vahetati välja alles suve lõpus, jättes Spitfires'i ainsaks saatjaks kuni aprillini, mil teatris hakkasid tööle esimesed P-47-d. Alles septembris naasid P-38-d Inglise taevasse. Vahepeal jäid pommitajad ilma saatjata, kui nad jõudsid Spitfiresi tööpiirkonda.\nUSAAF-i insenerid Ohio osariigis Daytonis Wright Fieldis hakkasid ringi vaatama sobivat eskorthävitajat, mida saaks kiiruga massiliselt toota, ja nende tähelepanu langes peagi Mustangile. Merlini mootori kasutuselevõtt oli lahendanud Mustangi kõrgmäestiku jõudlusprobleemid ning Mustang oli osutunud väga manööverdatavaks, teatud piirangutega, peamiselt kaalu ja tasakaalu tõttu.\nPeamine probleem oli lennuki tõhusa lennukauguse suurendamine. Wright Fieldi õhukorpuse insenerirajatised hakkasid töötama muudatuste kallal, et suurendada Mustangi kütusemahtu ja seega suurendada selle tõhusat võitlusulatust. Täiendavad kerepaagid lisati väljalaskmiseks mõeldud välistele kütusepaakidele, mis olid varem välja töötatud teiste tüüpide jaoks.\nDonald Blakeslee: Mustangide pooldaja saatjavõitlejatena\nIrooniline, et otsus võtta Mustang esmaseks eskortvõitlejaks ei tulnud kohe pärast Merlini mootori kasutuselevõttu. Esialgu eraldati Merliniga töötavad P-51B-d taktikalistele õhujõududele, mis loodi Euroopa maavägede toetamiseks. Esimene P-51 varustusega hävitusrühm, kes nägi Euroopas lahingut, oli 354. hävitajate rühm, mis saabus 1943. aasta oktoobris Inglismaale ja määrati kohe äsja korraldatud üheksanda õhujõudude koosseisu. Üheksas oli varem määratud Vahemere äärde, kuid liitlaste võit Põhja -Aafrikas viis üksuse siirdumiseni Inglismaale, et saada taktikaliseks õhujõuks, mille missiooniks on toetada liitlaste maavägesid, kui Lääne -Euroopa pealetung toimus keskel. -1944. Kuna üheksandasse pidi kuuluma suur hulk hävitajate rühmi, nõudsid kaheksandad õhujõud, et üheksandad hävitajad määratakse ajutiselt pommitajate saatjateks.\n1943. aasta novembris saadeti 354. hävitusrühmaga lendama kolonelleitnant Donald Blakeslee, 4. lahingugrupi ülema asetäitja ja üks kogenumaid Ameerika hävituslendureid Euroopas. Blakeslee oli endine RAF Eagle Squadron Spitfire piloot, kes oli lennanud Thunderboltsiga ja tema armastuse puudumine P-47 vastu polnud saladus. See, kas ta töötas ülesande 354. kohale või valiti hindama grupi P-51B-sid, on ebaselge, kui suur on tema entusiasm väga manööverdatava lennuki vastu. Uue P-51 peamine eelis oli Merlini mootori väiksem kütusekulu võrreldes radiaalmootoriga P-47, mis oli siis esmane eskortvõitleja. Esimesed Inglismaale saabunud Mustangid olid varustatud ainult 184-galloniste tiibpaakidega, kuid Merlini mootorite vähenenud kütusekulu suurendas nende valikut sarnase varustusega P-47-dega võrreldes oluliselt. Käimas olid plaanid täiendava 85 galloni paigaldamiseks kerepaaki, samas kui tiibade all olevad kõvad kohad võimaldasid täiendavaid 150 gallonit, kui veeti kaks 75-gallonist tilgutit. Blakeslee arvas, et Mustang on lahendus pikamaa saatjaprobleemile, kuid kõik Mustangid kavatsetakse minna üheksandasse õhuväkke.\n1943. aasta talvel valmistasid liitlaste sõjalised planeerijad Euroopas ette sissetungi Lääne -Euroopasse, millele järgnes edasiliikumine Saksamaa suunas. Põhja-Aafrikas ja Uus-Guineas saadud kogemused näitasid, et õhujõud on "vägede kordistaja"-element, mis võib aidata maapealseid juhte territooriumi hõivamisel.\nÜheksas õhuvägi oli taktikaline üksus, mille peamine ülesanne oli teatriülema toetamine ning käimas olid tohutud jõupingutused oma hävituspommitajate ning kerge- ja keskpommitajate maaväe toetamiseks. Kui väed Prantsusmaal maale jõudsid, muutus sõda Euroopas senisest õhusõjast Luftwaffe vastu maasõjaks, eesmärgiks oli Berliini lõplik vallutamine ja Saksamaa lüüasaamine. Uutes Mustangides peeti ideaalset relva õhuvägede tagamiseks ja säilitamiseks lahinguväljal ning sõja viimiseks vaenlase tagaladele.\nKaheksas õhuvägi võtab vastu oma Mustangid\nSel hetkel tõstis sõjapoliitika oma inetu pea, kui Blakeslee ja VIII hävitusjuhatuse juhid hakkasid manööverdama, et Mustangid kaheksandasse üle viia. Nad nägid kaheksandat õhujõudude missiooni strateegilise pommitamisena ja tõdesid, et selle missiooni õnnestumiseks on oluline omada pikamaa eskorthävitajat, kes saaks koos pommitajatega minna sügavale Saksamaale sihtmärkidele ja võidelda suurel kõrgusel. Suur osa Lääne -Euroopast oli sel ajal veel sakslaste käes ning strateegiliste sihtmärkide õhust pommitamist peeti endiselt õhuväe esmaseks missiooniks.\nNende argumendid langesid armee õhuvägede peakorteris Inglismaal vastuvõtlikele mõtetele ja võitsid. Alustati ettevalmistusi peaaegu kõigi VIII lahingukomando eskadrillide varustamiseks uute Mustangidega. Vahepeal lendasid IX hävitusjuhatus P-51 (ja teised hävitajad) kaheksanda õhujõudude operatiivjuhtimise all ja neid kasutati saatja rollis. Kolm P-51 rühma pidid minema üheksandaks, kuid kompromiss viis ühe neist rühmadest kaheksandasse, vastutasuks hiljuti saabunud 358. hävitusgrupi ja selle P-47-de üleviimise eest üheksandale õhuväele. VIII hävitajate juhtkond sai Mustangi varustusega 357. koha ja hakkas kavandama kõigi oma P-47 ja P-38 rühmade ümberkujundamist Mustangideks.\nOli üks erand-56. hävitajarühm oli esimene rühm, kes lendas P-47-ga, ja see jäi Thunderbolti juurde sõja lõpuni. 56., mis oli hüüdnimega Wolfpack, kuna rühmitus mainis jahtinud sakslasi nagu hundikari, oli Euroopa teatri kõrgeima tulemusega Ameerika võitlejate rühmitus. 56. lõpetas sõja, kokku 674 vaenlase lennukit nõuti õhus ja 311 maa peal. Seevastu Blakeslee neljas hävitajate rühmitus, mis oli esimene kaheksas rühm, kes pöördus ümber P-51-deks ja oli pikim lahingus Ameerika võitlejate rühmitusest Euroopas, lõpetas sõja 583 õhk-õhk tapmise ja 469 haaramisnõudega.\nKuigi neljandale-mis lendas Spitfires ja P-47-ga enne üleminekut P-51-le-omistati veel mõned hävitatud lennukid, omistati P-47-ga varustatud 56-le veel ligi 100 õhk-õhk tapmist. Niipalju siis sageli öeldud väitest, et vapustav P-51 oli “parem” hävitaja! Suuruselt kolmas rühm lendas aga ainult Mustangidega. 357. võitlejarühm oli VIII hävitajate väejuhatuse esimene P-51 rühm. Rühmitus esitas nõudeid 609 õhk-õhk tapmise ja 106 maapinnal hävitamise kohta.\nKas P-51 võitis liitlaste õhu üleoleku Euroopa üle?\nPaljud kirjanikud tõid ekslikult välja ettepaneku, et just Mustangi ilmumine saatjavõitlejana andis märku liitlaste õhujõudude saavutamisest Euroopa kohal taevas. Tegelikult see nii ei olnud. P-51 eeliseks oli see, et hilisematel mudelitel oli ulatus Saksamaale sügavamale kui P-47-l, kuid pikema valiku Mustangid ilmusid Inglismaal alles 1944. aasta kevade keskpaigaks. Luftwaffe osakaal hakkas juba mitmete tegurite tõttu langema. Väikseim neist oli naftatarnete katkestamine Ida-Euroopa rafineerimistehastest, mille põhjuseks oli suures osas Nõukogude vägede tungimine naftarikastesse Balkani riikidesse ning õhukampaania transpordi, sealhulgas raudteede ja sildade kohta. Esimestel Euroopas kasutatud USA armee Mustangidel puudusid täiendavad kütusepaagid, mis andsid hilisematele mudelitele võimaluse minna sügavale Saksamaale.\nLuftwaffe allakäigul oli ka teine põhjus. Aastail 1942 ja 1943 olid Saksa hävitajate piloodid liitlaste hävitajatest üsna palju eemale hoidnud, oodates veidi üle oma efektiivse laskeulatuse ja asudes siis pommitajate järele, niipea kui nende saatjad jõudsid kütusetase piirini ja pöördusid tagasi. 1944. aasta kevadeks oli VIII hävitajate juhtkonnal õnnestunud oluliselt laiendada P-38 ja P-47 sõiduulatust sobivate väliste kütusepaakide lisamisega ning saatjad suutsid pommitajatega minna palju sügavamale Saksamaa territooriumile. . Tegelikult suutsid kahemootorilised P-38-d nendega kaasas käia kuni Berliini. Suurenenud võitlejate ulatusega andis VIII hävitusjuhatus neile loa tekile langeda ja rünnata Luftwaffe lennuvälju, et hävitada Saksa hävitajad nii maa peal kui ka õhus. Selleks ajaks, kui P-51 oli Euroopas hulgaliselt saadaval, saavutasid liitlased juba õhu ülekaalu.\nMustangide modifikatsioonid, et muuta need kaugvõitlejateks, ei olnud probleemideta. Kui 85-gallonised sisemised kütusepaagid lisati, avastasid katselendurid, et täispaagid mõjutasid lahingmanöövrite ajal lennuki juhtimist. Suurenenud laskeulatuse ärakasutamiseks oli VIII hävitajate juhtkond sunnitud võitlejaid kütma, nii et tankides ei oleks tõenäolise lahingualani jõudes enam kui 35 gallonit. Kuna välismahutid tekitasid takistusi ja tavaliselt põletati need kõigepealt maha, et need saaks maha kukkuda, vähendas stabiilsusprobleem Mustangide tõhusat tööulatust. Stabiilsusprobleem polnud Mustangide ainus probleem. Samuti kogesid nad kõrgel kõrgusel soojenduse puudumist, mis oli kahe mootoriga P-38-sid võitluse esimestel kuudel kimbutanud.\nTavaliselt arvatakse, et kui P-51-d jõudsid Euroopa teatrisse, määrati P-47-d ainult võitleja-pommitaja rollile, samas kui Mustangid lendasid ainult saatjaga. See pole nii. Mustangide ilmumisega võttis VIII võitlejate juhtkond vastu strateegia, mille kohaselt määravad kogenumad P-47 rühmad patrullima piirkondadesse, kus Luftwaffe hävitajad tabasid kõige tõenäolisemalt pommitajate oja, samal ajal kui läksid pikema jalaga P-38 ja P-51. kuni sihtmärkideni.\nMustangid maapealse ründelennukina\nMustangi kasutati ka hävitajapommitajatena, eriti pärast seda, kui Luftwaffe hävitusmalevad olid bensiini ja õli puudumise tõttu praktiliselt maandatud. Äike ja välk jätkas saatemissioonide lendamist, kuni Mustangs asendas need enamikus VIII hävitajate juhtkonna eskadrillides 1944. aasta teisel poolel. Kuid ümberkujundamine toimus alles suhteliselt hilises sõjas, kuna rohkem Mustange sai kättesaadavaks. Thunderbolts ja Lightnings olid jätkuvalt peamised eskortvõitlejad Euroopas kuni 1944. aasta keskpaigani. Irooniline, et umbes samal ajal, kui Mustangid hakkasid ilmuma suurel hulgal Euroopa taevasse, liikus õhusõda allapoole, kuna maavägede lähedase õhutoetuse pakkumine sai armee õhuväe esmaseks missiooniks.\nKui Mustangist sai VIII hävitajate juhtkonnaga esmane saatja, siis P-51 ei puudunud üheksanda õhujõudude taktikalistest õhuvägedest. Brig. Kindral O.P. Weylandi XIX taktikaline õhuväejuhatus hõlmas 31. juulil 1944 operatsiooni alustamisel ühte Mustangide rühma, et toetada kindral George S. Pattoni kolmandat armeed, ja teisi Mustangi rühmitusi, kes olid operatiivvajaduste muutudes sisse ja välja viidud. Mustang seisis silmitsi suure puudusega, kui tegemist oli rünnakuga madalatel kõrgustel. Vedeljahutusega Merlini mootorid muutsid P-51-d maapõlengu suhtes haavatavamaks kui radiaalmootoriga P-47-d, mistõttu määrati neile sageli Saksa lennukite eest kaitsmiseks lahinguvälja kohal lendav hävitaja.\nÄike oli varustatud kahe kuulipildujaga rohkem kui Mustangs ja sobis seega paremini rünnakuteks Saksa soomukite ja teiste maapealsete sihtmärkide vastu. Sellegipoolest lendasid P-51-d oma osa maapealsetest rünnakuülesannetest, kasutades oma kuut, 50-kaliibrilist kuulipildujat rakette ründama ja tulistama ning pomme ja napalmi laskma. Kaheksandad õhujõudude Mustangid läksid sageli üheksanda õhujõudude kontrolli alla, eriti lahingus, et taastada liitlaste algatus Saksa Ardennide pealetungi ajal 1944–1945.\nTuskegee lennuväelaste punased sabad\nMustangiga varustatud rühmitused asusid 1944. aasta hiliskevadel Itaalia baasidest lahingusse viieteistkümnenda õhuväega, kui kolm rühma, kes olid lennanud P-40-ga, said P-51. Kaheteistkümnenda õhujõudude 52. hävitajarühm vahetas Spitfires ka Mustangide vastu. Neljas viieteistkümnes õhujõudude rühmitus, kes võttis vastu P-51-sid, oli vastuoluline 332. hävitajate rühm, täiesti must üksus, mida rahvasuus seostati Tuskegee õhuväelastega ja mis oli viimati lennanud P-47-ga. Grupipiloodid värvisid oma lennuki sabad punaseks, muutes need hõlpsasti tuvastatavaks nii sõbrale kui ka vaenlasele. Rühma liikmed väitsid hiljem, et nad pole saatemissioonidel lennates „kunagi pommitajat kaotanud”, kuigi sellise nõude kvalifikatsioon on mõnevõrra hägune.\nPärast Merlini jõul töötavate Mustangide ilmumist ja aktsepteerimist hakkasid armee õhuväed tegema plaane muud tüüpi tootmise lõpetamiseks, et ühtlustada hooldus- ja tarnimisrolle. Kuid kõik lahinguülemad ei olnud Mustangist nii entusiastlikud kui VIII lahingukomando brigaad. Kindral William Kepner. Kui peakorter, USA armee õhuväed teatasid, et tema komando P-38 ja P-47 tuleb asendada P-51-ga, ütles Kaug-Ida õhuväe ülem kindralleitnant George C. Kenney kindlalt: "Ei!" Sõja alguses oli Kenney kindral Henry H. Arnoldile öelnud, et teda tõesti ei huvita, milliseid lennukeid ta oma teatrisse sai, kuid sõja jätkudes hakkas ta eelistama kahemootorilist P-38.\nKenney juhtis teatrit, kus oli palju vett, ja ta tundis, et P-38 teine mootor andis oma pilootidele võimaluse koju naasta, mida P-51 ei suutnud pakkuda. Veelgi enam, Vaikse ookeani viies ja kolmeteistkümnes õhujõudude P-38 tegid Jaapani lennukeid alla tulistades päris head tööd alates nende lahingutebüüdist 1942. aasta lõpus. 1944. aasta keskpaigaks olid Kaug-Ida õhuväed P-38. lennates 700-miiliseid missioone, mis on palju suuremad kui Euroopas. P-38 jäi Kaug-Ida õhujõududes valikuvõitlejaks kuni sõja lõpuni.\nHoolimata sellest, et kindral Kenney keeldus esialgu Mustangi vastu võtmast oma veteranvõitlejate eskadrillides, olid mõned äsja saabunud üksused varustatud P-51-ga. 1945. aasta alguses liitus 460. hävitusmalevas P-47-ga varustatud 348. hävitajate rühmaga P-51 ja ülejäänud rühm hakkas üleminekut manööverdusvõimelisemale hävitajale. Esimesed Mustangid Vaikse ookeani edelaosas olid tegelikult F-6D luurelennukid, mis alustasid tegevust 1944. aasta lõpus koos 82. luureeskaadriga.\nKuidas Hitleri Atlandi rünnak viis Lõuna -Ameerika teise maailmasõja\nBrasiilia ja Mehhiko olid ainsad Ladina -Ameerika riigid, kes võtsid II maailmasõjas võidelda teljeriikidega välismaal, kuigi mitmel riigil oli ka kokkupuuteid telje allveelaevadega.\nSiin on, mida peate meeles pidama: Brasiilia rannikul asuvate telgede allveelaevade peamine tapja oleks Brasiilia õhuväebaasidest lendavad USA mereväe patrulllennukid. USA mereväe Catalina vesilennukid uppusid U-164 Ceará osariigi lähedal 6. jaanuaril 1943 Itaalia allveelaev Archimede aprillil ja U-590 ja U-662 juulil Amazonase suudmest.\nSageli mõtleme Atlandi lahingule eelkõige kui konfliktile, mis seab telje allveelaevad Ameerika ja Briti konvoide vastu Põhja -Atlandil. Kuid Kriegsmarine'i allveelaevad laastasid ka laevandust Lõuna -Ameerika ranniku lähedal. Rünnakute hulk Brasiilia tolleaegse neutraalse laevanduse vastu osutus aga halvasti hinnatud, kuna Brasiilia sisenemine USA liitlasena II maailmasõda tõi kaasa kaheteistkümne kuu jooksul U-paadi kampaania kaotamise Atlandi ookeani lõunaosas.\nTegelikult polnud Brasiilia valitsuse liit Ameerika Ühendriikidega kaugeltki antud.1930. aastate Brasiilia sõjaväeuuringus täheldati Euroopas kasvavat ebastabiilsust ja jõuti järeldusele, et kuigi Brasiilia võib loomulikult taas astuda I maailmasõja Entente riikide poole - mida Brasiilia oli toetanud I maailmasõjas - Rio de Janeiro (tollane Brasiilia pealinn) ) pidid hoolitsema selle eest, et mitte provotseerida vaenutegevust oma fašistlikku naabrit Argentinaga. Brasiilia president Getúlio Vargas alustas 1930. aastatel Amazonase rahvast kiire industrialiseerimise teele ja viis 1937. aastal oma valitsuse otse diktatuuri, koos fašistliku õitsenguga. Brasiilia kauples energiliselt nii natsliku Saksamaa kui ka Ameerika Ühendriikidega kogu kolmekümnendate aastate jooksul ning flirdis diplomaatiliselt Berliiniga. Kuid iroonilisel kombel laienes Vargase repressiivne sallimatus konkureerivate erakondade suhtes Brasiilia natsipartei poole, kahjustades lõpuks võimalikku liitu Saksamaaga.\nRoosevelti administratsioon kiirustas 1940ndate alguses rikkumisse, pakkudes majanduslikku ja sõjalist abi ning kaubeldes oluliste sõjamaterjalidega, sealhulgas kummi ja erinevate haruldaste mineraalidega. Pan-American Airlinesile anti ka ehitusõigused kogu Brasiilia lennuväljadele-mis pärast 1941. aasta mitteametlikku kokkulepet sai osaks USA sõjaväe lennu- ja mereväebaaside võrgustikust, mis ulatub üle Brasiilia ranniku. See kaitseks kaubalaevanduse kasvavat voogu nii Põhja- ja Lõuna -Ameerika vahel kui ka Ameerika ning Aafrika ja Euroopa sõjapiirkondade vahel.\n28. jaanuaril 1942 katkestas Rio diplomaatilised suhted Saksamaaga, kuid ei kuulutanud sõda. USA Teise maailmasõja alguse esimestel kuudel kogesid Saksa U-paadid nn õnnelikku aega, kui nad lõid USA laevanduselt hirmsaid makse. USA merevägi jäi maha tehnoloogia ja konvoi taktika kehtestamisel, mis on vajalik Saksamaa merealuste rüüstajate vastu võitlemiseks. Kaubanduslaevanduste piiramatu sihtmärk laienes Brasiilia laevadele Atlandi ookeani lõunaosas, uppudes kaheksa 1942. aasta esimesel poolel.\nBrasiilia de facto liit Ameerika Ühendriikidega ei meeldinud Hitlerile ning 1942. aasta juunis saatis ta karistuseks kümne allveelaeva jõu Lõuna -Atlandile. Nende kampaania saavutas haripunkti ajavahemikus 15. ja 17. august, mil allveelaev U-507 uppus Bahia ranniku lähedal viis Brasiilia laeva, hukkus üle kuuesaja meeskonna ja reisija. Ohvrite hulka kuulus transport, mis oli täis usulisi palverändureid ja Brasiilia sõjaväelaev Sõltumatus, laetud üle 250 sõduri. Avalik pahameel selle vastu U-507’Märatsemine oli selline, et Brasiilia valitsus kuulutas Saksamaale sõja viis päeva hiljem, 22. augustil. Selleks ajaks oli torpedeeritud juba kolmkümmend kuus Brasiilia laeva.\nVargas pani Brasiilia pinnalaevastiku - mis oli siis mereväe kirdejõud (FNN) - administraator Soares Dutra alluvusse - USA mereväe neljanda laevastiku juhtimisel. (Vargas armastas USA laevastiku komandöri, viitseadmiral Jonas Ingrami nii väga, et nimetas ta meremeheks.)\nSel ajal, Marinha do Brasil koosnes suures osas vananenud laevadest. Brasiilia laevastiku nimelised uhkused olid selle kaks ristlejat ja kaks lahingulaeva, São Paulo ja Minas Geraes, Kõik need laevad olid ehitatud ajavahemikus 1909–1910. Need laevad olid kuulsalt seotud afro-brasiilia meremeeste ja endiste orjade mässuga, mis protesteerisid nende jõhkra kohtlemise vastu 1910. aastal, mida tuntakse ripsmete mässuna. Rohkem kui kolmkümmend aastat hiljem ankurdati artriitidega lahingulaevad Brasiilia Recife ja Salvadori sadamate juurde, et need oleksid ujuva ranna patareid, samal ajal kui ristlejad saadeti konvoisaatjateks.\nSeal oli ka neli Itaalia allveelaeva, mõned jõeseired, mida kasutati staatilise rannikukaitseks, ja kuus kodumaiselt ehitatud Pará-klassi hävitajat, mis pärinevad 1900. aastate algusest, relvastatud vaid kahe neljatollise relva ja kahe torpeedotoruga. Kümmekond Brasiilias ehitatud miinikihti ja korvetti olid uuemad ja praktilisemad lisandid.\nUSA merevägi koondaks selle väe kiiresti Lend-Lease laevadega. Septembris sai Brasiilia merevägi esimese kaheksast 450-tonnisest PC-461-klassi allveelaevade jälitajast. 1944. aastal liitus nendega kaheksa Cannon-klassi hävitajate saatjat.\nTundub, et Brasiilia õhujõudude merepatrulllennukid said ainsad kinnitatud tapmised. Juba enne sõja väljakuulutamist olid nad teinud koostööd Ameerika lennukitega allveelaevade vastastes patrullides. Brasiilia pommitaja B-25 oli kahjustanud Itaalia allveelaeva Barbarigo juunil 1942.\nSaksa ja Itaalia allveelaevad jätkasid pärast sõja väljakuulutamist Brasiilia laevanduste pidevat kogumist. 1942. aasta augustis ründasid Brasiilia pommitajad kaks korda Saksa allveelaevu ja ei suutnud neid uputada. Ligi aasta hiljem, 31. juulil, liitusid kaks suurt Brasiilia patrulllennukit - vesilennuk PBY Catalina ja pommitaja Hudson - USA mereväe lennukiga Mariner. U-199 Rio de Janeirost veidi eemal. Catalina uputas Saksa laeva kahe sügavuslaenguga ja viskas siis päästevahendi, et aidata tosinat Saksa meremeest, kes nende paadist elusalt pääsesid.\nTegelikult oleksid Brasiilia rannikul asuvate telgede allveelaevade peamine tapja USA mereväe patrulllennukid, mis lendavad Brasiilia lennubaasidest välja. USA mereväe Catalina vesilennukid uppusid U-164 Ceará osariigi lähedal 6. jaanuaril 1943 Itaalia allveelaev Archimede aprillil ja U-590 ja U-662 juulil Amazonase suudmest. USA mereväe eskaadri VP-74 suuremad patrullpommitajad Mariner hävitati U-128, U-161 ja U-513 maist kuni septembrini 1943, samal ajal kui PV-1 Ventura ja B-24 Liberators hävitasid U-604 juunis, U-598 juulil Natalist välja ja U-591 samal kuul Pernambucost. Need kaotused viisid selleni, et Kriegsmarine loobus 1943. aasta lõpuks suures osas allveelaevade kampaaniast Brasiilia ranniku lähedal, ehkki piiratumad U-paatide sissetungid Atlandi ookeani lõunaossa jätkusid kuni Teise maailmasõja lõpuni.\nKokku alustasid Brasiilia mereväe laevad Teise maailmasõja jooksul 3500 konvoisaatemissiooni ja võtsid Saksa allveelaevu kuuskümmend kuus korda, kuigi uppus kõik tegevuses on vähem selged. Üks Brasiilia abilaev, Vital de Oliveira, torpeediti, samal ajal kui korvetti Camaquã oli õnnetuses kadunud. Huvitaval kombel kiitis USA admiral ka Recife'is asuvat Brasiilia väikest allveelaevalaevastikku - selle eest, et ta teenis USA allveelaevade vastastes õppeharjutustes mõnitavaid vastaseid.\n1944. aastal saatis Brasiilia Brasiilia ekspeditsioonivägede koosseisus Itaaliasse lahingusse terve USA diviisiga varustatud maavägede diviisi, samuti hävitajate P-47 Thunderbolt tiiva. Nii maaväed kui ka hävitusmalevad nägid intensiivset võitlust ja kandsid suuri kaotusi. Väelaevadega kaasas olnud saatjajõudude hulka kuulusid Brasiilia mereväe ristleja ja allveelaevade jälitajad.\nTraagiliselt kannatas Brasiilia merevägi oma sõja suurima kaotuse all pärast Natsi -Saksamaa lüüasaamine. 4. juulil otsis Atlandi ookeani päästelaevana ristleja meeskond Bahia tegelenud õhutõrjekahurite harjutamisega, tehes veetavat lohet. Püssidel puudusid kaitsepiirded ja kahekümnemillimeetrine kest tabas kogemata sõjalaeva vööri sügavuslaenguid. Tekkinud plahvatus uputas ristleja kolme minutiga. Ellujäänud meeskond talus neli päeva nälga ja hairünnakut, enne kui mööduv kaubavedaja päästis. 383 -liikmelisest meeskonnast oli ellu jäänud vaid mõnikümmend inimest.\nBrasiilia ja Mehhiko olid ainsad Ladina -Ameerika riigid, kes võtsid II maailmasõjas võidelda teljeriikidega välismaal, kuigi mitmel riigil oli ka kokkupuuteid telje allveelaevadega. Brasiilia suurim panus oli selle loodusvarade ning strateegiliselt paiknevate õhu- ja mereväebaaside näol, kuid ta viskas ka oma väikese laevastiku laevamahukasse ülesandesse eskortida olulisi ookeanilisi konvoisid. Rohkem kui tuhat brasiillast kaotas elu Atlandi ookeani lõunaosas toimunud sõjas, kuid nende ohver päästis tõenäoliselt palju rohkem, kui kiirendas liitlasriikide võitu merel ning vägesid ja sõjamaterjale Euroopasse ja Aafrikasse.\nSébastien Roblinil on Georgetowni ülikoolis magistrikraad konfliktide lahendamisel ja ta töötas Hiinas rahukorpuse ülikooli juhendajana. Ta on töötanud ka hariduse, toimetamise ja põgenike ümberasustamise alal Prantsusmaal ja Ameerika Ühendriikides. Praegu kirjutab ta julgeoleku- ja sõjaajaloost Sõda on igav. Seda artiklit avaldatakse lugejate huvi tõttu uuesti.\nTeine maailmasõda (Pearson MC)\nA. See kehtestas rahuaja eelnõu, et tugevdada riigi relvajõude rünnaku korral.\nB. See võimaldas USA vägede lähetamist, kui USA kaubanduslikud huvid olid ohus.\nC. See takistas ameeriklastel laenu andmast või abi saatmast sõdivatele või sõdivatele riikidele.\nA. kehtestas pärast Esimest maailmasõda totalitaarseid režiime paljudes Euroopa riikides\nB. tekitas lepingule alla kirjutanud rahvaste seas kibestumist ja pahameelt\nC. oli liitlaste katse rahustada fašistlikke diktatuure Euroopas pärast Esimest maailmasõda\nA. massiliste propagandakampaaniate kaudu\nB. tema kolhoosipoliitika tulemusena\nC. vastuseks tema jõhkrale puhastamisele kommunistlikus parteis\nA. Ta kannatas laialdase majandusliku ebastabiilsuse all.\nB. Seda kontrollis karismaatiline diktaator.\nC. See nõudis alamalt ranget kuulekust.\nB. Versailles 'leping\nC. Saksa põhiseadus\nA. rahvusvahelise surve ja hirmutamise kaudu\nB. otsese rünnaku kaudu liitlasriikidele\nC. majanduslike boikottide ja sanktsioonide abil\nA. Jaapani poliitika Hiina suhtes\nB. Briti poliitika Saksamaa suhtes\nC. Ameerika Ühendriikide poliitika Lõuna -Ameerika suhtes\nA. Ameerika Ühendriikide toetus\nB. sõjaväejuhtide taust\nC. valmisolek opositsiooniliidreid oma valitsusse kaasata\nA. Hitlerist sai kantsler Hispaania kodusõda algas Müncheni pakti allkirjastamisega\nB. Müncheni pakt allkirjastati Hitlerist sai kantsler Hispaania kodusõda algas\nC. Algas Hispaania kodusõda Müncheti pakt allkirjastati Hitler sai kantsleriks\nA.Saksamaa suutis 1940. aastaks vallutada suure osa Euroopast.\nB. USA oli veendunud, et jääb neutraalseks.\nC. Saksa majandus oli pingeline ja Hitler alustas oma sunnitöölaagreid.\nA. See võimaldas Saksamaal rünnata Poolat, pidades sõdima kahel rindel.\nB. See andis Saksamaale uue tehnoloogia katsetamiskoha.\nC. See andis Saksamaale uue territooriumi, kui nõukogude võim üritas Hitlerit rahustada.\nA. Isolatsionistid arvasid, et abi toob meid sõja sekkumisse, arvasid, et abi hoiab meid sõjast eemal.\nB. Interventsionistid arvasid, et abi viib meid sõjaisolatsioonistidesse, kes arvasid, et abi hoiab meid sõjast eemal.\nC. Isolatsionistid arvasid, et abi aitab lõpetada depressiooni sekkumistegelased arvasid, et abi pikendab depressiooni.\nA. Suurbritannia ja Ameerika Ühendriikide allkirjastatud pakt, mis kiitis heaks teatud põhimõtted püsiva rahu loomiseks ja vabade valitsuste loomiseks maailmas\nB. pakt, millele on alla kirjutanud Suurbritannia, Prantsusmaa ja Ameerika Ühendriigid, nõustudes kuulutama Saksamaale sõja ja jagama pärast maad selle maad\nC. pakt, millele on alla kirjutanud Suurbritannia ja Ameerika Ühendriigid, leppides kokku, et hoiduvad liitude segamisest Nõukogude Liiduga\nA. Ta teatas, et USA aktsepteerib ainult Saksamaa tingimusteta alistumist.\nB. See näitas, et USA toetas selgelt liitlasi.\nC. See kiitis heaks sõjajärgse maailma riikliku enesemääramise.\nA. Roosevelt kehtestas Jaapanile embargo.\nB. Interventsionistid nõustusid lõpuks isolatsionisti seisukohaga.\nC. Ameeriklased kandsid Pearl Harboris suuri kaotusi.\nA. saada kontroll Hawaii saarte üle.\nB. hävitada laevad ja lennukid, mis ähvardasid nende laienemist.\nC. veenduge, et USA jääb neutraalseks.\nA. WAC -id töötasid tehastes, mis valmistasid relva sõjapidamiseks.\nB. WAC -id koordineerisid kõigi relvajõudude värbamist.\nC. WAC -id sponsoreerisid valitsuse sõjavõlakirjade ostmiseks raha kogujaid.\nA. Ta juhtis isiklikult vägede ja varustuse sõjalist kogumist.\nB. Ta motiveeris ameeriklasi ja asutas agentuure mobiliseerimise suunamiseks.\nC. Ta lõi sõdurite ja nende perede abistamiseks Ameerika Punase Risti.\nA. uued Genfi konventsiooni kokkulepped vangide kohta.\nB. Filipino sõdurite võit jaapanlaste üle.\nC. Vaikse ookeani sõja jõhker olemus.\nA. Paljud ameeriklased tundsid, et ta üritab lihtsalt vältimatut sõda Euroopas edasi lükata.\nB. Paljud ameeriklased kartsid, et ta toob riigi lähemale teisele sõjale Euroopas.\nC. Paljud ameeriklased pooldasid tugevat sekkumispoliitikat Euroopa ja Aasia olukorra osas.\nA. liitlaste mereväed\nC. Briti kuninglikud õhujõud\nA. Jaapani rünnakud Hiinaga kauplevate USA laevade vastu.\nB. USA keeldus Jaapaniga igasuguste loodusvaradega kauplemast.\nC. Ameerika katsed Jaapani kontrolli all olevat territooriumi üle võtta.\nA. föderaalvalitsus haaras tehaste kontrolli, et suurendada sõjatoodangut.\nB. majandus ei paranenud.\nC. sõjavägi laienes kiiresti alles pärast eelnõu loomist.\nLäbi I maailmasõja\nMootorlennukeid kasutati sõjas esimest korda 1911. aastal, itaallased kasutasid Tripoli lähedal türklasi, kuid nende kasutamine hakkas laialdaselt levima alles aastatel 1914–18. Algul olid lennukid relvastamata ja neid kasutati luureks, olles peamiselt maapealse ülema silmade pikendused. Peagi aga viis vajadus sellist luuretegevust vaenlasele eitada õhk-õhk lahingusse, kus kumbki pool püüdis õhus üleolekut saavutada. Hävituslennukid olid relvastatud fikseeritud, ettepoole tulistavate kuulipildujatega, mis võimaldasid piloodil suunata kogu oma õhusõiduki vaenlasele ning nende relvade tõhus ulatus (mitte rohkem kui umbes 200 jardi) tähendas, et esimene õhuvõitlus toimus väga lühimaa.\nTeiseks sõja -aastaks tekkis võitleja taktika igast küljest, rõhutades põhikontseptsioone, mis koos muudatustega jäid rakendatavaks ka reaktiivi ajastul. Esiteks oli üllatusrünnak juba esimeses maailmasõjas õhusõja algusest, pahaaimamatute ohvrite „hüppamine” või „põrgatamine” põhjustas rohkem tapmisi kui koerte võitlemise suurejooneline vigurlend. Kuna piloodi ainus hoiatussüsteem oli palja silmaga, lähenesid ründavad võitlejad võimaluse korral tagantpoolt või tuvi päikesest väljas, kus neid polnud näha. Saksa äss Max Immelmann, kasutades ära oma Fokker Eindekeri suurepäraseid võimeid kiiresti ronida ja sukelduda, aitas õhuvõitlust laiendada horisontaalsest vertikaalsesse mõõtmesse. Immelmann arendas välja Immelmanni pöörde, kus ründav võitleja tuvis vaenlase veesõidukist mööda, tõmbus järsult vertikaalsele tõusule, kuni see oli uuesti sihtmärgi kohal, seejärel keeras kõvasti küljele ja alla, et see saaks sukelduda teist korda. Võitlejad tegutsesid vähemalt paarikaupa, lendades üksteisest 50–60 jardi kaugusele, et tiivakaitsja saaks kaitsta liidri tagaosa. Lennukiirus oli keskmiselt 100 miili tunnis ja side toimus käsitsi märguandega, tiibade õõtsutamise ja värviliste rakette laskmisega.\nSõjalennukite järgmine roll oli maapealne rünnak, kus lennukid kuulipildujatega rihmates ja algelisi pomme langetades aitasid maa peal edasi liikuda, aitasid taandumist katta või ahastasid lihtsalt vaenlast. Sõja hilises staadiumis olid maapealsed ründelennukid sundinud peaaegu kõiki suuremahulisi väeliikumisi viima läbi öösel või halva ilmaga.\nSõja lõpuks tekkis neljas nägemus õhujõududest - sõltumatu õhujõud, kes ründas vaenlast rindejoonest kaugel, eesmärgiga hävitada vaenlase sõjavõime olulised elemendid, pommitades tehaseid, transpordi- ja varustusvõrke ning isegi keskusi. valitsusest. Seda rolli, mida I maailmasõjas kunagi tõhusalt ei rakendatud, ajendasid suuresti Saksamaa õhurünnakud Londonile. Esialgu viidi see läbi tsepeliinide õhulaevadega, kuid hiljem korraldasid pommitamise sellised lennukid nagu Gotha pommitaja, kes lendas öösel ja sageli kuni 20 000 jala kõrgusele (sundides meeskonda pudelist hapnikku hingama läbi toru suus), tegutses üle paljude kaitsevõitlejate lae.\nSeega olid I maailmasõjas ette nähtud põhirollid, mida lennukid tänapäevases sõjas mängiksid: luure, õhujõud, taktikaline maatoetus ja strateegiline pommitamine.\nMis viis II maailmasõjas Ameerika õhu üleolekusse telje suhtes - ajalugu\nItaalias ja Aadria mere rannikul asuvas Bari vanas sadamalinnas oli sagimist. See oli 2. detsember 1943. Britid olid septembris vallutanud Apuulia pealinna ja kuigi rinne asus nüüd vaid 150 miili kaugusel põhja pool, pääses keskaegne linn oma massiivsete kaljudega mere ääres peaaegu vigastusteta.\nVaid mõne miili kaugusel linnast väljas palusid naiste ja laste read musta turu toitu, kuid siin olid vaateaknad täis puuvilju, kooke ja leiba. Noorpaarid jalutasid käsikäes. Isegi jäätise müüjad tegid hoogsat kaubandust.\nBari oli Vahemere teenindussõlm, mis varustas 500 000 liitlasväge, kes tegelesid sakslaste väljaajamisega Itaaliast. Suured rannaäärsed hooned määrati hiljuti Ameerika Ühendriikide viieteistkümnenda õhujõudude peakorteriks. Vabastavad Tommiesid olid juba Itaalia kohal taevast taga ajanud ja sadamat kontrollinud britid olid nii kindlad, et võitsid õhusõja, nii et õhumarssal Sir Arthur Coningham teatas, et Bari on rünnakute suhtes immuunne. Ma pean seda isiklikuks solvanguks ja solvanguks, kui Luftwaffe peaks selles vallas mingeid olulisi meetmeid proovima, ” ütles ta sel päeval pressikonverentsil.\nNeli päeva varem laev American Liberty John Harvey oli sisenenud koos üheksa teise kaupmehe konvoiga ja sadamasse olid kokku surutud umbes 30 liitlaslaeva, mis olid pakitud vastu meremüüri ja mööda muuli. Nende ruumid olid koormatud kõigega, alates toidust ja meditsiinivahenditest kuni mootorideni, lainepapist terasest maandumisribade jaoks ja 50-gallonistest lennukikütustest. Ülemisel korrusel olid nähtavad tankid, soomustransportöörid, džiibid ja kiirabiautod. Heledad tuled pilgutasid silma tohutute kraanade kohal, mis tõstsid surutud seadmed üles ja välja.\nKell 19:35 ja#8212a pimestav välk, millele järgneb kohutav pauk.\nIidne sadama ’ üks õhutõrjepatarei avas tule. Siis tuli kõrvu lööv plahvatus, siis teine ja teine. Saksa Junkers Ju-88 lendasid madalalt üle linna, visates pommid sadamast alla. Suits ja leegid tõusid linna ja#8217 looklevatelt tänavatelt.\nKui sadamas sadas vihmasadu, muutes öö päevaks, rühkisid ankurdatud laevade pardal olevad püssimehed vaenlast tulistama ja#8212 liiga hilja. Ründavad Saksa lennukid põgenesid öösse. Haarang kestis vähem kui 20 minutit.\nSuur saladus: II maailmasõja salastatud katastroof, mis käivitas sõja vähiga\nHaarav lugu keemiarelva katastroofist, varjamine ja see, kuidas ühe Ameerika armee arsti avastus viis esimese vähivastase ravimi väljatöötamiseni, mida tänapäeval nimetatakse keemiaraviks.\nPeagi kostis sadamast tohutut mürinat. Plahvatav laskemoona tanker saatis tuhande jala kõrguse tohutu veereva leegi. Reporter Aeg ajakiri märkis “ tulist panoraami.\nPurunenud lahtise kütuse torujuhe saatis sadamasse tuhandeid galloneid, kus see süttis hiiglaslikuks leekleheks, haarates endasse kogu sadama põhjakülje. Leegid hüppasid laevalt laevale. Meeskonnad töötasid meeletult laevade vabastamiseks, enne kui raevukad tulekahjud sundisid neid üle parda hüppama ja selle eest ujuma.\nRünnak Bari vastu, mida ajakirjandus nimetas “a väikeseks Pearl Harboriks, raputas Itaalias oma õhujõus veendunud liitlasvägede rahulolu. Kõik natsid uputasid 17 liitlaslaeva ja hävitasid üle 31 000 tonni väärtuslikku lasti. Hukkus üle 1000 Ameerika ja Suurbritannia sõjaväelase ning peaaegu sama palju haavatuid koos sadade tsiviilisikutega.\nJärgnevatel otsustavatel päevadel raskendaks raskelt vigastatud meremeeste ravi sõjaaja saladus. Kulub peaaegu 30 aastat, enne kui maailm saab teada tõe selle kohta, mis tol õhtul tegelikult toimus, ja isegi täna on vähesed teadlikud katastroofi üllatavast rollist ja selle mõjust tavaliste ameeriklaste elule.\nKolonelleitnant Stewart Francis Alexander, kes magas magamisruumides liitlasvägede peakorteris Alžiiris, oli ärkvel esimese karmi telefonikõne peale. Tundus, et Baris on arenev meditsiinikriis. Liiga palju mehi suri liiga kiiresti seletamatutel põhjustel. Sümptomid ei erinenud millestki, mida sõjaväearstid olid varem näinud, ning nad olid hakanud kahtlustama, et sakslased on kasutanud tundmatut mürkgaasi. Kiiresti paluti abi. AFHQ kindral Dwight D. Eisenhoweri koosseisu kuuluv meditsiinitöötaja Alexander oli saanud keemilise sõjapidamise erikoolituse. Ta saadeti kohe sündmuskohale.\nTelli ajakirja Smithsonian nüüd vaid 12 dollari eest\nSee artikkel on valik ajakirja Smithsonian 2020. aasta septembrinumbrist\nArst ja kardioloog kolonelleitnant Stewart Alexanderist sai keemiarelvaekspert, kes juhtis Bari katastroofi uurimist. (Stewart F. Alexander Papers)\nAleksander otsis lahinguarsti noorelt. Viie jala kaheksa ja kõhnana oli ta 29-aastane ning ainult tema templite juustest hõrenenud juuksed laenasid talle autoriteedi õhku. Ta oli vägede seas populaarne, kuigi mõned patsiendid tegid nalja, et tema õrn voodimood sobis kõige paremini lastearstile. Kuid ta oli kindralmajor George S. Pattoni juhtimisel läbi teinud jõhkra sissetungi Põhja -Aafrikasse ja vaatamata vaiksele tagasihoidlikkusele oli Aleksander end tõestanud sihikindlaks ja leidlikuks.\nTa oleks võinud sõja maha pidada osariigi haiglas või uurimislaboris, kuid soov teenida oli sügav. Ta põlvnes isehakanud immigrantidest, kes olid osa Ida-Euroopa juutide lainest, kes nälja ja tagakiusamise eest põgenedes rändasid 1880ndatel ja 󈨞ndatel Ameerika Ühendriikidesse ning olid igavesti tänulikud neile uues kodus antud võimaluse eest. Aleksandri isa oli New Jersey osariigis Park Ridge'is vanamoodne perearst ja Alexanderi üks ambitsioone oli järgida tema jälgi. Pärast suurepärast edu saavutamist Virginias Stauntoni sõjaväeakadeemias, astus ta 15 -aastaselt Dartmouthi kolledžisse. Oma teaduskursuste silmapaistvana lubati tal kõrgemal kursusel edasi minna otse meditsiinikooli, mille ta lõpetas 1935. aastal. Pärast Dartmouthi kaheaastase programmi läbimist omandas ta meditsiinikraadi Columbia ülikoolis ja tegi residentuurikoolituse New Yorgis. Siis naasis Aleksander koju, kus ta uhkelt oma vöötohatise isa ’ kõrval riputas. Nad nautisid oma ühist unistust koos arstina tegutseda vaid paar kuud.\n1940. aasta kevadel teatas Aleksander eelnõule, et ta on “ saadaval igal ajal. ” Ta kutsuti üles novembris ja veetis aega 16. jalaväerügemendi juures, mis paiknes Marylandis, Püssirohu sõjaväe reservatsioonis. Edgewood Arsenal, Chemical Warfare Service ehk CWS kodu. Varsti võttis ta CWS -iga ühendust uuendusliku uue disainiga prillide jaoks, mis sobivad gaasimaski näo sisse. (Talle anti prillide patent, kuid ta andis õigused armeele.)\nDugway Proving Ground, Utahis, kus USA armee katsetas Teise maailmasõja ajal keemiarelvi. (David Maisel / INSTITUTE)\nEdgewoodi viidud Alexander läbis mürggaaside kokkupõrkekursuse, konsulteeris spetsialistidega ja katsetas loomi, et hinnata toksilisi aineid ja ravivorme ning uuris isegi aineid ja ravivõimalusi. Pärast Pearl Harborit õpetas ta sõjaväe meditsiinitöötajatele, kuidas ravida keemiaõnnetusi. Ta edutati 27 -aastaselt CWS ’s uurimislabori meditsiinidivisjoni direktoriks ja kui kindral Patton 1942. aasta oktoobris 35 000 sõjaväelasega Maroko rannikut ründama asus, asusid USA maaväed esimest korda vastu teljearmeed. teda Lääne töörühma keemilise sõjapidamise meditsiini konsultandina.\nNüüd, kell 17.00. 7. detsembril 1943, viis päeva pärast rünnakut Bari, maandus Alexander ’s lennuk linna lennuväljal. Teda ootasid asfaldil linnaosa ja Briti kuningliku armee meditsiinikorpuse kõrgem ohvitser ja rühm haiglajuhte. Nende erutus oli kohe ilmne, "meenutas Aleksander, ja#8220ja mind viidi kohe haiglasse. ”\nBriti 98. üldhaigla, mis asub suures telliskivihoonete kompleksis, 15 minuti kaugusel sadamast, oli säästetud. Fašistide armastatud monumentaalsel skaalal ehitatud Bari polikliinikus asusid suured meditsiiniosakonnad, kirurgiline plokk ja laborid.\n“Kõigi värskete plahvatustega krigises ja ragises hoone, mis õõtsus nagu laev tormis, ” Uus -Meremaa meditsiiniõde E. M. Somers Cocks meenutas rünnakut. “Uksed keerati hingedelt lahti, aknad purunesid ja müüritud aknad puistasid nende telliseid laiali nagu rahet. Nad pühkisid endiselt klaasi, kui haavatud hakkasid saabuma ja sadu veriseid meremehi, kes kannatasid šoki, põletuste ja kokkupuute all. Peaaegu kõik need olid kaetud paksu musta toornaftaga. Pesakonna kandjad tõid üles tagaosa, kandes raskelt vigastatuid. Need olid meremehed, kes olid leegitsevatelt laevadelt hüpanud või leegitseva õli basseinidest läbi ujunud ja kohutavalt põletatud.\nVasakul, Bari, Itaalias ja kagurannikul, novembris 1943. Britid olid strateegilise sadamalinna vallutanud kaks kuud varem. Õigus, päästepaat otsib pärast 1943. aasta detsembri rünnakut ellujäänuid Bari sadamas. Kahjustatud kaubavedajate kütus ja rebenenud torujuhe ujutasid sadama üle. (George Kaye / Alexander Turnbulli raamatukogu / Uus -Meremaa USA armee signaalkorpuse rahvusraamatukogu / rahvusarhiiv)\nKuna nii paljud patsiendid vajavad kiiret tähelepanu, ei olnud aega paljusid meremehi määrdunud riietest välja tuua, nii et jaoskonna matroonid tegid, mida suutsid. “immersion ” juhtumid said amortis morfiini, tekke, et hoida neid soojas ja kange, kuuma magusat teed. Siis jäeti nad puhkama. Briti meditsiiniõde Gwladys Rees mäletas, et üritas tikuvalguse abil veenilaiendit parandada, kui tuul puhus läbi purunenud akende. “Me töötasime orkaanilampide hämaral säral kaua öösel ja varahommikul, ” meenutas ta. “ Intravenoossed pudelid tilkusid igast kolmandast voodist ja koridorid olid täis patsiente, kellele me ei leidnud majutust. ”\nArstid teatasid Aleksandrile, et esimene "ebatavaline" näidustus oli see, et ohvritel ei ilmnenud tüüpilisi sümptomeid ega reageeritud ravile tavapärasel viisil. Paljud patsiendid, hoolimata nihestatud pulsist ja madalast vererõhust, ei tundunud olevat kliinilises šokis. Rahutuse või ärevuse asemel olid nad apaatsed ja mõned isegi ütlesid, et tunnevad end hästi ja#8221 — ning nende jäsemed on pigem soojad kui külmad.\nPärast koitu märkasid õed, et mõned mehed kurtsid janu üle, kuigi korrakaitsjad olid just koos joogikäruga ringi sõitnud. Järsku oli nii palju mehi, kes hüüdsid vee järele, kogu palatis oli kära. Patsiendid karjusid tugeva kuumuse üle, rebisid riided seljast ja raevuhoos üritasid sidemeid lahti rebida.\nRees meenutas, et enamikul keelekümblusjuhtudest oli tekkinud punane ja põletikuline nahk, mille villid olid suured kui õhupallid ja vedelikuga rasked. See koos laialdase iivelduse ja oksendamisega pani arstid arvama, et põhjuseks võivad olla mürgised aurud, mis võivad tuleneda kütteõlist ja lõhkeainetest. Hakkasime aru saama, et enamik meie patsiente on saastunud millegi üle, mis ületab kujutlusvõimet, ” ütles ta.\nKuus tundi pärast rünnakut ärkasid patsiendid, kellel oli õnnestunud magama jääda, kurtes silmavalu üle. Nad ütlesid, et nende silmad tundusid teravad, nagu oleksid liivaosakesed sinna sattunud, kirjutas Alexander oma raportis. 24 tunni jooksul olid palatid täis mehi, kelle silmad olid paistes. Kuna personali rahutus süvenes, saatis Briti mereväe peakorter teate, et ohvrite hulgas on mullgaasiga kokkupuutumise võimalus. Sadu ebaharilike sümptomitega põletushaigeid tuli klassifitseerida: “Dermatiit NYD ” — ei ole veel diagnoositud —, järgides juhiseid.\nArvestades esimesel ööl hukkunute arvu, saadeti hädavajalikud juhtumid, kes olid ilmunud heas seisukorras ja#8221, mõnikord märjas vormiriietuses. Järgmisel hommikul tulid paljud tagasi ja vajasid ilmselgelt ravi. Õed üritasid neid puhastada, puhastades patsientide mustast saast petrooleumiga, kuid paljud pöördusid halvemaks. “Me tegime kõik inimlikult võimalik, kuid sellest polnud kasu, ” ütles Rees. “Jube kohutav oli näha neid poisse, nii noori ja nii ilmselges valus. Me ei saanud neile isegi tugevaid rahusteid anda, kuna me polnud päris kindlad, kuidas nad reageerivad sellele, mis neid mürgitanud on. ”\nEsimene seletamatu surm leidis aset 18 tundi pärast rünnakut. Kahe päeva jooksul oli neid 14. Aleksander märkas jahmatavat allakäiguspiraali. “Isikud, kes ilmusid mõne minuti jooksul üsna heas seisukorras, surevad ja surevad, ” ütlesid arstid talle. Briti arstid olid segaduses. Sümptomid ei vastanud I maailmasõja sinepigaasi mürgituse juhtumite ajaloole ega keemilise sõjapidamise teenistuse välja antud käsiraamatutele. Kui mürgine aine oli sinep ja nimega ebameeldiv küüslaugulõhn, ja hingamisteede tüsistused oleksid pidanud silmapaistvamad olema.\nTeise maailmasõja ajastu plakat koos ilmselge Mussolini karikatuuriga, mis aitab USA vägedel tuvastada sinepigaasi, relva, mis on nime saanud ebameeldiva lõhna tõttu. (Otise ajalooarhiiv / riiklik tervise- ja meditsiinimuuseum)\nMitu päeva hiljem muutusid patsiendid, kellel ei olnud eelnevaid hingamisprobleeme, ülekoormatud ja neil tekkisid väga kurguvalu, mis raskendas neelamist. Need patsiendid surid mitte bronhipneumoonia tagajärjel, nagu võis arvata, vaid südame-vereringe puudulikkuse tõttu.\nAleksander kõndis ülerahvastatud palatites. Ta uuris patsiente, tõstes õrnalt tekke, et uurida nende haavu. Erakordse delikaatsusega uuris ta paksenenud punase naha kummalisi laike. Ta rääkis iga patsiendiga kordamööda, küsides, kuidas ta vigastuste tõttu tuli. Mis laeval ta oli? Kuidas ta päästeti? Kas ta sai dokkides esmaabi? Aga haiglas? Üks meremees teise järel rääkis, et on sattunud tuletormi, pandeemiasse ja jõudnud kuidagi haiglasse. Seal olid nad oodanud tervelt 12 ja isegi 24 tundi enne ravi saamist.\nÜhe patsiendi kaaned tagasi tõmmates uuris Aleksander muidu terve keha põletusi. Meremees ütles, et oli sadamas PT -paadi pardal, kui Saksa pommitajad üle lendasid. Ta kuulis tugevat buumi, kui lähedal asuv laev õhku lendas, ja paat tõstis selle kaldale tagasi, kui tundis õlise vedela maa pritsimist kaelal ning rinda ja selga alla. Aleksander jälgis toore, kõrgendatud nahaga, mis oli salvist läikiv, piiritledes, kuhu ta oli pritsinud, nagu oleks pritsmed tema lihale trükitud. Põletused, mida Aleksander oli näinud teistel patsientidel, olid erinevad, kuid ta suutis juba vahet teha keemilistel põletustel ning tule ja kuumuse põhjustatud põletustel: “Teatud mustrid esinesid sõltuvalt sellest, kuidas inimene oli kokku puutunud. ”\nAleksanderile tundus, et üle parda visatud ja sadamasse täielikult sukeldunud meremehi põletati ulatuslikult, samas kui paatidega sõitjad said suhteliselt pindmisi põletusi kõikjal, kus mürgine supp neid oli tabanud. Mitmetel meestel, kes olid istunud lahuses, võib -olla päästepaatides, tekkisid ainult kohalikud tuhara- ja kubemepõletused. Mõned õnnelikud hinged, kes võtsid esimesel ööl õlisegu maha pühkida, said vaid kergeid vigastusi.\nRingkäiku tehes oli Alexanderile üha selgem, et enamik neist patsientidest on kokku puutunud keemilise ainega. Tema haistmismeel toetas tema hüpoteesi. Haiglasse sisenedes oli ta märganud midagi muud kui tavaline higi, uriini ja desinfitseerimisvahendi segu. “Minu meelest implanteeritud lõhna jäljed ütlesid sinepigaasi, ” meenutas ta hiljem.\nTa teadis, et kolm levinumat mullitekitajat on väävlisinep, lewisiit ja lämmastikusinep. Ehkki üldiselt nimetatakse neid “gaasideks, olid kõik kolm ainet toatemperatuuril vedelikud. Ja kõik kolm tekitasid nahavigastusi, mis meenutasid põletusi ja tõsiseid silmakahjustusi. Eriti murettekitav oli sakslaste poolt välja töötatud uus puhtast puhtast lämmastikusinepist, mida Alexander oli eelmisel aastal uurinud Edgewoodis pärast seda, kui kaks salastatud proovi Saksamaalt salakaubana välja toodi. Selle toime oli väidetavalt kiirem kui väävlisinep ja see võib tungida terve naha sisse ja põhjustada süsteemse mürgistuse. Praktiliselt värvitu ja lõhnatu, välja arvatud nõrk kalalõhn, ei olnud seda põllul kergesti tuvastatav. Sakslased kasutasid teadaolevalt ka mullide segusid, seega oli igasugune kombinatsioon reaalne võimalus.\nSalastatud fotod USA sõjaväekatsete katseisikutest, kes olid sõja ajal kokku puutunud mürgiste ainetega, nagu lämmastikusinep. (Courtesy Naval Research Laboratory)\nEsialgsest kokkupuutest oli möödas viis päeva ja kui oleks mingit võimalust päästa sadu liitlasest mereväelasi, kes lebavad haiglates üle kogu Bari, lisaks lugematuid Itaalia tsiviilisikuid, peaks ta tegutsema kiiresti.\nTa otsustas esitada küsimuse otse 98. üldhaigla ülemjuhatajale kolonel Wellington J. Lairdile. “Ma tunnen, et need mehed võisid mingil moel sinepiga kokku puutuda, ütles kolonel, ” Alexander. “Kas teil on aimugi, kuidas see juhtuda võis? ”\nKeemiasõja konsultandina vabastati Aleksander kõige kõrgemal määral. ” Ta teadis, et liitlased on hakanud Vahemerel vargsi varuma mürkgaasi, juhuks kui Saksamaa, selg vastu seina, kasutab kõike. keemiline sõda. Kuid ta oli skeptiline, et liitlased oleksid saatnud sinepikarpe tihedasse sadamasse nagu Bari ja lubanud mürgisel kaubal seal vaenlase löögi peamiseks sihtmärgiks istuda. Siiski ei saanud Aleksander seda välistada. Taktiliselt proovis ta uuesti. “Kas olete sadamavõimude käest kontrollinud? ” küsis ta Lairdilt. “Kas sadamas olevad laevad võisid sinepit kanda? ”\nLaird vastas: "Mul on ja nad ütlevad mulle, et neil pole sellist teavet saadaval."\nTõestamiskoormus lasus temal. Ta tellis veel elusolevatele patsientidele rea katseid ja nõudis salapärastel asjaoludel surnud patsientide hoolikat ja täielikku lahkamist. Ta tellis sadamavee proovid, mida koguti ja analüüsiti. Ta laenas töötajaid ümberasustatud haiglaosakondadest ja pani nad tööle andmete kogumiseks, koeproovide laboratoorsete testide tegemiseks ja patoloogiaaruannete koostamiseks.\nKahtlustades, et Laird oli oma küsimuse eest kõrvale hiilinud, külastas Alexander Briti admiraliteedi ja#8217 kohaliku peakorteri Navy House'i. Pärast pikka päeva väsinud oli ta nüri: kas Bari sadamas oli sinepigaasi? See oli jälle “ absoluutselt ümber lükatud. ”\nAleksander lahkus veendumata. See, mida ta vajas, oli tõestus. Kuid see polnud tuttav ähvardus, mida ta oli Edgewoodis õppinud. See oli uus õudus ja mürgitusgaasimürgitus, kuigi teistsuguses vormis kui I maailmasõjast, ja ta kirjutas hiljem.\nEsimesel valgusel suundus Stewart Alexander sadama poole. Ta valis end läbi killustikumägede ja uuris liitlaskonvoide keerdunud skeletijäänuseid. Muttidel töötasid mehed nagu sipelgad, eemaldades sakilised betoonitükid ja vanametalli. Sadam, mis oli viieks päevaks suletud ja miinide järele püstitatud, oli sel hommikul osaliselt uuesti avatud. Mitmed läbipõlenud alused olid juba pukseeritud merele ja uppunud või õhku lastud. Lähedal asuval kail turtsus endiselt söepraam ja lendtuhk nõelas tema ninasõõrmeid.\nTume õlitatud vesi sadamabasseinis tundus pahaendeline. Üks meremees oli meenutanud, et ujuv õli oli pärast haarangut olnud veepinnal jala paksune. See oli kõrge oktaanarvuga bensiini ja kahe tosina liitlaslaeva kütuse segu ning Aleksander kahtlustas sinepigaasi või selle derivaati, mille sakslased võisid süütepommide vahel maha visata. Aleksander mõtles, millised teised agendid võisid segusse visata. Sakslastel olid fosfori- ja magneesiumipommid, mis mõlemad oleksid põhjustanud sügavaid keemilisi põletusi ja silmakahjustusi. Teine võimalus oli, et liitlaste kaubalaeval olid valged fosforikarbid ja suitsupotid, mis olid ette nähtud lähenemiste maskeerimiseks ja vaenlase õõnestamiseks ning mis laeva tabamisel vabastati.\nKui tegemist oli gaasirünnakuga õhust, aitaks ta mõista, millised laevad tabasid ja millises järjekorras, millised meeskonnad kannatasid kõige otsesemalt. Isegi mehed, kes ei viibinud vee peal, oleksid sisse hinganud märkimisväärseid annuseid kahjulikku auru, kuna see levis üle sadama ja osa sellest vajus, osa põles, osa segunes pinnal hõljuvate tonnide õliga ja mõned aurusid ja segunesid pilvedega. suitsust ja leegist.Saksa lennukid oleksid võinud maha visata ajaga sulatatud sinepipommid, mis puruneksid umbes 200 jala kõrgusel veepinnast, või madala kõrgusega pihustusrünnaku korral võinuks vabastada vedelat sinepit mahutitest, mis oleksid seejärel muutunud voolata auru meenutavateks pisikesteks tilkadeks. Aleksander põhjendas, et mõlemal juhul oleks rünnak saastanud kõik sisesadama laevad, sealhulgas veepinnale jäänud sandid laevad, ja kastnud kõik mehed allpool olevatest sadamatest.\nOmeti ei leidnud Aleksander doki piirkonna uurimisel mingeid tõendeid sinepi saastumise kohta. Ja tema intervjueeritud kuningliku mereväe töötajad tundusid šokeeritud ettepanekust, et õhurünnakus võis vabaneda mürggaasi. “Sinep? ” kordas üks Briti ohvitser üllatunult pead vangutades. “See on võimatu. Siin ei ole sinepit. ”\nKui ta Briti sadamavõimudega rääkis, väitsid nad jätkuvalt kategooriliselt, et piirkonnas ei ole sinepit. ” Hoolimata, kirjeldas Aleksander üksikasjalikult haiglas nähtud kohutavaid põletushaavu ja väitis, et seda ei saa teha neid vigastusi võis saada miski muu kui kokkupuude kemikaalidega. Rünnaku järgselt liitlaste haiglatesse lubatud 534 mehest 281 kannatasid sinepimürgituse sümptomitega. Sel päeval suri 45 inimest. Need olid vaid dokumenteeritud juhtumid. Kui nad ei saa kiiresti nõuetekohast ravi, võib oodata palju rohkem surmajuhtumeid. Valdav enamus ohvritest olid britid ja nende kaasmaalased.\nVõimud hakkasid kõikuma. Nad lubasid, et kui sadamas on sinepigaasi, võis see tulla ainult Saksa lennukitelt. Aleksander arvas süüdistuse tagajärgi, et Hitler oli meeleheitel õnnemängus riskinud gaasirünnakuga. Aga kui see juhtus pärast seda, kui Barri oli kindlalt eitanud nii palju kui sinepit, tundus see Aleksandrile liiga kena selgitus.\nPäevade kaupa uuris ta kliinilisi andmeid. “Aruandeid lugedes ” kirjutas ta “, et rännata keemilise saastatuse mõjude õudusunenäosse. ”\nOma koolitusest teadis Alexander, et sellised ained nagu sinep on silmadesse, ninasse, kopsudesse või seedetrakti sattudes aurude või vedelate ainete kujul mürgised. Kuid kemikaalid võivad imenduda ka naha kaudu. Ja mis tahes toksiline aine, mis puutub kokku peamiselt epidermisega, tooks kaasa hilinenud kliinilised nähud, nagu juhtus hämmastavate Bari ohvrite puhul.\nNeid sümptomeid pidas ta silmas, kui uuris meremehe Philip Henry Stone'i juhtumit - patsienti, kes oli järsult surnud pärast joogi küsimist. Arstid osutasid talle näitena ühest seletamatust ja varajastest surmajuhtumitest. ” näol, kõrvadel, kätel, seljal ja välistel suguelunditel. “Huuled olid tuhmimustad, ja ta kirjutas.\nLahkamise käigus avastas patoloog ka, et söögitorus on “ uudishimulik must pikitriip ja tõenäoliselt surnud rakkude ja kudede tõttu. Laigulise mustjaspunase värvusega kopsud olid ülekoormatud, bronhid täidetud mädaga ja hingetoru vedelikuga. Kõht näitas samu musti alasid ja ava lähedal oli nekrootilisi alasid, mis olid tõenäoliselt põhjustatud õliga segatud lahjendatud sinepilahuse allaneelamisest.\nPärast aruannete uurimist jõudis Aleksander järeldusele, et paljud merelöögid, kes said lööklaine vigastusi, poleks verejooksudele langenud, kui poleks olnud muid tüsistusi: “Sinepiaurikahjustuse tõsised tagajärjed kopsu poolt osaliselt kahjustatud või muljutud kopsudele on kui ilmneb. ”\nArvestades ametlikku vastupanu tema diagnoosile, üritas Aleksander endiselt hämmastavate uudiste saamisel otsustada, kuidas kõige paremini edasi minna. Tuuker, kelle ta oli käskinud sadamapõranda läbi otsida, oli leidnud purunenud gaasikarbid. Kohapeal tehtud katsed näitasid sinepi jälgi. USA õhujõudude ohvitserid tuvastasid korpused 100-naelase sinepigaasipommi M47A2 juurde kuuluvana. Saksa sinepigaasipomme tähistati alati iseloomuliku Gelb Kreuzi ehk kollase ristiga. See pomm oli kindlasti Ameerika.\nAleksandri instinktid olid õiged ja liitlaste laev, hiljem identifitseeritud kui John Harvey, kandis sinepigaasi. Suure tõenäosusega oli salajane saadetis mõeldud 75 miili kaugusel asuvas Foggias asuvale kemikaalivarule, et parandada USA suutlikkust reageerida Saksa keemiarünnakule.\nNagu Aleksander oma koolitusest teadis, oli pomm M47 valmistatud lihtsast lehtmetallist, mis oli mõeldud valge fosfori või vedela väävlisinepi mahutamiseks. Kuigi mudel M47A2 oli seest kaetud õliga, et kaitsta seda aine põhjustatud korrosiooni eest, olid pommid endiselt habras. Saksa pommitamisel oleks need puruks pekstud, vabastades atmosfääri surmava sinepi ja õlise sadamavee.\nAlexanderil oli raske uskuda, et see oli esimene kord, kui Briti ametnikud keemiarelvadest õppisid. Õnnetuse asjaolud vajaksid täiendavat uurimist, samuti mil määral olid sõjaväevõimud varjatud gaasi varjanud. Jättes haigla töötajaid saastumisohu eest hoiatamata, suurendasid nad oluliselt hukkunute arvu. Sel hetkel olid aga Aleksandri patsiendid ülimuslikud. Nüüd, kui tema kahtlused said kinnitust, võiks ta nõustada liitlaste haiglate töötajaid sinepiga kokkupuute nõuetekohase ravi osas ja püüda vähendada surmajuhtumite arvu.\nSelle asemel, et asi lõpule viia, tegi Aleksandri avastus, et sinepigaas on pärit liitlaste enda varudest, teinud raske töö palju keerulisemaks. Suurbritannia sadamaametnikud püüdsid hämaraks jääda, kuid see kahvatus võrreldes nende püüdlusega anda vastutus Luftwaffe -le. See polnud kahjutu väljamõeldis. Aleksander värises, mõeldes tõsistele poliitilistele tagajärgedele. ” Hiljem tuletas ta meelde mõtlemist: “Kui nad hakkaksid sakslasi süüdistama sinepi kukutamises, kui sakslased seda ei teinud. ”\nVarem samal aastal oli president Roosevelt hoiatanud, et keemiarelvade mis tahes kasutamisele teljel järgneb võimalikult suur vastutegevus. ” Mis tahes vea tähtsus sinepigaasi teguri ja allika tõlgendamisel Bari, ” Alexander meenutas, “ oli kohutav. ” Kui liitlaste juhid teeksid eksliku järelduse, et vaenlane on kasutanud keemiarelvi, võib see vallandada laiaulatusliku keemilise sõja.\nTema ärevust suurendades kasvas äkitselt vähenema hakanud igapäevane hukkunute arv sinepi saastumise tõttu, näidates kopsupõletiku sekundaarset mõju patsientidele, kes olid juba nõrgenenud keemilise kokkupuute tõttu. Tundus, et pole mingit võimalust ennustada, kui palju mehi veel sureb.\nÜheksa päeva pärast pommitamist andis Alexander oma esialgsed leiud Alžeeria AFHQ -le. Põletused selle piirkonna haiglates, mis on märgistatud ‘dermatitis N.Y.D. ’, on tingitud sinepigaasist, ” kinnitas ta. Need on ebatavalised tüübid ja sordid, sest enamik neist on tingitud sinepist, mis on segatud sadama pinnaõlisse. ”\nBari rünnaku ellujäänu. Laialt levinud saastumissümptomid sundisid Stewart Alexanderit kiiresti järeldama, et mürgine gaas on sadamavees segunenud. (Stewart F. Alexander Papers)\nAleksander tundis üha suuremat vajadust, et tema diagnoos tunnistataks kõrgeimal tasemel. Mõned Briti meditsiinitöötajad tundusid ootavat ametlikku heakskiitmistemplit enne tema ravistrateegiate rakendamist. Veelgi olulisem on see, et sinepi allikast ei saa olla arusaamatusi. Ta saatis kõrge prioriteediga kaablid nii Ameerika presidendile kui ka Suurbritannia peaministrile, teavitades neid Baris hukkunute olemusest ja gaasi peaaegu kindlast päritolust Ameerika Liberty laeval. Roosevelt näis oma järeldusi aktsepteerivat ja vastas: “Palun hoia mind täielikult kursis. ”\nChurchill saatis aga napisõnalise vastuse: ta ei uskunud, et Baris on sinepigaasi.\nAleksander oli sõnatu. Ta imetles Churchilli ja spekuleeris, et Suurbritannia liidri peamine mure seisneb selles, et liitlased ei tunnista, et meil on selles operatsiooniteatris mürggaas, sest kui sakslased kättemaksu hakkavad, heidavad nad Inglismaale mürkgaasi. ei seadnud kahtluse alla selle käsuotsuse tarkust, kuid Churchilli vastuseis õõnestas Aleksandri usaldusväärsust ja võimet oma tööd teha.\nAleksander saatis teise telegrammi. Ta tsiteeris oma järeldusi palju pikemalt, märkides “ ilma igasuguse kahtluseta ”, et need ohvrid olid tingitud sinepiga kokkupuutest. Talle teatati, et Churchill väitis, et sümptomid ei kõla nagu sinepigaas, ja mida Churchill oli I maailmasõja ajal omal nahal näinud. Tema juhised olid samad: “Arst peaks oma patsiendid uuesti läbi vaatama. ”\nOlles hämmingus ja kahtlemata, kuidas üksildane Ameerika meditsiinitöötaja peaks reageerima, pöördus Alexander sideohvitseri poole. Mees soovitas talle: Üks ei vaidlenud peaministriga.\nPärast magamata ööd naasis Alexander varakult haiglasse, otsustades tõestada, et tema diagnoosiga pole eksitud. Churchill oli hiilgav mees, kellel oli hämmastav instinkt silmapaistva fakti jaoks, ja ta oli pannud sõrme kõige olulisemale küsimusele Bari ohvrite kohta: miks olid mürgised mõjud nii palju tõsisemad kui kõik teised sõjaajaloos registreeritud? Baris suri sinepi sümptomite tõttu palju rohkem patsiente kui Esimese maailmasõja lahinguväljadel, kui surmajuhtumite arv oli olnud umbes 2 protsenti. Baris oli suremus üle kuue korra kõrgem ja tõusis.\nTa uskus, et erinevus seisneb sinepi koguses, mis imendub läbi naha enneolematust, intiimsest ja pikaajalisest kokkupuutest õlise sadamavee sisse kastmise tagajärjel ning jäetakse seejärel leotatud vormiriietusse istuma. “ Selles juhtumirühmas oletas Alexander, et üksikisikud kasteti igaks otstarbeks sinepiõli lahusesse, mähiti seejärel tekkidesse, anti sooja teed ja lubati pikendatud imendumisperiood. ”\nAleksandri meditsiiniline uurimine sinepi mõju kohta ohvritele oli alles algamas. Kui ta istus juhtumilehti ja patoloogiaaruandeid üle vaadates, tabas teda üks korduv tähelepanek: laastav mõju patsientidele ja valgeverelibledele. Ta lappas plaatide virna. Seal oli see ikka ja jälle ja valgete vereliblede arv langes järsult. Paranenud patsientidel korrigeeriti valgete vereliblede kontsentratsiooni teisel või kolmandal päeval, kuid mõnel juhul vähenes valgete vereliblede arv järsult alates kolmandast või neljandast päevast. Ta märkis, et lümfotsüüdid, lümfiorganites leiduvad ja immuunsüsteemile olulised valged verelibled, olid esimesed, kes kadusid. . Aleksander oli neid täpseid tulemusi varem näinud, kuid mitte kunagi inimestel.\nMärtsis 1942 andsid Edgewoodi võimud Saksamaalt salakaubana välja toodud lämmastikusinepiühendid kätte ja andsid proovid Aleksandrile üle, et uurida nende mõju organismile. Aleksander ja tema kolleegid alustasid kohe loomade üksikasjalikke katseprotokolle. Esimesed uuringud, milles registreeriti kokkupuute mõju küülikute nahale, silmadele ja hingamisteedele, näitasid tulemusi, mis olid täielikult kooskõlas minevikus väävlisinepiga kokkupuutumise ja seda tüüpi väga mürgise ainega oodatuga.\nJärgmisena korraldasid nad katse, et teha kindlaks mõju verele ja vereloome organitele. Kakskümmend tervet küülikut sattusid toimeaine surmavate annusteni. Uurimisrühma üllatuseks langes küülikute valgete vereliblede arv nulli või punktid väga nulli lähedale. Keegi laboris polnud kunagi näinud nii kiiret valgete vereliblede hävitamist ja sellega kaasnevat lümfisõlmede ja luuüdi halvenemist. Uurijad uurisid kirjandust ja ei leidnud ühtegi aruannet vere valgeliblede samalaadse vähenemise kohta, mida tuntakse leukopeeniana, või midagi, millel oleks sama mõju. Aleksandri esimene mõte oli, et neil peab olema halb küülikute partii.\nEsimene lämmastikusinepil põhinev keemiaravi kiideti heaks 1949. aastal. Mitmed Aleksandri uuringutel põhinevad keemiaravimid on tänapäeval laialdaselt kasutusel. (Richard Lautens / Toronto täht Getty Images'i kaudu)\nAlexander käskis testid korrata teiste laboriloomadega, et välistada halva varude või liikide tundlikkuse võimalus. Nad proovisid merisigasid, rotte, hiiri ja kitsi. Iga kord saavutasid nad samad dramaatilised mõjud: äkiline, raske leukopeenia, raske lümfopeenia, lümfisõlmede ammendumine ja luuüdi depressioon. Pärast kokkupuudet kadusid valgete vereliblede arv kiiresti ja lümfisõlmed olid peaaegu täielikult lahustunud, jättes endisteks "katkisteks väikesteks kestadeks".\nEdgewoodis viibides oli Alexander lummatud ideest, et sinep häirib vererakkude, eriti valgete vereliblede tootmise keha mehhanismi. Dramaatiliste ja reprodutseeritavate mõjude tõttu ei suutnud ta ära imestada võimaluse üle kasutada ühendeid otse või muudetud kujul verehaigustega inimestel. Kui lämmastikusinep ründab valgeid vereliblesid, võib seda ehk kasutada laste kõige levinuma vähivormi leukeemia tõrjeks, mille valgete vereliblede kasv on piiramatu, kasutades erinevaid annuseid, et hävitada mõned, kuid mitte kõik liigsed rakud ilma patsiente hävitamata. Aga kui Aleksander pakkus välja ambitsioonikaid katseid sinepi raviomadustega, ütles talle esmalt ülemus ja seejärel riiklik uurimisnõukogu apellatsiooni korras, et see pole Edgewoodi labori ülesanne. Ei olnud piisavalt aega ega raha, et jätkata riigikaitset hõlbustavate tagatistega uurimist. Talle anti käsk projekt kõrvale jätta ja naasta sinepivigastuste juhtimise, ravi ja saastest puhastamise juurde. Imerohtude tagaajamine peaks ootama pärast sõda.\nNüüd, istudes liitlaste sõjaväehaiglas 6000 miili kaugusel, isegi mitte kaks aastat hiljem, hoidis Aleksander kätes vaieldamatuid tõendeid: “ sinepigaas hävitas tõepoolest selektiivselt vererakke ja vereloomeelundeid, ja ta kirjutas . Arstid ja meditsiiniteadlased ei olnud kunagi varem kohanud sellist erakordset väävlisinepi toksilisuse taset, mis Bari sadamasse paisatud õliga segunedes võrdles eksperimentaalsete lämmastik -sinepiühendite tekitatud kahjuga ja võimaldas selgelt näha selle süsteemset toimet esimest korda. See oli võtnud veidra õnnetuse ja sõjaaja tohutu kokkupuute, et kontrollida inimestel laboratoorsetel küülikutel ilmnenud nähtust. “Kõik need lisasid samad tingimused, mida olin näinud oma sõjaeelsel loomatööl, "meenutas Aleksander hiljem. “ Vererakud kadusid ja lümfisõlmed lihtsalt sulasid ära.\nTa teadis, et Aleksander ei suutnud päästa halvimat Bari sinepigaasi ohvritest, kuid võib -olla võiks ta nende surmad millegi pärast arvestada. Juhtumiuuringuid täis surnukuuriga katastroofi keskel oli ta, üks võimalus vähestest miljonite arstide seas maailmas, kes oli üks väheseid arste maailmas, kes oli uurinud sinepi tervendavat potentsiaali. See oli mõeldamatult haruldane võimalus teha teedrajavat uurimist toksiini bioloogilise mõju kohta inimkehale ja seda liiki, mida elusate vabatahtlikega oleks võimatu teha.\nTa jooksis mööda koridori ja hüüdis veel vereanalüüse. Ta hoolitses selle eest, et Ergewoodi mikroskoopiliseks uurimiseks saadetavate proovide ettevalmistamisel oleks eriline ettevaatus, ja improviseeris fikseeriva lahuse, lootes, et koeproovid peavad pika teekonna vastu. Hematoloogiline analüüs ei oleks nii täielik, kui ta sooviks. Liitlaste lahinguhaiglate raske koormus ja piiratud võimalused takistaksid neil olulisi katseid, sealhulgas luuüdi ja verekeemia uuringuid. Aleksander peaks olema võimalikult hoolikas, kogudes võimalikult palju andmeid, ja pidades silmas laboritehnikuid, et teha seda, mida ta vajalikuks pidas. Seekord soovis ta veenduda, et tema ülevaade sinepi süsteemsetest mõjudest kanti haigusloosse, et näha, kas seda ainet saab kasutada mitte hävitamiseks, vaid tervendamiseks.\n27. detsembril 1943 esitas kolonelleitnant Stewart Alexander oma esialgse aruande oma kümnepäevase Bari sadama katastroofi uurimise kohta. See salastati kohe. Eisenhower ja Churchill tegutsesid kooskõlastatult, et leiud saladuses hoida, nii et ei olnud mingit võimalust, et Hitler saaks juhtunut kasutada vabandusena gaasirünnaku alustamiseks. Igasugune sinepigaasi mainimine kustutati ametlikust rekordist ja Briti Bari haiglate meditsiinitöötajatel tehti ülesandeks muuta patsientide tabeleid. Aleksandri toksilise kokkupuute diagnoos kustutati ja asendati üldise terminoloogiaga lahinguohvrite, põletuste, kopsutüsistuste, kõigi muude vigastuste ja surmade kohta vaenlase tegevuse tõttu. ”\nKardetud Saksa keemiarünnakut ei tulnud kunagi. Wehr-machti peletasid logistilised piirangud koos liitlaste õhuvägede ja massiivsete vastulöökide ohuga. Iroonilisel kombel teadsid sakslased kogu aeg sadama mürkgaasi allikast. Sadamas olnud natside luurajad kahtlustasid, et liitlased võivad varjata sinepipomme nende Itaalias varutud laskemoona hulka. Pärast õhurünnakut saatsid nad alla oma sukelduja, fašistidele lojaalse itaallasest konnamehe, kes sai kätte M47 pommikorpuse fragmendi, mis kinnitas, et keemiarelvad on Ameerika.\nBriti ametnikud ei tunnistanud kunagi Alexander ’s Bari aruannet, kuid see pälvis Eisenhoweri ja#8217 kõrgemate meditsiininõunike suurt kiitust. Nad kiitsid Aleksandri erakordset tööd keerulistes tingimustes, kuid ütlesid talle, et kiitust ei peeta, kuna kardetakse peaministrit solvata. Sellegipoolest, kolonel Cornelius P.“Dusty ” Rhoads, keemilise sõjapidamise meditsiiniosakonna juhataja, kiitis Aleksandri põhjalikku uurimist nii täieliku ja meditsiinile nii tohutu väärtusega, et see kujutas endast peaaegu “a sinepimürgistuse ajaloo maamärki . ”\nRhoads oli innukas uurima toksilise aine terapeutilist potentsiaali. Sarnaselt Alexanderiga uskus ta, et Bari andmed osutasid uuele paljutõotavale valgele verelibledele suunatud kemikaalile, mida saaks kasutada relvana vähivastases võitluses. Rhoads, kes oli tsiviilelus New Yorgi vähi- ja liitlaste haiguste mälestushaigla juht, haaras Bari ohvrite läbimurdeks saadud hulgaliselt uut teavet. Tema ambitsioonikad plaanid mälestushaigla jaoks läksid nüüd kokku Aleksandri raportiga ja kristalliseerusid üheks missiooniks, et kasutada ära mürggaasi sõjalist uurimistööd, et leida kemikaal, mis võib selektiivselt tappa vähirakke.\nCornelius “Dusty ” Rhoads, keskus, keemiasõja talituse endine meditsiinijuht ja Sloan Ketteringi vähiuuringute instituudi direktor. (Sloan Ketteringi vähikeskus)\nRhoads asus Bari raporti ja Yale'i ülikooli ülisalajase uuringu tulemustega, mis näitasid esimest korda, et intravenoosse lämmastikusinepi ja väikeste, hoolikalt kalibreeritud annuste režiim võib põhjustada inimese kasvaja regressiooni, otsis Rhoads rahastamist selle eksperimentaalse ravi väljatöötamiseks, mida tänapäeval tuntakse keemiaravi nime all. Ta veenis General Motorsi esimeest Alfred P. Sloan juuniori koos ettevõtte võlurite inseneri Charles F. Ketteringiga looma uue instituudi, mis koondaks juhtivaid teadlasi ja arste vähi vastu suunatud rünnakuks. Teisipäeval, 7. augustil 1945, päeval, mil maailm sai teada, et Jaapanile on visatud aatomipomm, teatasid nad oma plaanidest Sloan Ketteringi vähiuuringute instituudi loomiseks. Teine maailmasõda oli läbi, kuid sõda vähiga oli just alanud.\nBari katastroofi ümbritsev ametisaladus jätkus aastakümneid. Sõjavägi keeldus tunnistamast sinepi kokkupuute kroonilist mõju sadadele ellujäänud meremeestele, mereväe personalile ja tsiviilisikutele, mille tulemuseks on aastatepikkused kannatused, vaidlused ja kohtuvaidlused meditsiinilise hüvitise saamiseks nii USA -s kui ka Suurbritannias. 1961. aastal astus Alexander vabatahtlikult appi riiklikule teaduste akadeemiale Ameerika ellujäänute kohta uuringu tegemiseks, kuid projekt jäi seisma, kui saastatute ohvrite tuvastamine osutus liiga keeruliseks. “Kõik rekordid ütlesid ‘põlenud vaenlase tegevuse tõttu, ja#8217 ” kutsusid Aleksandri tagasi.\nAleksander vabastati keemiasõjateenistusest juunis 1945 ja naasis koju, rinnakorv täis medaleid ja lahingulinti, samuti uus pruut, kolonelleitnant Bernice ja#8220Bunny ” Wilbur, kõrgeima astme armee õde Vahemere teatris. Ta lükkas tagasi Rhoadsi pakkumise#8217 töötada Sloan Ketteringi instituudis. Selle asemel pidas ta oma isale antud lubadust jätkata nende perepraktikat Park Ridge’is New Jerseys, kus temast sai väga armastatud arst ja kardioloog ning kus ta kasvatas koos Bunnyga kaks tütart. Ta töötas 18 aastat Bergeni Pinesi maakonna haigla direktorina ning õpetas Columbia ja New Yorgi ülikooli meditsiinikoolides. Ta ei kiidelnud kunagi oma sõjaaegse tegevuse üle, kuid oli alati vaikselt uhke oma ainulaadse panuse üle meditsiini ja ei pannud pahaks, et kuigi paljud õpikud viisid lõpuks keemiaravi kaasaegse aja Bari katastroofini, jäid tema uurimise üksikasjad saladusse. . Ta suri 6. “ Ilma tema varajase diagnoosimiseta ja sobiva ja agressiivse ravi kiire algatamiseta oleks kaotatud palju rohkem inimelusid ja vigastuste raskusaste oleks olnud palju suurem, ”. Tema teenistus sõjaväele ja selle katastroofi ajal vigastada saanud tsiviilisikutele peegeldab sõduri ja arsti parimat mõõdet. ”\nKohandatud alates Suur saladus: II maailmasõja salastatud katastroof, mis käivitas sõja vähiga, autor Jennet Conant. Autoriõigus ja#169 2020, autor Jennet Conant. Kasutatud W. W. Norton & amp Company, Inc. loal\nGuadeloupe, pilt koloniseerimise teenistuses\nGeograafia, majandus ja kaubandus Vana -Egiptuses\nCopyright © salvadoryoscar.com | Mis tõi Teises maailmasõjas kaasa Ameerika õhu üleoleku telje üle...