Huset Neville
Neville-familien (også stavet Nevill) er en adelsslægt, der dukkede op i den tidlige Middelalder, og som blev en ledende politisk styrke i England i den sene Middelalder. Familien blev en af de to mægtigste stormandsslægter i Nordengland og spillede en central rolle i Rosekrigene sammen med deres rival, Huset Percy.

Oprindelse 
De første overlevende optegnelser om mandlige medlemmer af Neville-familien optræder årtier efter normannernes erobring af England (1066) og Domesday Book (1086), som ikke dækkede County Durham, området for deres tidligste registrerede jordbesiddelser. Neville-familiens mandlige linje var af oprindelig anglo-saksisk oprindelse, og familien kan godt have været en del af aristokratiet i Northumbria før erobringen. Efter den normanniske erobring mistede det meste af det eksisterende angelsaksiske aristokrati i England deres jorde og titler, som blev overtaget af en ny normannisk herskende elite, og selvom sådanne overlevelser er meget sjældne, var indfødte familiers fortsatte jordbesiddelse mere almindeligt i det nordligste i England, i County Durham, end i syd.

Familiens mandlige linje kan spores tilbage til en vis Uhtred, hvis identitet er usikker, dog foreslår Horace Round (1895), at han muligvis kan være identisk med manden af samme navn, der var søn af Ligulf, en magtfuld than i Northumbria, der blev dræbt i Durham i 1080. Hans søn Dolfin, der i optegnelserne kaldes "søn af Uhtred", bekræftes først gang i 1129 som værende i besiddelse af herregården Staindrop (tidligere Stainthorp) i County Durham, for prioren af Durham. Dette sted forblev familiens hovedsæde indtil 1569, hvor deres hovedbolig var i Raby i den nordlige del af Staindrop Sogn, hvor de i det 14. århundrede opførte det nuværende Raby Castle. Dolfin blev efterfulgt af sin søn Meldred. Han blev igen efterfulgt af sin søn Robert FitzMeldred, der blev gift med den anglo-normanniske arving Isabel de Neville, datter af Geoffrey de Neville (død 1193), den 2. feudale baron af Ashby i Lincolnshire. Deres søn Geoffrey "de Neville" (død ca. 1242) arvede hans mors families godser såvel som hans fars og antog sin mors efternavn, men bevarede sine fædrenes våbenskjold rød, sølvhvidt andreaskors. I det normanniskstyrede England var et normanniske efternavn mere prestigefyldt og mere socialt fordelagtigt end et engelsk. Allerede før Neville-ægteskabet var FitzMeldred-familien en stormagt i området: "Rundt omkring i deres landbesiddelser var denne familie, der stædigt hadvde holdt fast i indfødte navne i over hundrede år efter 1066, fremtrædende blandt lægmændene i Bispedømmet Durham i det 12. århundrede".

Geoffrey de Neville giftede sig med en vis Joan, som det fremgår af et charter, der blev udstedt i 1273 af hans søn Robert de Neville (d. 1282) til Marton Priory, Yorkshire, med henvisning til " til hans forældre, Geoffreys og Joans sjæle, og for begge hans hustruers sjæle".

I det 16. århundrede hævdede Neville-familien, at deres forfader Uhtred var en efterkommer af Crínán af Dunkeld, stamfader til den skotske kongeslægt Dunkeld. Moderne slægtsforskere har spekuleret i flere teorier for at forbinde Uhtred med hans påståede forfædre, men ingen af disse understøttes af nogen direkte beviser.

Opstigning til magten 
Familiens rigdom og magt voksede støt i de følgende århundreder. Deres regional magt nød godt af hyppige udnævnelse til sådanne kongelige embeder som sherif, slotsfogeder, skovdommere, og fredsdommer i forskellige dele af det nordlige England. Disse fremtrædende embeder begyndte med Geoffrey de Nevilles søn Robert under Henrik 3.'s regeringstid, hvor Robert støttede kongen mod baronerne under Simon de Montfort. Neville-familien holdt også administrative embeder under prinsebiskopperne af Durham. Roberts barnebarn Ranulph Neville var et af de grundlæggerne af Englands adelsrang, idet han blev indkaldt til at sidde i House of Lords ved dets etablering i 1295 og således grundlagde han slægtslinjen baron Neville af Raby.

Krigstjeneste i slutningen af det 13. og 14. århundrede mod Skotland og senere i Hundredeårskrigen i Frankrig var af afgørende betydning for yderligere forbedrelse af familiens status. I 1334 blev Ralph Neville, Lord af Raby, udnævnt til en af Warden of the Marches, den øverste leder for grænseforsvaret, og medlemmer af Neville-familien blev sædvanligvis derefter udnævnt til disse stillinger.  Ralph ledte den styrke, der knuste en invaderende skotsk hær i Slaget ved Neville's Cross uden for Durham og tog kong David 2. af Skotland til fange i 1346. I midten af det 14. århundrede blev Neville-familien også involveret i søforsvaret, idet de holdt stillingen som Admiral of the North. I løbet af denne periode begyndte de også at blive udnævnt til e høje embeder ved hoffet og i kirken: Sejrherren ved Neville's Cross fungerede som steward for kongens hushold, og ved hans død blev han efterfulgt i embedet af sin ældste søn John. Johns bror Alexander Neville blev ærkebiskop af York og var en nær rådgiver for Richard 2. Som sådan blev han retsforfulgt sammen med Richards andre ledende støtter, da de utilfredse Lords Appellant tog magten i 1386-89. Han kom til at lide konfiskationen af sin ejendom, men som en gejstlig undslap han samme dødsdom, som hans kolleger var blev idømt.

I slutningen af det 14. århundrede havde familien erhvervet en omfattende samling af godser over hele det nordlige England. Udover deres oprindelige magtbase i County Durham, kontrollerede de en stor landstrimmel i det nordlige og centrale Yorkshire og betydelige besiddelser i Cumberland og Northumberland. De ejede også spredte godser i Lancashire og længere sydpå i Lincolnshire, Norfolk, Northamptonshire, Bedfordshire og Essex. Ud over Raby erhvervede eller byggede de vigtige borge i Brancepeth nær Durham og i Middleham, Sheriff Hutton og Snape i Yorkshire. Selvom de var geografisk koncentreret, blev deres vigtigste godser organiseret i tre forskellige administrative enheder, der var baseret på borgene i Raby, Middleham og Sheriff Hutton. Disse var henholdsvis ansvarlige for besiddelserne i County Durham, i det nordvestlige Yorkshire og i det centrale Yorkshire. Mod slutningen af det 14. århundrede blev Middleham et anden sædvanligt sæde for familiens overhoved.

Jarlerne af Westmorland 
Neville-familiens opstigen til aristokratiets højeste niveau blev formelt anerkendt i 1397, da Lord af Raby Ralph Neville blev ophøjet til jarl af Westmorland af Richard 2. På dette tidspunkt blev Neville-familiens magt i nord kun matchet af Percy-familien, jarlerne af Northumberland, som Neville-familien udviklede en voldsom rivalisering. Disse konkurrerende stormænd i nord nød en usædvanlig grad af autonomi fra kongens autoritet på grund af afstanden og usikkerheden i regionen, hvor de var etableret. Kongen, hvis hof var baseret i syd, måtte stole på magtfulde herrer fra begge huse for at beskytte grænsen mod skotsk invasion, opveje hinandens indflydelse og hjælpe med generel regeringsførelse.

Selvom familien tidligere havde været tæt knyttet til Richard 2., var jarl Ralph hurtig til at slutte sig til Henrik af Bolingbroke, da han landede i England for at styrte Richard i 1399. Kort efter Bolingbrokes vellykkede magtovertagelse, hvorved han tog tronen som Henrik 4., blev Westmorland belønnet med ægteskab med den nye konges halvsøster Joan Beaufort. Henry byggede videre på Richard 2.'s politik om at forstærke Neville-familiens styrke som et modsvar til den besværlige Percy-familie. Familien nød godt af, at Percy-familiens magt blev svækkelsen efter at kongemagten i begyndelsen af 1400'erne havde slået af en række oprør ned, der involverede denne familie.

Samtidig med at det øgede Neville-familiens politiske status, førte det kongelige ægteskab til en alvorlig splittelse i familien. Jarl Ralph havde tidligere været gift med Margaret Stafford, og titlen som jarl af Westmorland gik i arv til hans søn fra dette ægteskab. Imidlertid foretrak han sine sønner fra sit andet ægteskab, og de modtog størstedelen af familiens jord efter hans død. Dette førte til bitre stridigheder om arv og et varigt køligt forhold mellem Neville-familien af Raby, efterkommerne af Margaret Stafford, og Neville-familien af Middleham, efterkommerne af Joan Beaufort.

Ud over sin fars arv erhvervede Ralphs ældste søn med Joan, Richard Neville titlen som jarl af Salisbury gennem sit ægteskab med arvingen til titlen. Salisburys egen ældste søn Richard blev jarl af Warwick på samme måde. Disse ægteskaber bragte familien store nye godser. Dem fra Jarldømmet Warwick, arvet fra Beauchamp-familien, var hovedsageligt koncentreret i Warwickshire og Worcestershire, men med mindre besiddelser i County Durham, Devon, Cornwall og ved den walisiske grænse. De vigtigste Salisbury-besiddeler, der tidligere havde været ejet af Montagu-familien, var bredt fordelt over det sydvestlige England, med klynger i Devon, Dorset, Somerset og Wiltshire. Familien erhvervede også Baroniet Latimer gennem den første jarl af Westmorlands fars ægteskabet, og det blev senere overført til en af den første jarls yngre sønner, og baronierne Fauconberg og Bergavenny gennem yderligere to af disse sønners ægteskab.

Rosekrigene

Huset Yorks forkæmpere 
Salisbury og Warwick blev de vigtigste støtter for Richard, hertug af York i de tidlige stadier af Rosekrigene. De håbede sandsynligvis, at en York-magtovertagelse ville bringe en gunstig løsning på større arvstvister, der involverede Warwick, og den en sporadisk voldelige kamp om overherredømmet i nord mellem Salisbury og Percy-familien. De blev også forbundet til York ved ægteskab, da han havde giftet sig med Salisburys søster Cecily. Deres børn omfattede de fremtidige konger Edvard 4. og Richard 3. Ud over deres egen rigdom og bevæbnede følge blev Neville-familiens opstigen i denne og efterfølgende konflikter forstærket af Warwicks stilling som konstabel i Calais og kommissær for havets opretholdelse. Disse embeder gav ham kommando over Englands eneste betydningsfulde stående væbnede styrke og kontrol over en krigsflåde. De gjorde det også muligt for ham at knytte tætte bånd til Londons handelskammer, en vigtig kilde til økonomisk støtte, og at vinde den utilfredse befolknings popularitet i London og sydøst, især Kent, som Warwick og hans allierede gentagne gange ophidsede til oprør. York og Salisbury blev begge dræbt i Slaget ved Wakefield i 1460, men Warwick hjalp Yorks søn Edvard, jarl af March, med at afsætte Henrik 6. og tage tronen som Edvard 4. i 1461.

Blandt familiens belønninger for deres støtte var ophøjelsen af Salisburys bror, veteransoldaten William Neville, Lord Fauconberg, til jarl af Kent. Han, Warwick og Salisburys yngre søn John Neville, nu adlet som baron Montagu, ledte undertrykkelsen af den langvarige modstand fra Huset Lancaster i nord, hvor det afsatte dynasti holdt sig fast i tre år efter deres afgørende nederlag i Slaget ved Towton i 1461. Percy-familien var blandt de vigtigste tilhængere af Huset Lancasters sag, og efter Henry Percy, jarl af Northumberlands død i Towton, og den endelige eliminering af modstand i nord i 1464, sikrede Neville-familien sin største triumf over deres rivaler, da den erhvervede Jarldømmeet Northumberland til John Neville i 1465.

Utilfredshed og skift af side 
Warwick, nu den rigeste mand i England efter kongen, var magten bag tronen i Edvard 4.'s styre i dets første år, men de to mænd blev senere uvenner. Det kølige forhold skyldtes i vid udstrækning kongens hemmelige ægteskab i 1464 med Elizabeth Woodville. Dette ydmygede Warwick, der havde forhandlet om en aftale med Ludvig 11. af Frankrig, hvor Edvard 4. skulle gifte sig med den franske konges svigerinde. Forholdet blev yderligere forværret af Woodville-familiens efterfølgende indflydelse, hvorved den med succes modsatte sig Warwicks udenrigspolitik.

I 1469 tog Warwick kontrol over styret sammen med sin bror George Neville, ærkebiskop af York og Edvard 4.'s egen bror Georg, hertug af Clarence. Deres alliance var blevet forseglet af Clarences ægteskab med Warwicks datter Isabel. Warwick og Clarence fængslede kongen og søgte at herske i hans navn, men det nye styre var ude af stand til at påtvinge dets autoritet, og Edvard 4. blev løsladt. Kongen afholdt sig fra at straffe oprørerne, men forsøgte at genoprette en modvægt til Neville-familien i nord ved at give titlen som jarl af Northumberland til den afsatte arving, Henry Percy. Dette betød at John Neville, som var forblevet loyal over for kongen, da hans brødre gjorde oprør, blev frataget sin titel, besiddelser og embeder. Edvard 4. forsøgte at beholde Johns troskab ved at kompensere ham med godser i sydvest, den nye titel markis af Montagu og hans unge søn George Nevilles forlovelse til kongens ældste datter og daværende arving, Elizabeth af York. George blev hertug af Bedford som anerkendelse af hans fremtidige udsigter. Alt dette var imidlertid åbenlyst ikke nok for Montagu.

Warwick og Clarence gjorde oprør igen i 1470, med et tilsyneladende mål på at sætte Clarence på tronen. Efter at være blevet besejret flygtede de til udlandet, hvor de indgik en aftale med den landflygtige Lancaster-fraktion, og Warwicks datter Anne blev gift med Henrik 6.'s eneste søn Edvard af Westminster. Da Warwick og andre ledere af denne alliance landede i England for at rejse et oprør igen, blev de bakket op af nogle af de ledende adelsmænd, der stadig var i England, herunder Montagu, der vendte de tropper, han nominelt havde rejst for Edvard 4., mod kongen. Edvard 4. flygtede fra landet, og Henrik 6. blev kortvarigt genindsat på tronen, men Edvard 4. gennemførte hurtigt et modangreb med succes, og Warwick og Montagu blev dræbt i Slaget ved Barnet i 1471.

Eftervirkning 
Warwick og Montagu blev aldrig formelt frataget deres ære, liv og gods, hvilket ville have betydet tabet af deres ejendom. Ikke desto mindre tillod den sejrende York-fraktionen ikke at arveprocessen fulgte den normale juridiske gang. Montagus godser skulle være gået til hans søn George Neville, hertug af Bedford, sammen med den betydelige del af Warwicks arvede ejendele, der var blevet testamenteret til mandlige arvinger, hvilket gav Bedford forrang over Warwicks døtre. Imidlertid blev Bedford i praksis nægtet sin arv, mens hans forlovelse med Elizabeth af York blev annulleret. Han endte til sidst med at blive frataget sin titel ved en parlamentslov i 1478, angiveligt med den begrundelse, at han manglede den rigdom, der krævedes for en hertug.

Arven fra Neville-familien af Middleham blev i stedet genstand for en strid mellem kong Edvard 4.'s brødre: Richard, hertug af Gloucester og Clarence, der var vendt tilbage til familiens fold inden Slaget ved Barnet. Clarence, hvis krav var på grundlag af hans ægteskab med Isabel Neville, modtog jarldømmerne Warwick og Salisbury. Gloucester erhvervede de gamle Neville-godser i nord, efter at have skabt sit krav ved at gifte sig med Anne Neville, der var blevet enke efter prins Edvard af Westminsters død i det sidste Lancaster-nederlag i Slaget ved Tewkesbury i 1471. De nordlige besiddelser og omgangskreds arvet fra Neville-familien blev Gloucesters vigtigste magtbase, og han overtog Middleham Castle som sit hovedsæde indtil han besteg tronen som Richard 3. i 1483.

Som en afspejling af det kølige forhold mellem familiens to grene havde Neville-familien af Raby, ledet af Ralph Neville, jarl af Westmorland, fra starten været på Lancaster-fraktionens side. Westmorlands bror John Neville, Lord af Raby blev dræbt i nederlaget i Towton. Jarlerne af Westmorlands slægtslinje overlevede krigene, men tabet af de fleste af deres forfædres godser til Neville-familien af Middleham gennem arv og deres efterfølgende undergang efterlod familien med en meget formindsket styrke.

Yngra linjer af Neville-familien af Middleham overlevede også, herunder indehaverne af baronierne Latimer og Bergavenny, henholdsvis baseret på Snape og på Abergavenny Castle. Edward Neville, Lord Bergavenny havde i mange år med tvang været frataget sin arv af hans nevø jarlen af Warwick. Under Rosekrigene havde hver af disse linjer i familien undertiden kæmpet sammen med og undertiden mod Neville-familien af Middleham, ledet af Salisbury og Warwick.

Senere historie 
De nordlige stormænds regionale magt, der allerede var blevet stærkt svækket af de tab, der var blev lidt under Rosekrigene, blev yderligere svækket af centralregeringens voksende magt i det 16. århundrede. I 1569 begravede Neville-familien og Percy-familien deres traditionelle rivalisering for at gøre oprør, det der var et forsøg på at vælte Elizabeth 1. og erstatte hende med den katolske Marie, dronning af Skotland. Oprøret var et fiasko, og jarlen af Westmorland, Charles Neville, flygtede i eksil i udlandet. Han blev sit fravær frataget sin ære, liv og gods og mistede sin titel og landbesiddelser. Da han døde i 1601 efterlod han ingen mandlig arving, og dermed uddøde Neville-familiens seniorlinje.

Latimer-grenen af familien var også udddød i 1577, men Bergavenny-linjen holdt ud. Efter Henry Nevills, 6. baron Bergavennys død i 1587, kæmpede hans datter Mary Nevill(e) en juridisk kamp for at blive anerkendt som arving til hele den tilbageværende Neville-arv. I sidste ende blev disse lande imidlertid delt mellem hende og hendes fætter Edward Nevill, som arvede titlen som baron. Hendes søn Francis Fane arvede gennem hende den meget gamle titel Baron le Despencer. Til ham blev Neville-familiens seniortitel jarl af Westmorland genskabt, og den er forblevet hos hans mandlige efterkommere.

Edward Nevills efterkommere blev ophøjet til status som jarler og derefter markiser af Abergavenny. Denne linje er fortsat. Det nuværende familieoverhoved er Christopher Nevill, den 6. markis. Hans familiebesiddelser er blevet formindsket gennem tidens gang (hvad enten det er sket ved opdeling eller arveskat), men hovedsædet i Eridge Park i Sussex har været i familiens eje siden 1448.

Titler

Medlemmer i den mandlige linje 
John Neville, 3. baron Neville af Raby

 1. Ralph Neville, 1. jarl af Westmorland, 1364-1425
 A. John Neville, Lord Neville (d. 1420)
 I. Ralph Neville, 2. jarl af Westmorland
 II. John Neville, baron Neville
 a. Ralph Neville, 3. jarl af Westmorland
 i. Ralph Neville, Lord Neville
 1. Ralph Neville, 4. jarl af Westmorland
 A. Henry Neville, 5. jarl af Westmorland
 I. Charles Neville, 6. jarl af Westmorland
 III. Sir Thomas Neville
 B. Sir Ralph Neville (d. 1458)
 C. Richard Neville, 5. jarl af Salisbury, 1400-1460
 I. Richard Neville, 16. jarl af Warwick, 1428-1471 (to døtre)
 II. John Neville, 1. markis af Montagu, 1431-1471
 a. George Neville, 1. hertug af Bedford, 1461-1483
 III. George Neville, ærkebiskop af York, 1432-1476
 IV. Thomas Neville, 1443-1460
 D. Robert Neville, d. 1457, biskop af Durham
 E. William Neville, 1. jarl af Kent, 1410-1463
 I. Anthony Neville, Lord Gray
 F. George Neville, 1. baron Latimer
 I. Sir Henry Neville (1437-1469)) af Latimer
 a. Richard Neville, 2. baron Latimer
 i. John Neville, 3. baron Latimer
 1. John Neville, 4. baron Latimer
 ii. William Neville
 1. Richard Neville
 A. Edmund Neville
 G. Edward Nevill, 3. baron Bergavenny, 1414-1476
 I. Richard Nevill, 1439-1476
 II. George Nevill, 4. baron Bergavenny, 1440-1492
 a. George Nevill, 5. baron Bergavenny, 1469-1535
 i. Henry Nevill, 6. baron Bergavenny, 1527-1587
 b. Edward Neville, 1471-1538
 i. Edward Nevill, 7. baron Bergavenny, 1526-1588
 1. Edward Nevill, 8. baron Bergavenny, 1550-1622
 A. Henry Nevill, 9. baron Bergavenny, 1580-1641
 I. John Nevill, 10. baron Bergavenny, 1614-1662
 II. George Nevill, 11. baron Bergavenny, 1641 - 1666
 a. George Nevill, 12. baron Bergavenny, 1665 - 1695

Forenklet (mandligt) slægtstræ til 1795

Forbindelser til andre familier 
Stamtræet viser Richard Neville, jarl af Warwicks, slægt og forbindelser til husene York og Lancaster.

Våbenskjold

Litteratur 

 
 Given-Wilson, Chris, The English Nobility in the Late Middle Ages: The Fourteenth-Century Political Community (London and New York 1987)
 Hicks, Michael, The Wars of the Roses (New Haven and London 2010)
 Offler, Hilary S., Durham Episcopal Charters 1071-1152 (Gateshead 1968)
 Offler, Hilary S., 'FitzMeldred, Neville and Hansard', North of the Tees - studies in medieval British history (Aldershot 1996), XIII
 Round, John H., Feudal England - historical studies on the eleventh and twelfth centuries (London 1895, 3rd ed. London 1964)
 
 Wagner, Anthony, Pedigree and Progress - essays in the genealogical interpretation of history (London and Chichester 1975)
 
 Young, Charles R., The Making of the Neville Family in England 1166-1400 (Woodbridge 1996)

Referencer

Eksterne henvisninger 

 http://www.tudorplace.com.ar/NEVILLE1.htm
 Cleveland, hertuginde af, The Battle Abbey Roll, bind 2, "Neuile"

 
Adelsslægter fra England