De tre brødre (smykke)
De tre brødre (engelsk: Three Brethren; tysk: Drei Brüder; fransk: Les Trois Frères) var et smykke lavet i slutningen af det 14. århundrede, som består af tre rektangulære røde spineller arrangeret i en trekant omkring en central diamant. Smykket er kendt for at have været ejet af en række historiske personer. Efter dets bestilling af Johan den Uforfærdede, hertug af Burgund, var smykket en del af de burgundske kronjuveler i næsten 100 år, før dets ejerskab gik til den tyske forretningsmand og bankier Jakob Fugger.

"Brødrene" blev sidenhen solgt til Edvard 6. af England og kom til at indgå i Storbritanniens kronregalier fra 1551 til 1643. Smykket blev brugt meget af Elizabeth 1. og af Jakob 6. og 1. I begyndelsen af 1640'erne forsøgte Henriette Marie af Frankrig (hustru til Karl 1.) at sælge smykket for at rejse midler under den engelske borgerkrig, men det er uklart, om hun lykkedes med at sælge det. Efter 1645 er dets nuværende eksistens ukendt.

Beskrivelse 

De tre brødre, eller bare "brødrene", forblev stort set uændret i over 250 år. Smykket vides at være genindfattet mindst en gang i 1623 men forskellige beskrivelser indikerer, at dets oprindelige form og komposition blev bevaret over dens levetid. Smykket blev oprindeligt lavet som et skulderspænde eller et vedhæng. Brødrene bestod af tre rektangulære spineller (dengang kendt som balasrubiner) på hver 70 karat arrangeret i en trekantet komposition separeret af tre runde hvide perler på 10-12 karat hver med en anden 18-20 karat perle hængende fra den nederste spinel. I midten af smykket var der en dyb blå diamant med en vægt på omkring 30 karat, formet som en pyramide, oktaeder eller triakisoktaeder. Idet der er få eksempler på diamantslibning før år 1400, er det sandsynligt, at juveleren bare har tilskåret (beskrevet som "quarré" i den oprindelige kvittering) stenen i dens naturlige, rå form. I dens oprindelige form havde smykket en størrelse på 8.7 gange 6,9 cm.

Da smykket første gang optrådte i en inventarliste - den af Filip den Gode, hertug af Burgund, i 1419 - blev smykket beskrevet som:Et meget fint og udsmykket spænde, prydet i midten med en meget stor, spids diamant, og omkring den er tre fine balasstene, kaldet de tre brødre, og tre betydelige fine perler mellem dem. Under spændet hænger en meget stor fin perle i form af en pære.I 1587 blev brødrene dokumenteret i den beholdning af smykker, som blevet leveret til Mary Radcliffe, hofdame hos Elizabeth 1., og blev beskrevet som:En smuk blomst af guld med tre balasser, i midten en spids diamant og fikseret med tre store perler med et perlevedhæng, kaldet Brødrene.

Tidlig historie 
Smykket blev bestilt af Johan den Uforfærdede, hertug af Burgund, i slutningen af 1380'erne og var en af de mest kostbare skatte af Huset Burgund. Den blev lavet af den parisiske guldsmed, Hermann Ruissel, i 1389; en regning og kvittering for arbejdet eksisterer i dag i Côte-d'Or-departements arkiver i Dijon. Efter at have modtaget smykket i 1390'erne, pantede Johan smykket i 1412, men generhvervede sig det på et tidspunkt før 1419. Da hertugen, som var en vigtig figur i borgkrigen Armagnac-Burgund mod den franske trone, blev snigmyrdet under en våbenhvile med den franske dauphin, den senere Karl 7. af Frankrig,  i 1419, blev smykket arvet af Johan den Uforfærdedes søn, Filip den Gode.

Smykket blev i Burgund under Filip den Godes regeringstid, og smykket giv i arv til hans søn, Karl den Dristige, da han døde i 1497. Karl den Dristige havde en af de mest magtfulde hære i sin samtid under sig, og rejste til slagmarkene med en række uvurderlige genstande som talismaner, såsom tæpper tilhørende Alexander den Store, knogler fra helgener, Sancy-diamanten og Brødrene. I hans konflikt med det gamle schweiziske edsforbund under Burgunderkrigene blev Karl den Dristige udsat for et katastrofalt angreb uden for landsbyen Concise i Slaget ved Grandson. Idet Karl blev nødt til at flygte i al hast, efterlod han tilbage sit artilleri og et enormt krigsbytte der inkluderede hans sølvbadekar, hertugsejlet og de tre brødrede, som alt sammen blev konfiskeret af den konføderale hær. Brødrene blev på et tidspunkt solgt til magistraterne i byen Basel, som fik smykket burderet af en venetiansk ekspert. Byen bestilte også en akvarelminiature af det i 1:1 skala, som giver den tidligste visuelle dokument af Brødrene (i 2022 kan det ses i Basels historiske museum). Smykket forsvandt i de følgende år, fordi magistraterne frygtede at Habsborgerne, arvtagerne af Hertugdømmet Burgund, ville afkræve de objekter, som de anså som stjålet fra Karl den Dristige. Smykket blev til sidst sat til sag i 1502, hvor to magistrater blev brugt som stråmænd for at sikre byen sandsynlig benægtbarhed.

Det lykkedes byen i 1504 at sælge brødrene til den augsburgske bankmand, Jakob Fugger, efter flere års forhandlinger. Fugger var blevet et af de rigeste individer i historien ved at sælge tekstiler og metaller samt udstede lån til Habsburg-dynastiet. Basel-salget inkluderede udover brødrene også tre andre smykker fra Karl den Dristiges bytte: Federlin (lille fjer), Gürtelin (lille garder) og den Hvide Rose for en samlet sum af 40.200 floriner (som på det tidspunkt var nok til at betale for 3.300 almindelige arbejderes årsløn). Selvom dette køb var en signifikant udgift for hans samlede aktiver, lavede Fugger mange af denne slags transaktioner over årene, og prisen blegner i forhold til hans samlede rigdom, som var over 2 millioner gyldener ved hans død i 1525. For Fugger var smykker og andre ædelstene en yderst ombyttelig kapitalreserve og en investering, der skulle sælges til den rigtige køber mod en profit. Faktisk havde Fugger allerede udset sig den tysk-romerske kejser Maximilian 1. som køber, da han erhvervede sig brødrene og de andre smykker, men kejseren bed dog ikke på krogen på grund af den eksorbitant høje pris, men købte dog alle de andre tilbudte smykker end vedhænget.

Smykket forblev ved Fugger i flere årtier. Da Johann Jakob Fugger bestilte en bog om Habsburg-husets historie i 1555, blev de tre brødre stadig beskrevet som en "skat kendt i hele Kristendommen", som Fuggerne havde ejet. Jakob Fuggers nevø, Anton Fugger, som senere styrede familievirksomheden, ønskede imidlertid at skaffe flere likvide midler gennem en del af familiens ejendele i 1540'erne. Han forsøge først usuccesfuldt at sælge brødrene til kejserne Ferdinand 1. og Karl 5., men afviste et bud fra sultanen af det Osmanniske Rige, Süleyman 1., idet Anton ikke ønskede at smykket skulle falde i ikke-kristne hænder. 

Da de kontinentaleuropæiske kristne herskere ikke kunne overtales til at købe smykket, kiggede Fuggerne mod Henrik 8., som havde påtaget sig titlen af Troens Forsvarer i 1521. Som en renæssancemonark blev det forventet, at kongen skulle leve i grandeur, og kongen havde konsekvent en passion for juveler og smykker: mellem 1529 og 1532 brugte Henrik 8. 11.000 britiske pund, som svarer til omkring 52 millioner kroner (i 2021) på smykker og juveler. Så tidligt som i 1544 beskriver et brev fra Fuggernes kontor i Antwerpen en medarbejders snarlige rejse med smykker, der skulle sælges til Henrik 8. Forhandlingerne trak imidlertidig ud indtil Henrik 8.'s død i 1547. Forhandlingerne blev først afsluttet i maj 1551 under Henrik 8.'s arving, den 14-årige Edvard 6. af England. I sin dagbog skrev kongen, at han blev tvunget til at købe smykket af "Anthony Fulker" (Anton Fugger) for den fyrstelige sum af 100.000 kroner, fordi det engelske monarki skyldte Fuggernes bank 60.000 britiske pund (omkring 171 millioner kroner i 2021). Transaktionen blev registreret i en opdateret udgave af Henrik 8.'s inventarliste, hvorefter de tre brødre blev en del af de britiske kronregalier.

En del af de engelske kronregalier 

Edvard 6. efterlod smykket hos sin Lord High Treasurer, (dansk: rigsskatmester) William Paulet, for sikker opbevaring den 7. juni 1551. Smykket blev i hans besiddelse de følgende år. Da Edvard 6. døde efter sin seksårige regeringstid, blev de tre brødre arvet af hans halvsøster Maria 1. af England, da hun overtog tronen som dronning i juli 1553. Smykket er her beskrevet på en liste over objekter leveret til Maria 1. den 20. september 1553 som et "stort vedhæng købt fra Fuggerne i Flandern med tre store ballaser uden sat uden skader, en stor spids diamant og fire store perler, hvoraf en hænger underneden". Denne beskrivelse indikerer, at smykket har set meget få, hvis overhovedet nogen, forandringer siden Johan den Uforfærdede bestilte smykket 150 år tidligere. På tidspunktet for Maria 1.'s overtagelse af tronen skrev den tyske historiker Peter Lambeck (barnebarn af Johann Jakob Fugger), at han håbede, at hendes ægteskab med Filip 2. af Spanien ville bringe de tre brødre tilbage i habsburgernes besiddelse og til kontinentet, men dette blev ikke til virkelighed. Efter en regeringstid på kun fem år, døde Maria i 1558.

Smykket blev atter brugt under regeringstiden for Maria 1.'s arvtager, Elizabeth 1. Ligesom hendes far, Henrik 8., vidste Elizabeth hvornår og hvordan man skulle bruge prangende udstillinger af rigdom og kunne angiveligt godt lide det iøjenfaldende røde og hvide smykke med den ualmindelige trekantede komposition. Elizabeth 1. brugte smykket som en del af sine kronregalier ved flere lejligheder, og smykket fremgår på en bemærkelsesværdig placering i mindst to portrætter af hende. Hermelinportrættet (c. 1585, i dag på Hatfield House) tilskrives hofmaleren Nicholas Hilliard, hvor de tre brødre er fremstillet hængt fra et massivt halssmykke med perler hvis sorte kjole giver en dramatisk baggrund. På et andet, mindre kendt portræt kaldet Elizabeth 1. af England der holder en olivengren (c. 1587) af en ukendt maler, oprindeligt givet til Navarra-diplomaten François de Civille, har smykket en prominent plads som det eneste signifikante smykke båret mod en rigt dekoreret hvid kjole. Elizabeth 1. døde i 1603 og lagde bag sig en 45 år lang regeringsperiode, og på det tidspunkt var smykket blevet en så integreret del af hendes persona, at da et marmormonument blev rejst af hende i Westminster Abbey i 1606, blev der udført en replika af brødrene som en del af hendes gravudsmykning; denne detalje blev fuldt restaureret i 1975.

Da Elizabeth 1. døde arvedes smykket af hendes arving, Jakob 6. af Skotland og 1. af England. I 1606 blev de tre brødre igen dokumenteret på en inventarliste over monarkens ejendele blandt de smykker, "som aldrig skal fjernes fra Kronen". Vedhænget var en af Jakob 6. og 1.'s favoritter, og han omdannede det til et hattesmykke. Et portræt af ham fra 1605 af hofmaleren John de Critz viser smykket i stor detaljerigdom, da kongen bar det med et perlebesat bånd på en sort hat. Han bar andre kronregalier på en lignende måde, såsom Mirror of Great Britain (eller Storbritanniens Spejl).

Mod afslutningen på Jakobs regeringstid blev smykket omdannet, muligvis for første gang siden dens kreation. I 1623 blev Jakobs søn og arving, Karl 1. af England, sendt på en hemmelig tur til Spanien for at forhandle et ægteskab på plads mellem ham selv og infanta Maria Anna af Spanien i en diplomatisk manøvre kendt som "the Spanish match". Overdådige smykker blev medbragt på turen i et forsøg på at imponere Filip 3. af Spanien og overtale ham til at lade sin datter gifte sig. Hofjuveleren George Heriot arbejdede fire dage og nætter med at omdanne de valgte smykker og det blev skrevet i en rapport fra 17. marts, at han havde taget "en stor spids diamant [...] ud af smykket kaldet Brødrene, som han vurdere til at være den mest komplette sten han nogensinde har set", og som han vurdere til £7.000 alene (svarende til omkring £1,37 millioner i 2021; eller 11,3 millioner DKK). Jakob skrev til Karl 1. den samme dag, at han ville "sende dig [Karl 1.], fordi du bærer de Tre Brødre, som du kender ganske godt og er nyligt omsat".

Senere historie og forsvinding 

Da det spanske ægteskab ikke gik igennem og da Jakob 6. af Skotland og 1. af England døde i marts 1625, giftede den nyligt kronede Karl 1. sig i stedet med den franske prinsesse Henriette Marie. I løbet af hele sin regeringsperiode strides Karl 1. med Englands parlament; et stridspunkt var "kongens guddommelige ret", som ledte Karl 1. til at anse kronregalierne som kongens personlige ejendom. Karl 1. var plaget af økonomiske vanskeligheder og havde allerede pantsat Brødrene så tidligt som i 1626 til Nederlandene og ikke generhvervet dem før i 1639. Da kongeriget var på randen af bankerotten i midten af 1640'erne, sendte Karl 1. dronning Henriette Marie til kontinentet for at sælge så mange af kronregalierne som muligt. Dronningen ankom til Haag den 11. marts 1642 på trods af protester fra parlamentet, at hun havde taget "skatte, i smykker, sten og rede penge", som sandsynligvis kunne "ruinere staten" og blive brugt til at skabe uro i Storbritannien. Dronningen fandt, at potentielle købere ikke ønskede at røre ved vigtige dele af kronregalierne som de Tre Brødre, og hun skrev til sin husbond: "Pengene er ikke klar, for af dine juveler vil de ikke låne noget. Jeg er nødsaget til at sælge de små". I juni kunne sir Walter Erle rapportere til parlamentet, at Brødrene stadig ikke var solgte.

Det er mod slutningen af dronning Henriette Maries tur i 1643, at Brødrenes spor begyndte at forsvinde. Der er ikke nogen dokumentation på, at hun havde solgt eller pantsat smykket i Nederlandene, og det er sandsynligt, at det vendte tilbage med hende til England. Da landet blev kastet ud i den engelske borgerkrig, som en del af krigen i de tre kongeriger, mellem Karl 1. og det engelske parlament, flygtede dronningen til Paris i 1644, hvor hun med det samme gik i gang med at rejse midler. Endnu engang viste markedet lille interesse, men i begyndelsen af 1645 lykkedes det hende at sælge et unavngivet smykke til den relativt lave pris af 104.000 gylden. Dette smykke blev beskrevet som en "pyramideformet diamant, 3 balasrubiner, 4 perler dertil en flad skåret diamant på 30 karat og to spidse diamanter", hvilket er tæt på beskrivelsen af Brødrene, hvis smykket er blevet omdannet ved tilføjelse af mindre diamanter. Der er, dog, ikke noget definitivt bevis på, at det er det samme smykke. Et samtidigt brev til dronningens sekretær identificerer to juvelerer og ædelstenshandlere, Thomas Cletcher og Joachim de Wicquefort, som mulige mellemmænd eller købere af det unnavngivne smykke. Cletcher, som senere blev hofjuveler for Frederik Henrik af Oranien, havde allerede været involveret i pantsætningen af Storbritanniens Spejl i 1625 og ville derfor være kendt af Karl 1. og Henriette Marie.

De Tre Brødres skæbne efter 1645 er ukendt. Det har været foreslået, at smykket kunne være opdelt eller købt af den franske statsminister Jules Mazarin, en kendt smykkesamler som Henriette Marie var i dyb gæld til. Der har også været spekulationer om, at smykket var blevet omdannet til et nyt smykke kaldet de Tre Søstre i processen. Søstrene blev tilbudt prins Frederik Henrik omkring samme tid som Henriette Maries salg i 1645, men, udover det måske tilfældige lignende navn, findes der ikke noget afgørende dokumentation på, at de Tre Brødre blev de Tre Søstre. Der har ikke siden 1645 været noget bekræftet syn af smykket.

I litteraturen 
Frofatteren Tobias Hill udgav en roman kaldet The Love of Stones i 2001, som skitserer livet af rigtige og fiktive personer, der har været i kontakt med de Tre Brødre.

Kilder 

 Balfour, Ian (2009). Famous Diamonds (5th ed.). Antique Collectors' Club. ISBN 978-1851494798
 Blair, Claude, ed. (1998). The Crown Jewels: The History of the Coronation Regalia. The Stationery Office. ISBN 978-0-11-701359-9
 Bycroft, Michael; Dupré, Sven, eds. (2018). Gems in the Early Modern World: Materials, Knowledge and Global Trade, 1450–1800. Springer. ISBN 978-3-319-96379-2
 Collins, Arthur J., ed. (1955). Jewels and Plate of Queen Elizabeth I. Trustees of the British Museum. ISBN 978-0-714-10445-4
 Strong, Roy (2006). Coronation: From the 8th to the 21st Century. Harper Perennial. ISBN 978-0-00-716055-6
 Twining, Edward F. (1960). A History of the Crown Jewels of Europe. B. T. Batsford. ASIN B00283LZA6

Referencer 

Storbritanniens kronregalier
Kronjuveler
Smykker