"

Tässä keskustelussa on kolme asiaa, jotka on syytä tuoda esiin:
1. Ajan "aineellinen" käsite. Aikaa ei tässä tarkoiteta abstraktina kokonaisuutena, kronologisena koordinaattina, kuten olemme tottuneet.  ""Aika"" on kaikkien olemassa olevien olentojen, asioiden, olosuhteiden ja prosessien kokonaisuus, joka tapahtuu tietyssä historiallisessa hetkessä. Se on siis ikään kuin valtava kokonaisuus, joka sisältää kaiken, mikä on olemassa tai tapahtuu kyseisenä hetkenä. Jos tarkastellaan seuraavaa hetkeä, määräytyy toinen valtava joukko, joka on erilainen kuin edellinen, koska monet asiat tai tilanteet ovat muuttuneet. Meidät siis sisällytetään aikoihin, koska kuulumme niihin lukemattomiin asioihin ja olentoihin, jotka ""sisältyvät"" virtaaviin aikoihin.

2. Anteeksi Memoro, mutta minun on todettava, että tuntemuksesi verbin ""muto"" mahdollisesta deponenttikäyttäytymisestä on perusteeton ja asiallisesti virheellinen.
Itse asiassa useiden latinankielisten kielioppien ja sanakirjojen avulla en löytänyt mitään jälkiä tai vihjeitä siitä, että ""muto"" olisi käytetty deponentti- tai semi-deponentti-verbinä, ainakaan klassikoissa. Kun verbillä on molemmat muodot, aktiivi ja passiivi, se ei yksinkertaisesti voi olla deponentti.
On kuitenkin totta, että ""mutare"", samoin kuin ""muuttaa"" englanniksi, voi olla transitiivinen tai intransitiivinen merkitys. Kun se on transitiivinen, on olemassa joku, joka suorittaa muutoksen, ja joku, joka kokee sen; joten voimme käyttää aktiivi- tai passiivimuotoa määrittääksemme, kuka on agentti. Voimme sanoa ""I change you"" tai ""I am changed by you"", jolloin ei jää epäselvyyttä siitä, kuka on tekijä ja kuka muutoksen kohde. Toisessa tapauksessa (passiivissa) on täysin selvää, että muutos ei johdu minun tahdostani.
Sen sijaan intransitiivisen merkityksen avulla muutoksen vapaaehtoisuuden käsite jää tummemmaksi ja epämääräisemmäksi. Kun sanon: ""Muutun"", teen varsin selväksi, että jokin muutos vaikuttaa minuun, mutta mitään ei sanota siitä, johtuuko tämä muutos minun tahdostani vai tapahtumista, olosuhteista tai jonkun toisen tahdosta. Käyttämällä aktiivimuotoa, jolla on intransitiivinen merkitys, voimme siis jättää avoimen oven molemmille mahdollisuuksille:  - a. Muutun, koska todella haluan, tai - b. Olosuhteet tai muut pakottavat minut muuttumaan.
Kuka ikinä olikin tämän lausahduksen kirjoittaja, hänellä oli yksinkertainen tapa antaa meidän uskoa, että me itse olemme oman muutoksemme tekijöitä. Hänen tarvitsi vain kirjoittaa verbi aktiivimuodossaan: ""mutamus"". Yksinkertainen "s" "r":n sijasta. Se ei edes vaikuttaisi heksametrin rytmiin. Mutta hän valitsi (mielestäni tarkoituksellisesti) passiivimuodon; näin hän nimenomaisesti korosti "passiivisuuttamme muutokseen".
Lisäksi hän käytti erityistä temppua painottaakseen passiivisuutta vielä voimakkaammin. Tavallisesti latinaksi puhuttaessa sanottaisiin ""et nos mutamur"", mutta tässä sanotaan ""nos et mutamur"". Pronominin vaihtaminen konjunktioon on harvinainen keino jälkimmäisen korostamiseksi (latinan kielessä kaikki, mikä tulee ""jälkeen"", on tärkeämpää lauseen kontekstissa). Tämä erityinen vaihto palvelee huomauttaa, että tämä ""nos et"" ei ole yksinkertainen ""et nos""; meidän pitäisi kääntää se ""ja me myös""; mutta muita vahvempia käännöksiä voisi olla: ""ja me väkisin"", ""ja me väistämättä"", ""ja me a fortiori"". 
Kaikki tämä saa minut päättelemään, että lauseen kirjoittaja halusi korostaa mahdollisimman voimakkaasti, että olemme ""passiivisia"" raukkoja koko maailmankaikkeudessa tapahtuvan yleisen muutoksen edessä. Lauseen todellinen laaja merkitys on siis seuraava:
""Kun kaikki maailmankaikkeudessa oleva on altis olosuhteiden ja ylivoimaisen esteen aiheuttamille muutoksille, miten me ihmisparat voisimme teeskennellä, ettemme myös muuttuisi?"""
Tämä päättelytapa on varsin luonnollinen, jos "ajattelet latinaksi".

3. Antiikin ja keskiaikaisen ajattelutavan mukaan tämä lause ei ole muuta kuin aristoteelinen kategorinen syllogismi eli loogisen päättelyn perusyksikkö.
Tässä meillä on:
- tärkeä lähtökohta: ""Tempora mutantur""."
- pieni lähtökohta: ""in illis"" sanomalla, että me ihmiset olemme mukana kertaa 
- johtopäätös: ""nos et mutamur"".
Se tarkoittaa yksinkertaisesti sitä, että meidän on pakko muuttua, koska olemme osa kaikkea, mikä muuttuu.
Matemaattisessa logiikassa ja joukkojen teoriassa nämä suhteet koskevat joukkojen sisällyttämistä. Tässä ovat siis: 
joukko H, joka sisältää kaikki ihmiset; joukko T, joka sisältää kaikki ajat (kuten edellä on määritelty), ja vielä suurempi joukko C, joka sisältää kaikki asiat, oliot, tilanteet, prosessit ja kokonaisuudet, jotka voivat muuttua.
Pieni premissi sanoo, että H sisältyy T:hen, suuri premissi sanoo, että T sisältyy C:hen, ja johtopäätös on, että H sisältyy C:hen.
Toisin sanoen tämä on se, mikä yleensä määritellään ""sisällyttämisen transitiiviseksi ominaisuudeksi"". Näin ollen lauseemme synteettinen käännös puhtaasti matemaattisin termein on:   H ⊂ T, T ⊂ C ⇒ H ⊂ C".