"
Luin kommentin ilmeisesti eri tavalla kuin sinä (ja "luin" tarkoittaa "luin" preesensissä).  Lisäksi voin kertoa, että LGBT-yhteisöön kuuluvana henkilönä, joka on ollut läheisesti perillä aidsista ja sen sairastaneista 80-luvun alusta lähtien, että ""paheksunta"" ei pidä paikkaansa.  Olen tuntenut yli sata ystävää, jotka ovat kuolleet tautiin - ainakin 2/3 heistä kuoli 1980-luvulla, loput 1990-luvun alussa tai puolivälissä ennen kuin lääkkeet paranivat ja tehostuivat pitkällä aikavälillä.  Oli aika, jolloin osallistuin useisiin hautajaisiin joka kuukausi.  Tunnen edelleen suuren määrän miehiä, jotka ovat edelleen HIV-positiivisia mutta jotka ovat jotenkin pysyneet hengissä taudin kanssa yli kaksi vuosikymmentä.  Voin todistaa ensikäden todistajana, että homoyhteisön ihmiset eivät tunteneet "kaunaa", vaan vihaa.  Eikä todellakaan Ryan Whiten avoimuuden vuoksi, joka kertoi, millaista oli sairastua tautiin homoyhteisön ulkopuolella.  Viha kohdistui suurelta osin Yhdysvaltain hallitukseen sekä niihin, jotka väittivät, että ne, jotka sairastuivat ja kuolivat, kuolivat sen vuoksi, keitä he olivat, ja heitä rangaistiin.  Ryan White ja Elizabeth Glaser antoivat aidsille varmasti uudet kasvot, mutta en tiedä ketään* homoyhteisöstä (ja koska olen itse osa homoyhteisöä, luulen, että minulla on parempi näkökulma kuin sellaisella, joka ei ole, vaikka kuinka läheinen hän luulee olevansa/olevansa homomaailman edustajille), joka olisi tuntenut ""kaunaa"" siitä huomiosta, jota aids sai sen jälkeen, kun heidän aids-diagnoosinsa tulivat julkisuuteen.  Homoyhteisö ja homoyhteisöön kuuluvat HIV/aidsia sairastavat olivat innoissaan siitä, että jotain aiottiin nyt tehdä, vaikka he epäilivätkin, että se saattaisi olla lyhytaikaista ja/tai valikoivaa, mutta olivat silti melko vihaisia siitä, että kun kyseessä oli ""homosairaus"", se ei ollut tarpeeksi tärkeä, jotta presidentti tunnustaisi sen.    "