"

(Ivo Banac)...Vähän ei-teleologista historiaa
Yksi suurista ongelmista on se, että kriittinen historiankirjoitus ei ole merkittävästi hyödyttänyt ymmärrystämme eteläslaavien ja muiden Kaakkois-Euroopan kansojen yhteisestä ja yksilöllisestä historiasta. Tämä johtuu siitä, että nationalistiset historiankirjoitukset ovat säännöllisesti selittäneet modernin kehityksen yhtenäisen suunnittelun piirteenä. Meitä on opetettu näkemään yhteyksiä, jotka saattavat olla omaa tekemistämme. Jos esimerkiksi tarkastelemme alueen nykyistä poliittista karttaa ja vertaamme sitä siirtokuntien aikaisiin karttoihin, huomaamme, että nykyiset poliittiset jaot eivät vastaa varhaiskeskiajan jakoja. Kroatia on pääosin rannikkoaluetta Istriassa sijaitsevasta Rasa-joesta Cetina-jokeen, hieman Splitin kaupungista itään. Alkuperäisestä Kroatiasta rannikkoa pitkin on rivi tuntemattomia slaavilaisia alueita, joita Konstantinus VII Porphyrogenitus, kymmenennen vuosisadan Bysantin keisari-historioitsija, kutsui Paganiaksi (kirjaimellisesti pakanoiden maaksi), Zachlumiaksi (suurin osa nykyisestä Itä-Hertsegovinasta, sekä Kroatian Peljesacin niemimaa), Terbounia (Trebinjen alue Itä-Hertsegovinassa sekä Dubrovnik ja sen itäinen rannikkoseutu) ja Dioclea (nykyisen Montenegron eteläiset osat Kotorin lahdella ja nykyisen Albanian luoteisimmat osat Skadar-/Shkoder-järven ympärillä). Serbia sijaitsee Zachlumian, Terbounian ja Dioclean sisämaassa, sen keskus on Rasin ympärillä, lähellä nykyistä Novi Pazaria, Sandzakissa. Bosnia kuului ilmeisesti tähän alueeseen, mutta edusti mitättömän pientä aluetta Bosna-joen alkulähteen ympärillä, jossa nykyään sijaitsee Sarajevo ja sen ympäristö. Entä Dalmatia? Kymmenennellä vuosisadalla se oli Bysantin hallitsemien roomalaisten rannikkokaupunkien ja saarialueiden muodostama ketju Krkistä pohjoisessa Ulcinjiin etelässä.

Lisäksi moderni alueellisuus edellytti perinnettä, joka oli itse modernin ajan tuote. Niinpä toisiinsa liittymättömiä perinteitä yhdistettiin, jotta saatiin aikaan ajatus etnisestä - toisin kuin kulttuurisesta - jatkuvuudesta. Kroatialainen historiallinen perinne juontaa juurensa Dioclean papin kronikkaan (12. vuosisadan teksti, joka on peräisin nykyisessä Montenegrossa sijaitsevasta Barista) ja sen erilaisiin käännöksiin (esimerkiksi Marko Marulic, 1510), jotka puolestaan sisällytettiin Mavro Orbinin (1601) ja Ivan Lucicin (Ioannes Lucius, 1666) varhaismoderneihin "slaavilaisiin" ja "dalmatialaisiin" historiateoksiin. Näistä teoksista tuli sitten materiaalia Pavao Ritter Vitezovicin kroatialaistavalle työlle (Croatia rediviva, 1700), joka vaikutti eniten Ljudevit Gajin (1809-1872) herätysliikkeen sukupolveen ja Ante Starcevicin (1823-1896) kaltaisten herätyksen jälkeisten integraalisten nationalistien sukupolveen. Kummallista kyllä, samat historiat (Orbinin) serbialisoitiin Sava Vladislavicin (1722) käännösten kautta, jotka sitten vaikuttivat Jovan Rajicin (1794) uraauurtaviin serbialaisiin historioihin, ja bulgarialisoitiin Paisij Hilandarskin (1762) historiassa. Bosnian historiallinen perinne oli hieman itsenäisempi. Siinä yhdistettiin fransiskaaninen muisto keskiaikaisesta Bosnian valtiollisuudesta ja muslimien ayanin (huomattavan) itsehallinnon kokemukset, jotta voitaisiin argumentoida yhtenäisen Bosnian puolesta (esimerkiksi Antun Knezevic, jonka kirja julkaistiin vuosina 1884-1887).

Kymmenen vuosisadan aikana on selvästi tapahtunut jotain. Pagania, Zachlumia ja Terbounia ovat kadonneet. Kroatian keskus on siirtynyt Adrianmereltä pohjoiseen, keskiaikaiseen Slaavoniaan (kirjaimellisesti slaavilaismaahan), jonka kärjessä on Zagreb. Tämä tapahtui vaiheittain. Korkean keskiajan aikana Kroatian sydän oli Una-joen varrella, nykyisin Luoteis-Bosniassa. Tämä alue (turkkilainen Kroatia) menetettiin ottomaaneille 1500-luvulla, ja siitä tuli osa Bosniaa. Habsburgien takaisinvaltauksen ja siihen liittyvien venetsialaisten operaatioiden aikana 1600-luvulla nyky-Kroatia muodostui kahdeksi laajaksi alueeksi - toinen pohjoisessa, nykyiseen Slaavoniaan, ja toinen etelässä, nykyiseen Dalmatiaan. Samaan aikaan Zagrebin alueesta, joka oli varhaiskeskiajalla vain epäilyttävästi kroatialainen, tuli nyky-Kroatian sydän.

Serbian tarina ei ole kovin erilainen. Serbit muuttivat ensin rannikolle ja sulautuivat Diocleaan. Sitten se siirtyi Ibarin ja Moravan laaksoihin, sitten Makedoniassa sijaitseviin Struman ja Vardarin laaksoihin. Se saavutti Tonavan vasta ottomaanien vasallina 1400-luvulla. Ja sen nykyisestä pääkaupungista Belgradista tuli todella serbialainen vasta Karadjordjen kansannousun aikana vuonna 1806. Myös Bosnia laajeni Ban (tai prorex) Kulinin (r. 1180-1204) aikana Vrbas-joen ympärillä sijaitseviin Donji Krajiin (kirjaimellisesti Alamaat) ja Soliin (kirjaimellisesti Suolamaat; vuosisatojen ajan ottomaanien hallussa, sittemmin nykyisessä Tuzlassa) ja Usoraan, sen nykyisessä koilliskulmassa. Myöhemmin, valtansa huipulla 1300-luvulla, Bosnia laajeni Humiin (Hertsegovinaan) ja Drina-joen laaksoon. Läntisimmät alueet olivat