"

Tulifinnyn taistelu 
Päivämäärä on 9. joulukuuta 1864, ja paikka on Tulifinny Creek. Citadelin kadetit yhdistyivät sisarakatemiansa, Columbian Arsenalin kadettien kanssa muodostaakseen valtion kadettipataljoonan. Tämä oli eri asia kuin kadettikomppania. Heidät oli määrätty suojelemaan Charlestonin ja Savannahin rautatien Tulifinnyn puomia. Seinämaalauksessa kuvataan kadetteja torjumassa hyökkäystä. Pohjoinen viitesali

Ensisijainen lähde lueteltu yhdessä alla olevien tietojen kanssa:
http://sciway3.net/clark/jasper/towns.htm

""Ennen pitkää Charlestossa kuului laukauksia, jotka räjäyttivät tämän etelän vuokrallaolon palasiksi. Sotavuodet vyöryivät hitaasti eteenpäin, etelän kannalta synkempinä ja mustempina. Ja 30. marraskuuta 1864 Grahamvillen lähellä käytiin Honey Hillin taistelu. Beaufortin piirikunnalle se merkitsi lopun alkua. 
Tästä taistelusta on kerrottu ja kirjoitettu monia tarinoita. Aito ja täydellinen kertomus on kirjoitettu vuonna 1899 Brunsonin kapteeni Ben Williamsin toimesta, joka osallistui taisteluun ja oli silloin rykmenttinsä adjutantti. Hänen artikkelinsa julkaistiin News and Courier -lehdessä ja Hampton County Guardian -lehdessä. 
Viisi yhtä vastaan pieni joukko Etelä-Carolinan ratsuväkeä, jalkaväkeä ja Citadelin kadetteja kohtasi liittovaltion laivastoretkikunnan, joka oli edennyt Broad-jokea pitkin ja noussut maihin Boydin maihinnousupaikalla (tai Salvesbergissä, paikallinen nimi). Vihollisen määränpää oli Grahamvillen varikko; heidän todellinen tavoitteensa oli rautatien tuhoaminen Shermanin käskyjen mukaisesti. 
Seitsemän tykin, hyvin rakennetun rintamamuurin ja osavaltion kolmatta sotilaspiiriä komentaneen eversti Charles Jones Colcockin erinomaisen strategian ansiosta pieni konfederaatioryhmä aiheutti hyökkääjille lähes 8oo tappiota muutamassa toiminnantäyteisessä tunnissa. Eversti Colcock oli muiden upseerien mukaan kaikkialla. Hän jopa värväsi puolelleen voimakkaan tuulen, joka puhalsi, ja käski miehiään ampumaan luutapeltoa, niin että liekit heittäytyivät vihollisen kasvoihin kriittisellä hetkellä. Georgian reserviläisten vahvistukset saapuivat Savannahista tunteja myöhemmin kenraali Gustavus W. Smithin johdolla, mutta kenraali kieltäytyi ottamasta varsinaista komentoa haltuunsa henkilöltä, jonka kyvyt ja menestys olivat osoittautuneet niin erinomaisiksi. Monet iäkkäät paikalliset asukkaat ovat kertoneet tarinoita, joiden mukaan ympäröivät tiet olivat kirjaimellisesti täynnä neekerien verta, koska yli puolet liittovaltion joukoista koostui Hilton Headissa koulutetuista neekerirykmenteistä. "Kuolleiden neekereiden päällä saattoi kävellä kilometrien päähän", he julistivat. Vanhoissa käsikirjoituksissa kerrotaan lisäksi juoksuhautoihin hätäisesti haudatuista ruumiista ja siitä, että myöhemmät huuhtoutumissateet paljastivat karmean käsivarsien ja jalkojen sekamelskan. Nämä ruumiit haudattiin myöhemmin kunnolla liittovaltion hautausmaalle Beaufortissa. 
Kiinnostava sivujuonne tässä taistelussa on se, että paikallinen neekeri Allen Orr osallistui siihen. (Hän oli ylpeä palveluksestaan Konfederaation puolella). Teini-ikäisenä poikana hän lähti tähän taisteluun, jossa niin monet hänen rotunsa edustajat tapettiin, ""Meni valkoisen ystävänsä kanssa huolehtimaan hevosista"". Hän eli vielä muutama vuosi sitten. Yli satavuotiaana hän esitti mielellään pantomiimin siitä, miten hän väisteli rintamavallin takana, kun luodit lensivät. Rintakehä on kaikkien nähtävissä. Paikalta on kaivettu esiin useita kanuunankuulia.""""