"

Ehkä meidän pitäisi käsitellä tätä osaa täällä.  Tässä on teksti, jota olen alkanut yrittää siistiä... vaikka se kaipaa vielä paljon työtä.
Niin, ja sivulla pitäisi varmaan olla kaikki Harvardin tuomarit, eikä yhtään:  Wikipedia pitää yleensä kiinni ensimmäisen kirjoittajan valitsemasta tyylistä.    

Instrumentaalinen töykeys ja pragmaattinen pätevyys
Joskus ihmiset käyttävät tarkoituksella töykeää käytöstä saavuttaakseen tavoitteensa.  Varhaisissa kielipragmatismin teoksissa töykeys tulkittiin puutteelliseksi viestintämuodoksi.  Useimmiten töykeys palvelee kuitenkin toiminnallisia tai välineellisiä tarkoituksia viestinnässä, ja se, että henkilö osaa valita, milloin ja miten hän on töykeä, voi olla osoitus hänen pragmaattisesta osaamisestaan.  

Ennen 1990-luvun puoliväliä suurin osa kielitieteellisestä tutkimuksesta jätti huomiotta epäkohteliaisuuden instrumentaalisen tai "hyödyllisen" luonteen puheessa (Brown & Levinson, 1987; Grice, 1975; Lakoff, 1973).  Sitä ennen töykeys nähtiin merkkinä kommunikaation epäonnistumisesta:  Lakoff antoi ""kaksi sääntöä"" pragmaattiselle pätevyydelle (1973): ole selkeä ja ole kohtelias. Grice (1975) uskoi, että töykeys rikkoi totuudellisuuden, kohteliaisuuden ja asiallisuuden universaaleja keskustelusääntöjä.  Myös Brownin ja Levinsonin kohteliaisuuskehys (1987, s. 60-61) perustuu ajatukseen, jonka mukaan kohteliaisuus on normatiivista ja töykeyttä vältetään myös silloin, kun tehdään "kasvoja uhkaavia tekoja" (FTA), kuten tehdään valituksia tai kieltäydytään pyynnöstä.  ""Lausumien semantiikka ja pragmatiikka on otettava huomioon arvioitaessa kasvojen korjaamisen astetta; jos esimerkiksi lausuman avoin sisältö on epäkohtelias, kohteliaisuusstrategiat eivät välttämättä lunasta sitä.""" (Brown & Levinson, 1987, s. 22.)

Robin Lakoff (1989) käsitteli "strategiseksi töykeydeksi" kutsumaansa viestintätyyliä, jota syyttäjät ja terapeutit käyttävät pakottaakseen keskustelukumppaninsa (syytetyn tai potilaan) puhumaan tai reagoimaan tietyllä tavalla.  

Gabriele Kasper (1990) antaa meille varhaisimman määritelmän töykeydestä akateemisessa artikkelissa.   Keskustellessaan Lakoffin (1989) strategista epäkohteliaisuutta koskevasta tutkimuksesta Kasper (1990) määrittelee epäkohteliaisuuden puheeksi, joka ""muodostuu poikkeamisesta siitä, mikä lasketaan tietyssä sosiaalisessa kontekstissa kohteliaaksi, on luonnostaan vastakkainasettelua ja häiritsee sosiaalista tasapainoa"" (Kasper, 1990, s. 208).  Tämä määritelmä on tärkeä, sillä se merkitsee, että epäkohteliaisuus on puhetta, joka on pohjimmiltaan vastakkainasettelua.  Vaikka Kasper (1990) määrittelee epäkohteliaisuuden edelleen "motivoituneeksi" ja "motivoimattomaksi", hänen määritelmissään ei käytetä luonnollista tietoa.  

Vasta Leslie Beeben tutkimuksessa 1990-luvun alussa tai puolivälissä kerättiin tietoa luonnollisesti esiintyvistä epäkohteliaisuuksista arkikeskusteluissa.  Lakoffin (1989) strategista töykeyttä koskevasta ajatuksesta ammentaen Beebe (1993a, 1993b, 1994, 1995) ehdottaa samalla tavalla instrumentaalisen töykeyden käsitettä; töykeys, jolla pyritään saavuttamaan jokin tavoite.  Lakoffin (1989) ja Kasperin (1990) tavoin Beebe (1995) uskoo, että töykeys on vastakkainasettelua, ja hän havaitsikin tutkimuksessaan, että ""vihamielisyys näytti läpäisevän aineiston"". (Beebe, 1995, s. 156).   Tutkimuksessaan luonnollisesti esiintyvästä epäkohteliaisuudesta New Yorkissa Beebe (1995) antaa oman määritelmänsä epäkohteliaisuudesta:

""Tässä tutkimuksessa epäkohteliaisuus määritellään kasvoja uhkaavaksi teoksi (FTA) - tai FTA:n piirteeksi, kuten intonaatioksi - joka rikkoo sosiaalisesti sanktioitua vuorovaikutusnormia siinä sosiaalisessa kontekstissa, jossa se esiintyy.  Se on epäkohteliaisuutta vain, jos sen voimakkuutta ei lievennetä riittävin korjaavin toimin tai jos se ei tapahdu sellaisessa kontekstissa, kuten läheisyydessä tai hätätilanteessa, joka poistaisi korjaavien toimien tarpeen.  Näin ollen se aiheuttaa vastakkainasettelua, epämukavuutta tai konfliktia ja johtaa sosiaalisen harmonian häiriintymiseen.   Ajatus siitä, että sosiaalisesti sanktioituja vuorovaikutusnormeja rikotaan, on keskeinen käsitys epäkohteliaisuuden käsityksessä.""". (Beebe, 1995, s. 159)

Tässä määritelmässä Beebe (1995) väittää, että epäkohteliaisuus on FTA tai FTA:n piirre, jota ei ole lievennetty korjaavilla toimilla ja jota ei esiinny läheisten ihmisten välillä tai hätätilanteissa.  Pohjimmiltaan epäkohteliaisuus on kalpea, kirjattu hyökkäys kasvoihin, eikä epäonnistunut yritys kohteliaisuuteen.  Tämä määritelmä sulkee todennäköisesti pois myös kulttuurisidonnaiset rituaaliset loukkaukset, verbaaliset leikit tai puhetavat, joita käytetään tiettyjen sosiaalisten ryhmien jäsenten keskuudessa.   Labov (1972) väittää, että rituaaliset loukkaukset eli "ääntely" noudattavat tiettyjä kielellisiä, organisatorisia ja vuorovaikutuksellisia sääntöjä.   Jos tällaisen puheen kulttuurisen sisäisen ryhmän jäsenten keskuudessa voidaan katsoa noudattavan "sosiaalisesti sanktioituja vuorovaikutusnormeja" (kuten Labov (1972) väittää), joissa kasvojen menettämisen riski on pieni, sitä ei todennäköisesti pidettäisi Beeben (1995) epäkohteliaisuuden määritelmän mukaan "töykeänä puheena".  Beebe (