"

 Maan päivä / juutalaisten Exodus    

Edellisen tausta on täysin vääristynyt, kuten huomautat. Jälkimmäisen artikkelin lähtökohtana on täysin ideologinen yritys luoda symmetria palestiinalaisten karkottamisen ja paljon suuremman ja paljon myöhemmän (yleensä) juutalaisyhteisöjen arabimaailmasta tapahtuneen maastamuuton välille. Arabit eivät kannustaneet palestiinalaisia lähtemään. Sionistit rohkaisivat voimakkaasti arabimaailman juutalaisia diasporaa tekemään aliyaa. Kaikista I/P:n artikkeleista juutalaisten maastamuutto on tällä hetkellä se, jossa kerrotaan lähes yksinomaan israelilaisten/sionistien näkökulmasta. Tämä on varsin merkillistä. Näin sanoo Shlomo Ben-Ami arvostelussaan .

Saman vuoden lokakuussa, aattona Hiram-operaatiolle, joka johti monien Galilean pohjoisen alueen arabien karkottamiseen, Ben-Gurion julisti: ""Israelin maan arabeilla on vain yksi tehtävä jäljellä: juosta pakoon""." Ja niin he tekivätkin; paniikissa he pakenivat Ein Zeitunissa ja Eilabunissa tapahtuneiden verilöylyjen edessä, aivan kuten he olivat tehneet aikaisemman verilöylyn jälkeen Deir Yassinissa. Operatiiviset käskyt, kuten pohjoisen rintaman israelilaisen komentajan Moshe Carmelin käsky "hyökätä valloittaakseen, tappaa miehiä, tuhota ja polttaa kyliä", kaiverrettiin palestiinalaisten kollektiiviseen muistiin, mikä synnytti vihaa ja kaunaa sukupolvien ajan. 

On vain kaksi kohtaa, joissa Morrisin loistava analyysi epäonnistuu. Hän ei ole vakuuttava yrittäessään antaa anteeksi joitakin Israelin alkuperäisiä syntejä luomalla kiusallisen symmetrian palestiinalaisten pakolaiskriisin ja 600 000 juutalaisen pakotetun maastamuuton välille arabimaista ja Iranista, jota Morris siteeraa Israelin johtajien sanoneen "suunnittelemattomaksi 'väestönvaihdoksi'"." Israelille vihamieliset hallinnot eivät olleet ainoita, jotka saivat juutalaiset lähtemään; Israelin tiedustelupalvelun Mossadin ja Jewish Agencyn lähettiläät työskentelivät maan alla useissa Lähi-idän maissa rohkaistakseen juutalaisia lähtemään Israeliin. Vielä tärkeämpää oli se, että monille alueen juutalaisille mahdollisuus siirtyä Israeliin oli vuosituhannen vaihteen unelmien huipentuma. Se merkitsi sen pyrkimyksen täyttymystä osallistua Israelin uuteen nousuun kansakuntana. Olipa häädön muisto kuinka tuskallinen tahansa tai heidän toisen luokan asemansa Israelissa kuinka nöyryyttävä tahansa, nämä uudet israelilaiset eivät koskaan pyrkineet palaamaan kotimaahansa. Sitä vastoin palestiinalaispakolaiset pakotettiin maanpakolaisuuden erämaahan ilman takeita uudesta kansallisesta kodista ja ilman mahdollisuuksia palata kotimaahansa. Paluun kaipuusta tuli siten palestiinalaisten määrittelevä kansallinen eetos. 
Morrisin luonnehdinta vuoden 1948 konfliktista islamilaisena jihadina juutalais-länsimaalaisia vääräuskoisia vastaan Palestiinassa ei myöskään ole vakuuttava. On totta, että Palestiinan nationalismin keulakuva oli tuolloin Jerusalemin fanaattisen uskonnollinen ja kiihkeän antisemitistinen mufti Haj Amin al-Husseini. Arabien puheissa vuoden 1948 aikana käytettiin ajoittain pyhän sodan retoriikkaa: syyrialainen kirjailija Vadi'a Talhuq vertasi arabien hyökkäyksen aattona julkaistussa kirjassaan A New Crusade in Palestine (Uusi ristiretki Palestiinassa) sotaa Palestiinan vapauttamiseen ristiretkeläisistä. Israel vuonna 1948 ei kuitenkaan ollut lännen työkalu. Päinvastoin, se ei olisi voinut voittaa sotaa ilman neuvostoblokin asetoimituksia. Israelin yhteiskunnan sosialistinen luonne sai Egyptin pääministerin Mahmud al-Nuqrashin määrittelemään Israelin "ateismin ja nihilistisen kommunismin" agentiksi. Ja sionistien arabiviholliset tuskin olivat islamilaisten liikkeiden hallinnassa. Niitä kaikkia hallitsivat rappiolliset konservatiiviset eliitit, jotka eivät antaneet muuta kuin huuliharppua islamilaisille arvoille ja arabikatujen uskonnolliselle hysterialle. Yleisradioyhtiöt ja agitaattorit keräsivät massat yhteen pyhän sodan lipun alla syntymässä olevaa juutalaisvaltiota vastaan. Muslimiveljeskunta lähetti kuitenkin vain yhden pataljoonan taistelemaan Palestiinaan. Arabien hyökkäystä vuonna 1948 johtivat huonosti koulutetut tavanomaiset armeijat, eivät Hizbollahin kaltaiset sissiyksiköt. Tappion jälkeen konservatiiviset arabihallitukset allekirjoittivat Israelin vastaisen jihadin sijaan aseleposopimuksen, jossa Israelin vuoden 1948 rajat tunnustettiin. Vuosina 1949-1952 ne kaikki yrittivät saada aikaan pysyviä rauhansopimuksia juutalaisvaltion kanssa.  Shlomo Ben-Ami A War to Start All Wars, Foreign Affairs, syyskuu/lokakuu 2008. Arvostelu teoksesta Benny Morris 1948: A History of the First Arab-Israel War. Benny Morris. Yale University Press, 2008 "