14. syyskuuta 1814 

Oi, sano, näetkö sinä aamun varhaisessa valossa,
Mitä niin ylpeästi me iloitsimme hämärän viimeisessä loisteessa,
Joiden leveät raidat ja kirkkaat tähdet läpi vaarallisen taistelun,
Vallien yllä, joita katselimme, niin urhoollisesti virtaa?
Ja rakettien punainen häikäisy, ilmassa räjähtävät pommit,
Se todisti läpi yön, että lippumme oli yhä siellä;
Oi sanokaa, että tähtilippu vielä heiluu,
Vapaan maan ja urheiden kodin yli?

  

Ja missä on se joukko, joka niin mahtipontisesti vannoi, että sodan tuhot ja taistelun aiheuttama kodin ja maan sekasorto eivät enää jätä meitä? Heidän verensä on pessyt pois heidän likaisten jälkiensä saastan. Mikään turvapaikka ei voi pelastaa vuokralaista ja orjaa pakenemisen kauhulta tai haudan synkkyydeltä. Ja tähtilippu riemuvoitossa heiluu vapaan maan ja urheiden kodin yllä.
← Mitä kuuluu, tohtori? porkkanoita→