No, en aio jäädä, se on yksinkertaisesti liian suurta ajanhukkaa, ehkä palaan muutaman vuoden kuluttua, ja annan mielelläni lukusuosituksia kaikille, jotka kysyvät minulta (oikeaa sähköpostiosoitettani ei olisi vaikea löytää niiden tietojen perusteella, jotka te jo tiedätte minusta). Otan kuitenkin tämän viimeisen keskustelun esille nimenomaisen kutsunne vuoksi. 

Tangutit eivät puhuneet kiinaa, vaan omaa kieltään. Heidän maansa virallisesta nimestä omalla kielellään on kirjoittanut Ksenia Kepping, ja se löytyy linkistä Tangut-kielen sivulta. Missään tapauksessa Xia ei ollut siellä autonyymi. Se oli jotain Minyagin kaltaista, joka on waht heidän nimensä tiibetiksi. 

Yleisesti ottaen minulla on kova paha mieli siitä, että sinologeista on tullut konfutselaisia kirjailijoita. Yuanit ja Qingit eivät olleet sen enempää kiinalaisia kuin minäkään. Kiinalaisten nimien käyttäminen näistä poliittisista yksiköistä merkitsee keskiaikaisen kiinalaisen maailmankuvan pitämistä itsestään selvänä. Vaikka nyt onkin totta, että Kiinan kansantasavalta omistaa suuren osan Aasiasta, kuinka suuri osa siitä on oikeastaan historiallisesti Kiinaa?

Jurchenit, kitanit, tangutit, mongolit, tiibetiläiset, nanchaot ja azhat (Tüyühün) olivat omia maitaan, joilla oli omat kielensä ja tapansa. Tangutien historia on merkityksellinen Kiinan historian kannalta samalla tavalla kuin Ranskan historia on merkityksellinen Englannin historian kannalta, mutta myös päinvastoin. 

Se, että artikkelissa lukee "tämä artikkeli on osa Kiinan historiaa", vahvistaa näkemystä, jonka mukaan tangutit eivät ansaitse omaa historiaansa. 

Länsimaiseen akateemiseen maailmaan liittyy sosiologinen tosiasia, jonka mukaan sinologia on suuri ja hyvin rahoitettu, kun taas tangutologia, nanchaologia, kitanologia ja niin edelleen ovat käytännössä olemattomia. Mutta tämä on meitä koskeva tosiasia, ei Keski- ja Itä-Aasian historiaa.