Totuus on, etten ole yhtä vakuuttunut kuin Livingston siitä, että Arnold uskoi niin helposti transsendenttiin Jumalaan.  Tästä huolimatta tämän merkittävän tutkijan lausunnon (puhumattakaan Ruth apRobertsin lausunnoista) pitäisi saada meidät pysähtymään ennen kuin annamme vahvan lausunnon suuntaan tai toiseen.  Arvostetut tutkijat ovat tässä asiassa pulassa (ja olen melko varovainen asettamaan itseäni mihinkään arvovaltaiseen kategoriaan tässä asiassa), ja varmasti heidän pulansa on meille riittävä syy etsiä ainakin jotain pätevämpää lausuntoa, ja tarkoitan tällä omaa korvikettani, josta epäilemättä puuttui myös riittävä pätevyys.

En saa sitä juuri nyt käsiini, mutta Arnold sanoo jossain vaiheessa hieman puolustautuen, että hän uskoo Jumalaan.  Mielestäni ongelma on siinä, että Arnoldin uskomukset eivät ole niin helposti luokiteltavissa.  Hän tekee selväksi, että Spinozan ajatukset vetoavat häneen.  Hän toteaa myös selvästi, että hänen mielestään Spinozaa arvioitiin aikanaan väärin, kun hänet julistettiin harhaoppiseksi.  Osa ongelmastamme saattaa olla se, että olemme nykyään niin etääntyneet näistä vanhemmista uskontokeskusteluista, että näemme vain kaksi vaihtoehtoa: uskomme transsendenttiin, historialliseen Jumalaan, Jumalaan, jolla on fyysisiä ominaisuuksia, tai emme usko Jumalaan tai mihinkään sellaiseen, mikä edes etäisesti muistuttaa metafyysistä.  Ainoa mahdollisuutemme keskitieksi voi nykyään hyvinkin olla agnostilaisuus (vaikka henkilökohtaisesti totean, että omat uskomukseni kuuluvat keskitiehen, ja loukkaantuisin, jos joku kutsuisi minua agnostikoksi, mutta tämä ei kuitenkaan ole argumentti, jolla pitäisi olla merkitystä Arnoldin tapauksessa).  Epäilen, että Arnold oli varsin tyytyväinen taikauskon hylkäämiseen ja metafyysisten huolenaiheiden sivuuttamiseen uskoen silti Jumalaan.  Jumalan fyysisyydellä tai metafyysisyydellä ei ollut merkitystä sen hyveen kannalta, jonka se toi Arnoldille ja hänen yhteiskunnalleen.  Omana aikanaan häntä syytettiin siitä, että hän halusi syödä kakkunsa ja ottaa sen myös.  Mutta hän ei antanut periksi, eikä tietääkseni koskaan myöntänyt agnostisismiin sisältyviä epäilyjä.

Toisin sanoen luulen, että Livingston liioittelee Arnoldin kohdalla, hän ei ole protestanttisen ajattelun keskipisteessä; Arnold kuuluu oikeastaan keskivaiheille, joka on enemmän huolissaan uskonnon runoudesta ja sen hyveistä ja arvoista yhteiskunnan kannalta.  Mutta kutsumalla häntä agnostikoksi hänet luultavasti sijoitetaan keskitien sellaiseen osaan, jossa hän ei olisi koskaan tuntenut oloaan mukavaksi.  Valitettavasti en voi tarjota lainauksia.  Katson, mitä löydän, ja palaan asiaan.