= Atomipommin allekirjoitus
On hyviä syitä väittää, että Japanin atomipommitusten katastrofaalinen tapahtuma merkitsi siirtymistä siihen, mitä me tässä yhteydessä kutsumme nykyaikaiseksi taiteen osalta, sellaisena kuin se on määritelty sisällysluettelossa 27. lokakuuta 2010, eli 19 Dhu al-Qidah 1431, eli 19 Heshavan 5771. Butohia voidaan siis pitää nykytaiteen ruumiillistumana. Tätä lukuun ottamatta määritelmä on ongelmallinen monestakin syystä. Ensinnäkin. Ennen toista maailmansotaa, sen aikana ja sen jälkeen työskennelleiden taiteilijoiden taidetta ei välttämättä voida määritellä enemmän tai vähemmän nykytaiteeksi tämän aikaleiman perusteella. Nykytaidetta oli nimenomaisesti olemassa myös ennen toista maailmansotaa, sillä tämä nimitys - nykytaide - on ilmaistu erityisesti modernismiin liittyvänä laatumerkkinä, jonka taide kantaa mukanaan taiteilijan tai hänen neroutensa ideaalia, joka tekee jonkinlaisen sävelletyn ilmaisun siitä, mitä tällaisessa tapauksessa on arvioitava tai pidettävä ajan hengessä, joka heijastelee nykymaailmaa tai käy vuoropuhelua sen kanssa taiteen tekoprosessin aikana, mukaan luettuna taiteen julkaiseminen tai esittäminen. Toinen juju on minusta se, että nykyaikaisuuden käsitettä on tarkasteltava myös suhteessa taiteeseen, joka nimenomaan käsittelee ajassa liikkuvaa nykyaikaisuutta. Norjalaisena on absurdia olla pitämättä Henrik Ibseniä nykytaiteen tekijänä. Hänen näytelmänsä erottuvat toisistaan siten, että ne ovat aikalaisnäytelmiä ja historiallisia näytelmiä. Uskon vilpittömästi, että Henrik Ibsenin tarkoituksena oli tehdä draamaa, joka myös muuttuu, tai voisin sanoa, että ajan kulku kuljettaa sitä. Hänen aikalaisnäytelmiensä retrospektiivinen tyyli on ainakin vahva osoitus siitä, että hänen näytelmiensä ei välttämättä pitäisi pysyä 1800-luvun mukaisina. Mielestäni on mahdollista löytää monia muitakin syitä, joiden vuoksi nykytaiteen määritelmästä voidaan tehdä sellainen, johon tämä leksikalisointi viittaa.