"

Tämä on teksti, jota kamppailen lähettää G.91-sivulla. Ymmärtääkseni, miten haluan osallistua wikiin ja miten joku ei halua minun tekevän sitä:

Aeritalia G.91, joka tunnettiin myös nimellä Fiat G.91 ja jonka lempinimi oli Gina, oli kevyt italialainen hävittäjälentokone, joka oli tarkoitettu Naton ilmavoimien vakiovarusteeksi 1960-luvulla. Lopulta vain kolme maata - Italian ilmavoimat, Länsi-Saksan Luftwaffe ja Portugalin ilmavoimat - ottivat sen käyttöön, mutta sen käyttöikä oli pitkä, yli 35 vuotta.

Kehitys
Vuonna 1953 Nato pyysi eurooppalaisia lentokonevalmistajia toimittamaan lentokoneita arvioitavaksi kevyeen iskuhävittäjään (Light Weight Strike Fighter, LWSF). G.91-koneen suunnitteli kuuluisan italialaisen insinöörin Giuseppe Gabriellin määrittelyjen mukaan, mistä johtuu G-merkintä. Kilpailun tarkoituksena oli tuottaa kevyt, pieni ja kulutuskelpoinen lentokone, joka oli varustettu perusaseilla ja -avioniikalla ja joka pystyi toimimaan minimaalisella maanpäällisellä tuella. Nämä vaatimukset laadittiin kahdesta syystä: ensimmäinen oli ydinaseuhka ja toinen oli vastustaa suuntausta kohti suurempia ja kalliimpia lentokoneita.

Tekniset vaatimukset olivat seuraavat: 
 1 100 metrin lentoonlähtömatka 15 metrin esteen yli.
 Kyky toimia nurmikaistaleilta ja kaduilta käsin.
 Maksiminopeus 0,95 Mach
 Etäisyys 280 km 10 minuutissa kohteen yläpuolella.
 Ohjaajan ja polttoainesäiliöiden panssaroitu suoja.
 4x12,7 mm tai 2x20 mm tai 30 mm tykit
 Tyhjäpaino enintään 2 200 kg ja enimmäispaino 4 700 kgFerrari 1992, s. 83.

Ehdotukset oli esitettävä kahden kuukauden kuluessa pyynnön esittämisestä.
Suunnittelutyö oli vain näennäisesti helppo tehtävä, koska hyvin pienen, mutta Naton vaatimukset täyttävän lentokoneen valmistaminen oli vaikeaa. 

Fiat Aviazione esitteli G.91:n, ja niin tekivät myös muut kilpailijat, joilla oli yhteensä 10 hanketta, joita Theodore Von Karmanin johtama AGARD (Advisory Group for Aeronautical Research and Development) on analysoinut 18. maaliskuuta lähtien. Finalisteiksi valittiin Breguet Taon, Dassault Etendard, Fiat G.91 ja Folland Gnat. Toinen mielenkiintoinen hanke oli Sud Aviation Badoleur, joka ratkaisi ratkaisevasti kunnollisen laskeutumisalustan ongelman, joka yksinkertaisesti jätettiin pois ja korvattiin laskeutumis- ja lentoonlähtöliukualustalla (ilma-alusta siirrettiin maatoiminnoissa erityisellä perävaunulla). Tätä ei kuitenkaan esitetty virallisesti AGARDille, joka valitsi paperilla Taonin voittajaksi.

Samaan aikaan ongelmana oli moottori, jonka oli oltava kevyt, mutta riittävän tehokas ja luotettava, ja sen huolto oli helppoa ja halpaa, kuten koko lentokoneen. Ratkaisu löytyi Bristol Orpheus -moottorista, joka oli yksinkertainen ja tehokas turboahtimella varustettu suihkumoottori. Se hyväksyttiin kaikkiin finalisteihin, joten Bristol voitti kilpailun joka tapauksessa. Fiatin esittelemää G.91R-konetta kutsuttiin myös nimellä "pikku Sabre". Se johtui nykyaikaisen lentokoneen, F-86K:n, lisenssituotannosta saaduista tiedoista, jotka auttoivat hankkimaan paljon kokemusta kehittyneistä suihkukoneista. Se oli rakenteeltaan F-86:n kaltainen, mutta pienempi ja kykeni toimimaan puolivalmisteisilta kiitoradoilta.

G.91R oli 20 prosenttia arvioitua painavampi, mikä johtui osittain testauslaitteistosta, mutta sen voimanlähteenä käytettiin Bristol Orpheus B.Or 801 -moottoria, 1 800 kg/t. 
Se kykeni vielä yliääninopeuteen sukelluksissa, kuten 20. helmikuuta 1957 tehty lento osoitti, jolloin se pystyi rikkomaan äänivallin neljä kertaa 9000 metrin sukelluksilla. Hänen testilentäjänsä Riccardo Bignamini, joka oli tuon ajan kuuluisa lentäjä (hän voitti McKenna Trophy -palkinnon Empire Test Schoolissa), oli avainasemassa G.91:n puutteiden ratkaisemisessa, ja ensimmäinen lento tehtiin 9. elokuuta 1956 Torino-Casellen lentokentällä. 

Muutama päivä sen jälkeen sitä testattiin suurella nopeudella ja 1300 metrin korkeudessa, mutta se menetti hallinnan ja Bignamini w