Olen avoin persoonallisuuskulttia demokratioissa käsittelevälle osiolle, mutta siinä ei saa olla alkuperäistutkimusta ja sen on oltava tasapuolinen. Jos haluatte käyttää Krugmanin linkkiä, muistakaa, että siinä sanotaan, että Obamasta on vaarassa tulla sellainen, kun taas Bush oli sellainen. Se on myös mielipidekirjoitus. Riippuen siitä, kuinka pitkälle halutaan venyttää CoP:n määritelmää, siihen voitaisiin sisällyttää useimmat edellä luetelluista esimerkeistä sekä Reagan ja mahdollisesti GWB (ennen kuin hänen suosionsa romahti). Helvetti, voisimme mainita jopa Martin Luther Kingin. Heidän ja Kim Jung Ilin tai Fidel Castron välillä on kuitenkin valtava ero. 

Obamalla on epäilemättä joitakin yli-innokkaita faneja. Monilla on, myös Ron Paulilla ja Sarah Palinilla, vaikka kieltämättä jotkut Obaman kannattajat ovat huomattavasti enemmän. Artikkelin kannalta hyödyttömiä ovat anekdoottiset todisteet, kuten ryhmä lapsia, jotka laulavat laulua, tai joku kaveri, joka teki Obamalle äänestyslippuja. Laulamisen osalta on muistettava, että jo vuosien ajan ehdokkaista on kirjoitettu kampanjalauluja, joissa heidät nimenomaan mainitaan, joten laulussa Obamasta ei ole oikeastaan mitään uutta. (Viime aikoina trendinä on ollut ottaa käyttöön 60- ja 70-luvun pop-kappaleita, mutta se ei ole sääntö.) Tärkeintä on tehdä ero sen välillä, mitä tapahtuu hallinnon aikana ja mitä tapahtuu kampanjan aikana. Missä tahansa presidentinvaalikampanjassa tunteet käyvät kuumina, ja molemmat osapuolet mainostavat itseään aktiivisesti niin paljon kuin mahdollista, ja kylttejä ja kuvia on kaikkialla. Kampanjoista on tullut suurempia, kalliimpia, mainostavampia ja puolueellisempia parin viime vuosikymmenen aikana. Tämä ei välttämättä kerro tilanteesta, kun kampanja on ohi. Karisman tai suosion ja henkilökultin välillä on ero. -