Kiitos . Muokkaan ensi kuun alusta alkaen. Ei haittaa, jos tiputan vastauksen viestiinne, koska tänne kirjoittaminen tuskin on wikien muokkaamista. 

Jos Mikaelin mieli olisi avoin rationaaliselle suostuttelulle, hän olisi antanut periksi jo kauan sitten. Hänen vastalauseensa on tässä vaiheessa ideologinen. Useammat esimerkit eivät vakuuta häntä.  On helppo nähdä, että me kaikki ymmärrämme asioita toisinaan väärin. Vaikeampaa on ymmärtää, miksi me erehdymme ja miksi me pysymme erehdyksessä.  Tämän yhteisen ongelman israelilais-juutalaisella puolella on kaksi tekijää, joista toinen on kulttuurinen ja toinen imagopolitiikka - pyrkimys saavuttaa maailmanlaajuinen yksimielisyys vaikuttamalla tapaan, jolla tapahtumat ja historia mielletään. Mielestäni Michaelin virhe on luokiteltava ensin mainittuun, joka pohjimmiltaan juontaa juurensa pitkään perinteeseen ajatella juutalaisella poikkeusajattelulla, ja siksi kaikki analogiat, jotka saattavat syntyä palestiinalaisten todellisuutta kuvaavasta kielestä, joka saattaisi muistuttaa vastaavaa juutalaista todellisuutta, tukahdutetaan. Michael ei pidä sanasta "kansannousu", koska on mahdollista, että se luo alitajuisen yhteyden Varsovan kansannousuun. On olemassa syvempi analogia. Roomalaiset murskasivat Bar Kochban kapinan (jota historiankirjallisuudessa kuvataan usein "kansannousuna"), ja Hadrianuksen johdolla he ryhtyivät roomalaistamaan Juudeaa. Israelin perustaminen antaa Bar Kochballe oikeutta, mutta myös, kun Palestiina tuomitaan uudelleen, se luo epäsuoran rakenteellisen analogian Bar Kochban fanaattisen vastarinnan ja PLO:n/Hamasin/ Al-Aqsan tyyppisen väkivallan välille, erityisesti pyhän väkivallan välille kansallisen restauraation nimissä. Tämä analogia on luonnollisesti vastenmielinen juutalaisen poikkeuksellisuuden myytteihin juurtuneelle ajattelutavalle, sillä Masadan myyttiin vetoavien on samaan aikaan sodittava alkuperäiskansaa vastaan, joka taistelee kallioisten bantustaniensa linnakkeista käsin kotiseutunsa ja pyhän alueensa juutalaistamista vastaan, aivan kuten Bar Kochba itse teki. Bar Kochban epäonnistumisen jälkeen rabbikoulut kehittivät vieraille valtioille alistumista koskevan opin, joka kesti aina Israelin luomiseen asti, lunastivat Joosuan kirjan aiemmat perustavat myytit ja hälvensi kauhistelua palaamalla Kanaanin ensimmäisen valloituksen sankarilliseen taistelutahtoon. Ironista kyllä, palestiinalaisilta odotetaan, että he arastelevat Israelin miehityksen voiman edessä: kaikki ilmiöt, jotka muistuttavat yleisesti sicariita tai kiihkoilua, hylätään kauhistuttavana "arabien kulttuurisena piirteenä", vaikka itse asiassa ne vastaavat mutatis mutandis juutalaisten historiaa Rooman valtakunnan aikana Tituksesta Hadrianukseen, jossa militantti fanaattisuus ja kiihkoilu kukoistivat kansallisen itsemääräämisoikeuden nimissä. Varhaiset sionistit Jabotinskystä Ben-Gurioniin, Moshe Dayaniin ja Menachem Beginiin olivat täysin tietoisia siitä, että heidän politiikassaan oli näitä ironisia yhtymäkohtia.  Perusteellisina realisteina heidän ei tarvinnut huijata itseään. Nykyään elämme yleisen mielipiteen myyttien sumussa, jossa nämä ironiset analogiat on poistettu tietoisuudesta. Ihmiset on kasvatettu vakiokliseillä, joita hasbarakoneet kierrättävät loputtomasti, ja he tukevat niitä vilpittömästi, koska heillä ei ole enää juurikaan historian tajua. Tästä voisi sanoa paljon. Mutta tämä ei ole oikea paikka.