":: Tämä keskustelu kuuluu vuosia sitten, joten toivon, että kommenttini on edelleen hyödyllistä. Ensiksi välttämätön johdanto: konsonantit voivat olla italian kielessä kaksoiskonsonantteja tai yksittäiskonsonantteja, kuten hyvin tiedetään; mutta se, mikä tässä kuvauksessa usein jää huomiotta, on se, että tämä kontrasti voi esiintyä vain tietyissä paikoissa, eli vokaalien välissä tai vokaalin ja ""puolivokaalin"" välissä (/w/ ja /j/) tai, plosiivien osalta, vokaalin ja ""r""/""l"" välillä; kaikissa muissa paikoissa kaikilla konsonanteilla on epämääräinen pituus. Niinpä sanassa ""pasto"" (""ateria"") ei ""s"" eikä ""t"" voida sanoa olevan ""yksittäinen"" tai ""kaksinkertainen"", vaan niiden pituus on epämääräinen ja epämääräinen (ääntäminen kuten ""passto"" tai ""pastto"" olisi italialaisessa fonologiassa merkityksetöntä, toisin kuin muissa kielissä, joissa on geminaattikonsonantteja, kuten suomessa). Soveltamalla tätä käsitettä ""r"" ääntämiseen: yksittäinen ""r"" ääntyy läppänä, kaksinkertainen ja epämääräinen ""r"" ääntyy trillinä tavallisessa ääntämisessä; esimerkiksi ""caro"" (rakas) sisältää läppääänen, kun taas ""terra"" (maa) ja ""treno"". (juna) sisältävät molemmat trillerin. Voit tarkistaa tämän kuuntelemalla Italian valtiontelevision RAI:n julkaiseman ""Dizionario di Ortografia e Pronuncia"" merkintöjä, joka on (tai oli ennen) saatavilla tällä sivulla. Trillin käyttäminen sanassa ""caro"", olipa se kuinka lyhyt tahansa, muuttaisi sen väistämättä sanaksi ""carro"". (charriot). 
Olen äidinkielinen puhuja, olen opettanut italiaa ulkomaalaisille ja olen tutkinut ja vertaillut italian fonologiaa perusteellisesti. Nämä väitteet eivät tietenkään riitä wikipediaan, mutta aiheeseen liittyviin julkaisuihin viitattaessa on olemassa luontainen ongelma. Pitkään fonologiaa on pidetty Italiassa vain kieliopin vähäisempänä osana; mikä tärkeämpää, suurin osa tutkimuksesta on keskittynyt kielen sisäisiin kiistoihin ja variaatioihin, eli kielen kuvaamiseen kielen sisältä käsin, objektiivisempi ja tieteellisempi fonetiikan tutkimus on melko vähäistä. Riittää, kun sanon, että edes IPA:ta ei ole juuri koskaan käytetty italian fonetiikan kuvauksessa, sillä monet kirjoittajat käyttävät omia fonetiikkakäytäntöjä jopa merkittävissä teoksissa (kuten edellä linkittämässäni teoksessa). Tämä tarkoittaa sitä, että vaikka /e/:n ja /ɛ/:n tai /ɔ/:n ja /o/:n välisestä kontrastista keskustellaan laajalti monissa julkaisuissa, koska levinneisyydessä on paljon vaihtelua, italialaisen fonologian muista erityispiirteistä, jotka ovat yhdenmukaisia tai lähes yhdenmukaisia äidinkielisten puhujien keskuudessa, ei löydy juurikaan teoksia (esim.esim. ""n"" artikulaatiopaikan rinnastaminen seuraavaan konsonanttiin; vokaalin pidentyminen korostetuissa, avoimissa tavuissa sanojen sisällä; tavujen äännearvo kuten /pas.to/ vastakohtana säädetylle ortografiselle jaottelulle ""pa-sto"", tavun ajoitettu rytmi jne.). ""r"":n läppä- ja trillinjakoeroa sekä epätahtisen pituisten konsonanttien tarkkaa kuvausta yleensä ei ole suurelta osin huomioitu.   

"