RAF:n ja kansainyhteisön lentäjillä oli kaikilla istuintyyppiset laskuvarjot, jotka sopivat lentäjän vakioistuimeen, kun taas muilla miehistön jäsenillä oli rintaan kiinnitettävät irrotettavat laskuvarjot. Laskuvarjopakkaus kiinnitettiin valjaisiin etupuolelle (rintaan), ja se piti kiinnittää vain välittömästi ennen hyppyä. Ahtaissa takatorneissa laskuvarjopakkaus säilytettiin toisinaan tornin ulkopuolella rungossa, jolloin ampujan tarvitsi vain kurottautua taakseen avatakseen tornin kaksi takaovea ja päästäkseen rungon sisään. Se, mihin häntätykkimies säilytti laskuvarjonsa, riippui hänen henkilökohtaisista mieltymyksistään ja jossain määrin myös hänen fyysisestä koostaan.

Lancasterin ja sen tornien sisämitat olivat hieman puutteelliset tilan suhteen, sillä kun peruskone oli suunniteltu (kuten Manchester), normaali lentovaatetus rajoittui ehkä Sidcot-pukuun ja laskuvarjoon. Kun myöhemmin käytettiin yhä enemmän Irvin-takkeja ja Mae Westeja sekä muita vaatteita, miehistön keskiverto jäsenestä tuli paljon tilaa vievämpi, mikä johti vaikeuksiin poistua koneesta hätätilanteessa, vaikka pelastautumisluukkujen mitat pysyivät ennallaan. Tämä selittää mahdollisesti Lancasterin suuremmat miehistötappiot verrattuna Halifaxiin, joka oli myös sisältä paljon tilavampi.