"Mielestäni seuraava teksti kuvaa paremmin tutkimusten luonnetta. Kahta ensimmäistä pargarfia ei ole muutettu, mutta kolme viimeistä ovat täysin erilaiset. Kommentteja pyydetään.

Vaikka Tractatus on tärkeä teos, Wittgensteinia tutkitaan nykyään lähinnä Filosofisten tutkimusten (Philosophische Untersuchungen) vuoksi. Vuonna 1953, kaksi vuotta Wittgensteinin kuoleman jälkeen, kauan odotettu kirja julkaistiin kahdessa osassa. Suurin osa ensimmäisen osan 693 numeroidusta kappaleesta oli painovalmis vuonna 1946, mutta Wittgenstein veti käsikirjoituksen pois kustantajalta. Lyhyemmän II osan lisäsivät toimittajat G.E.M. Anscombe ja Rush Rhees. (Jos Wittgenstein olisi elänyt saadakseen kirjan valmiiksi itse, osa II osan huomautuksista olisi todennäköisesti sisällytetty I osaan, eikä kirjassa olisi enää tätä kahtiajakautunutta rakennetta.)
Wittgensteinin teosten tulkitsijoiden on tunnetusti vaikea päästä yksimielisyyteen, ja tämä pätee erityisesti Tutkielmiin. Hyvin lyhyesti sanottuna Wittgenstein pyytää lukijaa ajattelemaan kieltä ja sen käyttöä kielipelien kokonaisuuksina, joissa kielen osat toimivat ja joilla on merkitystä filosofian ongelmien ratkaisemiseksi. Tämä näkemys kielestä edustaa sitä, mitä monet pitävät irtautumisena Tractatuksen Wittgensteinista ja siten merkityksestä representaationa. Tällaista tutkimusta tehtäessä tulee esiin yksi ""myöhemmän"" Wittgensteinin radikaaleimmista piirteistä. ""Perinteinen"" näkemys filosofian ""tehtävästä"", joka ehkä kärjistyi Bertrand Russellissa, on, että filosofin tehtävänä on ratkaista filosofian vaikeasti ratkaistavilta tuntuvat ongelmat loogisen analyysin avulla (esimerkiksi ""vapaan tahdon"" ongelma, ""mielen"" ja ""aineen"" suhde, mikä on ""hyvää"" tai ""kaunista"" ja niin edelleen). Wittgenstein kuitenkin väittää, että nämä ""ongelmat"" ovat itse asiassa ""loitsuja"", jotka johtuvat filosofien kielenkäytön väärinkäytöstä.
Wittgensteinin mukaan kieli on kudottu osaksi elämän kudosta, ja juuri tässä tavallisessa arkisessa kontekstissa kieli toimii. Filosofisia ongelmia syntyy tämän mukaan silloin, kun kieli pakotetaan pois arkisesta kontekstista, joka on sen varsinainen koti, ja se pakotetaan uuteen, metafyysiseen ympäristöön, josta kaikki tutut ja tarpeelliset maamerkit on tarkoituksella poistettu. Ne on poistettu näennäisesti järkevistä filosofisista syistä, mutta Wittgensteinin mielestä ne ovat ongelman lähde. Wittgenstein kuvaa tätä metafyysistä ympäristöä ikään kuin olisimme kitkattomalla jäällä, jossa olosuhteet ovat näennäisesti täydelliset filosofisesti ja loogisesti täydelliselle kielelle (Tractatuksen kieli) ja jossa kaikki filosofiset ongelmat voidaan ratkaista ilman arkisten kontekstien hämmentäviä ja sotkevia vaikutuksia, mutta jossa kieli ei kitkan puuttumisen vuoksi voi itse asiassa tehdä mitään varsinaista työtä. Tutkimuksissa puhutaankin paljon "joutavista pyöristä" ja siitä, että kieli on "lomalla", ja näitä kaikkia käytetään ilmaisemaan tätä samaa ajatusta siitä, mitä filosofisista konteksteista puuttuu. Ratkaistakseen siellä esiintyvät ongelmat, Wittgenstein väittää, filosofien on "palautettava sanat metafyysisestä niiden jokapäiväiseen käyttöön". Toisin sanoen filosofien on poistuttava kitkattomalta jäältä ja palattava tavallisen kielenkäytön "karkealle maaperälle". 
Paluu karkealle maaperälle on kuitenkin helpommin sanottu kuin tehty. Filosofiset ongelmat ovat luonteeltaan syvällisiä ja ulottuvat yhtä syvälle kuin filosofille tavanomaisiksi tulleet kieli- ja ajattelumuodot. Wittgenstein puhuu siksi "harhoista" ja "taikatempuista", joita kielimuotomme suorittavat ajattelullemme, ja pyrkii murtamaan niiden loitsun kiinnittämällä huomiota pinnallisesti samankaltaisten ilmaisumuotojen välisiin eroihin, jotka voivat johtaa tämäntyyppiseen hämmennykseen. Suuren osan Tutkimuksista Wittgenstein yrittää siis osoittaa, miten filosofit johdatetaan pois kielenkäytön tavallisesta maailmasta itse kielen harhaanjohtavien piirteiden avulla. Hän tekee tämän tarkastelemalla vuorotellen erilaisten filosofisten ongelmien kehittymistä, alkaen itse kielen yleisestä ongelmasta, sääntöjen ja sääntöjen noudattamisen käsitteiden kautta ja siirtyen sitten joihinkin epistemologian ja mielenfilosofian erityisempiin ongelmiin. Koko näiden tutkimusten ajan kirjoitustyyli on keskustelunomainen, ja Wittgenstein on vuorostaan hämmentyneen filosofin roolissa (jommallakummalla tai molemmilla puolilla perinteisiä filosofisia keskusteluja) ja oppaan roolissa, joka yrittää näyttää hämmentyneelle filosofille tien takaisin: "tien ulos kärpäspullosta".  
Suuri osa Tutkimuksista koostuu siis esimerkeistä siitä, miten filosofinen hämmennys syntyy ja miten arkikielen todellista toimintaa tarkkaan tutkimalla voidaan välttää ensimmäiset väärät askeleet kohti filosofista hämmennystä. Välttämällä nämä ensimmäiset väärät askeleet filosofiset ongelmat itsessään yksinkertaistuvat...