"Bostonin verilöylyn seurauksena parlamentti alkoi harkita esitystä Townshendin tullien osittaisesta kumoamisesta."[3] Suurin osa uusista veroista kumottiin, mutta teevero säilytettiin. Britannian hallitus jatkoi yritystään verottaa siirtolaisia ilman heidän suostumustaan, ja siitä seurasi Bostonin teekutsut ja Amerikan vallankumous.

Seitsemänvuotisen sodan 1756-1763 jälkeen Britannian valtakunta oli pahasti velkaantunut. Jotta vastikään laajentuneen imperiumin kustannukset saataisiin maksettua, Ison-Britannian parlamentti päätti periä uusia veroja Britannian Amerikan siirtokunnilta. Aikaisemmin parlamentti oli käyttänyt veroja kauppa- ja merenkulkulakien kautta valtakunnan kaupan sääntelemiseen. Vuoden 1764 sokerilailla parlamentti pyrki kuitenkin ensimmäistä kertaa verottamaan siirtomaita nimenomaan tulojen hankkimiseksi. Amerikan siirtokuntalaiset vastustivat sokerilakia aluksi taloudellisista syistä, mutta pian he ymmärsivät, että siihen liittyi perustuslaillisia kysymyksiä.

Väitettiin, että vuoden 1688 Bill of Rights suojasi brittiläisiä alamaisia verottamiselta ilman todella edustuksellisen parlamentin suostumusta. Koska siirtokunnat eivät valinneet jäseniä Britannian parlamenttiin, monet siirtokuntalaiset pitivät parlamentin yritystä verottaa heitä perustuslain periaatteen vastaisena, jonka mukaan verotus voi tapahtua vain suostumuksella. Jotkut brittipoliitikot vastasivat tähän väitteeseen "virtuaalisen edustuksen" teorialla, jonka mukaan siirtokunnat olivat tosiasiassa edustettuina parlamentissa, vaikka ne eivät valinneet jäseniä. Tästä kysymyksestä, josta keskusteltiin vain lyhyesti sokerilain jälkeen, tuli merkittävä kiistakysymys sen jälkeen, kun parlamentti hyväksyi vuoden 1765 leimaverolain. Leimaverolaki osoittautui siirtokunnissa erittäin epäsuosituksi, mikä osaltaan johti sen kumoamiseen seuraavana vuonna, samoin kuin se, ettei siitä saatu merkittäviä tuloja.

Leimaverokiistassa oli kysymys verotusta ja edustusta perustavammasta kysymyksestä: parlamentin toimivallan laajuudesta siirtokunnissa.Parlamentti antoi vastauksensa tähän kysymykseen kumotessaan leimaverolain vuonna 1766 ja hyväksyessään samalla julistuslain, jossa julistettiin, että parlamentti voi säätää siirtokuntia koskevia lakeja ""kaikissa tapauksissa""[5].[6] Parlamentti antoi vastauksen tähän kysymykseen, kun se kumosi leimaverolain vuonna 1766.
Sisältö

    1 Townshendin ohjelma
        1.1 Tulojen kerääminen
        1.2 Vaatimusten noudattamisen valvonta
    2 Reaktio
        2.1 Boikotit
        2.2 Levottomuudet Bostonissa
    3 Osittainen kumoaminen
    4 Huomautuksia
    5 Viitteet
    6 Lisälukemista
    7 Ulkoiset linkit

Townshendin ohjelma
Tulojen lisääminen

Ensimmäinen Townshendin laeista, joka joskus tunnetaan yksinkertaisesti nimellä Townshend Act, oli vuoden 1767 tulolaki[6], joka edusti Chathamin ministeriön uutta lähestymistapaa verotulojen hankkimiseksi Amerikan siirtokunnissa sen jälkeen, kun leimaverolaki (Stamp Act) oli kumottu vuonna 1766.[7] Britannian hallitus oli saanut sen käsityksen, että koska siirtolaiset olivat vastustaneet leimaverolakia sillä perusteella, että se oli suora (tai ""sisäinen"") vero, siirtolaiset hyväksyisivät sen vuoksi välilliset (tai ""ulkoiset"") verot, kuten tuontiverot.[8] Tätä silmällä pitäen Charles Townshend, valtiovarainministeri, laati suunnitelman, jossa asetettiin uusia tulleja siirtokuntiin tuotavalle paperille, maaleille, lyijylle, lasille ja teelle,[9] jotka olivat tuotteita, joita ei tuotettu Pohjois-Amerikassa ja joita siirtokuntalaiset saivat ostaa vain Isosta-Britanniasta[10].

Britannian hallituksen uskomus, että siirtolaiset hyväksyisivät "ulkoiset" verot, johtui siitä, että siirtolaisten vastustus leimaverolakia vastaan ymmärrettiin väärin. Siirtokuntien vastustus "sisäisiä" veroja vastaan ei tarkoittanut, että he hyväksyisivät "ulkoisia" veroja; siirtokuntien kanta oli, että kaikki parlamentin tulojen keräämiseksi asettamat verot olivat perustuslain vastaisia.[8] ""Townshendin virheellinen käsitys siitä, että amerikkalaiset pitivät sisäisiä veroja perustuslain vastaisina ja ulkoisia veroja perustuslain mukaisina"", kirjoitti historioitsija John Phillip Reid, ""oli ratkaisevan tärkeä vallankumoukseen johtaneiden tapahtumien historiassa.""[11] Townshendin verolaki sai kuninkaallisen puoltavan lausunnon 29. kesäkuuta 1767.[12] Parlamentti ilmaisi tuolloin vain vähän vastustusta. ""Koskaan ei kohtalokas toimenpide olisi voinut saada hiljaisempaa läpimenoa"", kirjoitti historioitsija Peter Thomas[12].

Tulolaki hyväksyttiin yhdessä vuoden 1767 vahingonkorvauslain kanssa,[13] jonka tarkoituksena oli tehdä Brittiläisen Itä-Intian yhtiön teestä kilpailukykyisempää kuin salakuljetetusta hollantilaisesta teestä.[14] Vahingonkorvauslailla kumottiin Englantiin tuotavan teen verot, minkä ansiosta sitä voitiin jälleenviedä halvemmalla siirtomaihin. Tämä Englannissa toteutettu veronalennus kompensoitaisiin osittain uusilla tulolain (Revenue Act) siirtomaissa teestä perittävillä veroilla.[15] Tulolaki vahvisti myös uudelleen avunantokirjeiden eli yleisten etsintälupien laillisuuden, jotka antoivat tulliviranomaisille laajan