"

 Aineiston lisääminen, lainaukset, yleinen siivous ja riitojen ratkaiseminen. 
Olen huolellisesti dokumentoinut Warren Farrellin elämäkerran ja ammatillisen keskustelun ja tukenut muokkauksiani viittauksilla. Myth of Male Power -teoksessa hän kannattaa "sukupuolenvaihdosliikkeen" käsitettä vaihtoehtona joko "naisliikkeelle" tai "miesten liikkeelle". Hän on pitänyt tätä kantaa yllä kirjan julkaisemisesta vuonna 1993 lähtien ja on jatkanut käsitteen edistämistä jokaisessa sen jälkeen julkaistussa kirjassaan. Lisäksi en löydä yhtään alkuperäistä, siteerattavaa lähdettä, joka tukisi maskuliininen-termin käyttöä hänestä. Siksi olen poistanut viittaukset tähän ei-neutraaliin termiin.

Toivon, että kaikki, jotka katsovat tätä sivua, ovat samaa mieltä siitä, että olen parantanut tämän artikkelin laatua valtavasti. Aion poistaa siivouspyynnön ja puolueettomuuskiistan, koska en näe mitään viimeaikaisia, aktiivisia keskusteluja, jotka jäisivät käsittelemättä lisäämieni huolellisten viittausten myötä.

(edellinen sisältö:)
Warren Farrell (s. 1943) on yhdysvaltalainen maskuliininen kirjailija.

Farrellilla on valtiotieteen maisterin ja tohtorin tutkinnot (UCLA, New York University (NYU)). Hän on opettanut Kalifornian yliopiston San Diegon lääketieteellisessä tiedekunnassa sekä Georgetownin yliopistossa, Rutgersissa, Brooklyn Collegessa ja American Universityssä.

Julkaisemalla The Myth of Male Power Farrellista tuli yksi ensimmäisistä maskulisteista. Termiä on vaikea määritellä täsmällisesti, mutta hänen tapauksessaan maskuliinisuus on eräänlainen tapa juhlia miehiä yhtäläisinä kuin naisia ja torjua kaikenlainen naisten miehiä kohtaan osoittama seksismi. 1970-luvun alusta lähtien hän on ollut feminismin puolestapuhuja, ja hän on toiminut NOW:n (National Organization for Women) New Yorkin osaston johtokunnassa. Muutaman vuoden kuluessa häntä pyydettiin eroamaan NOW:sta, koska hänen näkemyksensä poikkesivat järjestössä yleisesti vallitsevista näkemyksistä; erityisesti hän kritisoi sitä, mitä hän piti naisten yksinoikeutena ja miesten ongelmien huomiotta jättämisenä. Hänen varhaiset kirjansa The Liberated Man (Vapautettu mies) ja Why Men Are the Way They Are (Miksi miehet ovat sellaisia kuin ovat) edustivat enemmän eräänlaista miesten vapautusta - lähestymistapaa miesten asioihin, joka on samanlainen kuin feminismin lähestymistapa naisten asioihin. Nämä tekstit eivät olleet feminismikriittisiä.

Farrellin kriitikot julistavat häntä seksistiseksi ja naisvastaiseksi (tai naisvihamieliseksi). Huolimatta siitä, että monet viimeaikaiset feministit, kuten Susan Faludi, hyökkäävät häntä vastaan laajalti.  Vastatessaan arvostelijoilleen Farrell väittää, että hänen lähestymistapansa on pohjimmiltaan tasa-arvoa ja humanismia. 

Hänen lähestymistapansa sukupuolikysymyksiin on tullut maskuliinisuuden kulmakiveksi. Hänen ideologiansa vaatii sukupuolten tasa-arvoa ja, toisin kuin jotkut muut maskulistit, perinteisten sukupuoliroolien vähentämistä. Hän on tarkastellut kriittisesti sukupuolten välistä vallan epätasapainoa väittäen, että se joissakin tapauksissa suosii naisia: ""Naisliike oli tehnyt hienoa työtä vapauttaessaan naisia sukupuolirooleista, mutta kukaan ei tehnyt samaa miehille."". 

Farrell oli kuvernööriehdokas Kalifornian vuoden 2003 muistutusvaaleissa. Hän sijoittui yhdeksänneksi seitsemänneksi 135 ehdokkaan joukosta. 

Toukokuun 27. päivänä 2005 Farrell esiintyi John Stosselin "Give Me A Break" -ohjelmassa 20/20 keskustellakseen siitä, miksi miehet ansaitsevat hänen mielestään enemmän. Raportissa hänet nähdään puhumassa Cato Institute -instituutin edessä. Hän pyysi yleisön jäseniä nousemaan seisomaan, jos he olivat työskennelleet vähintään kaksi vuotta tietyt kriteerit täyttävässä työssä: esimerkiksi työssä, jossa he altistuivat tuulelle ja sateelle tai jossa he tekivät pitkiä työpäiviä. Lähes yksinomaan miehet nousivat seisomaan.

Joidenkin mielestä Cato Instituten tilaisuus oli järjestetty Farrellin kirjojen ja mielipiteiden edistämiseksi. Tapahtuma kuitenkin havainnollisti yhtä Farrellin keskeisistä näkökohdista - sitä, että naisilla on taipumus valita - ja että populaarilehdistö yleensä rohkaisee heitä valitsemaan - työpaikkoja, jotka ovat pikemminkin sosiaalisesti tyydyttäviä kuin rahallisesti tyydyttäviä. Miehiä kannustetaan esimerkiksi tekemään hyvin palkattuja, pitkää työaikaa vaativia töitä, kun taas naisia kannustetaan etsimään töitä, jotka antavat heille enemmän aikaa lasten kanssa tai joita pidetään sosiaalisesti miellyttävinä ja joihin liittyy vähän fyysistä työtä tai vakavia fyysisiä epämiellyttävyyksiä. Näistä töistä maksetaan yleensä yleisesti ottaen vähemmän palkkaa kuin edellisistä. Lisäksi miehet tekevät todennäköisemmin ylitöitä (ja heitä tietenkin kannustetaan tekemään niitä) kuin naiset, joten heille maksetaan välttämättä enemmän palkkaa tehdyistä työtunneista.

Katso myös
 Maskuliinisuus

  "