Ei tarvitse pyytää anteeksi.  Toimitukselliset kommenttini ovat toisinaan ylimalkaisempia tai kriittisempiä kuin niiden pitäisi olla, ja tämä herättää luonnollisesti voimakkaan reaktion.  

Yhdysvaltain armeijan aselaitos ymmärsi hyvin maanpaineen ongelman toisen maailmansodan aikana. Minun on vaikea havaita suoraa yhteyttä T-34:n alhaisemman maanpaineen ja Yhdysvaltain armeijan aselajitoimiston pyrkimysten välillä saavuttaa samanlaisia tuloksia.  Itse asiassa molempien panssarivaunujen suunnittelijat vain reagoivat Euroopan taistelukentän asettamiin olosuhteisiin, ja venäläiset keksivät ratkaisun, kun amerikkalaiset vielä valmistelivat M4:ää valmiiksi taistelua varten Pohjois-Afrikan hiekalla. 

On muistettava, että T-34:n ja M4:n suhteellisen harvat taistelut käytiin enimmäkseen suhteellisen lähietäisyydeltä.  Tämä auttoi peittämään 76 mm:n HVAP:n läpäisyongelmat (se oli vain marginaalisesti parempi kuin AP-haulikko) ja johti yleiseen väärinkäsitykseen panssarivaunun tehokkuudesta venäläistä vastinettaan vastaan. En ole kuullut 90mm Shermanin nähneen taistelua Koreassa.  Vastauksena kysymykseesi siitä, kuka oli vastuussa siitä, että meidät lähetettiin alipanssaroituihin kuolemanloukkuihin, se oli kenraaliluutnantti Leslie J. McNair.  Pitkään esikunnassa toiminut McNair oli nero organisoinnissa, mutta hän osoitti hyvin vähän ymmärrystä tai halukkuutta oppia panssarivaunujemme ja panssarintuhoojiemme todellisesta tehokkuudesta taistelukentällä.  Jos hän olisi kuollut vuotta aikaisemmin, olisimme lähteneet Eurooppaan 250 T26-panssarivaunulla ja mahdollisesti jopa muutamalla 90 mm:n Shermanilla varustettuna.  Sillä olisi ollut merkitystä.