"

""Son of Perdition"" edit=

Kadotuksen Pojan (jota kutsutaan myös nimellä ""peto, joka menee kadotukseen"") käsitettä käytetään Raamatussa kolmessa yhteydessä, mikä muodostaa kolmen mahdollisen viittauksen triunismin (tai ""kolminaisuuden"" tai typologian).

Ensimmäinen viitekehys: Antiokhos IV Epifanes Danielin kirjan mukaan.

Ilmestyskirjassaan Johannes lainasi "kadotuksen poika" -käsitteen Danielin profetioista ja yhdisti ne kielellisesti. Hän viittaa "tähteen, joka putosi taivaasta" kahdella nimellä, joista toinen on kreikkalainen ja toinen hepreankielinen. Kreikkalainen nimi on ""Appolyon"", joka tulee kreikan kantasanasta ""apolumi"". Se viittaa täydelliseen menetykseen, ikuiseen tuhoon ja irtautumiseen.""" Hepreankielinen nimi on ""Abaddon"", hepreankielisestä juurisanasta ""'abad"", joka tarkoittaa samaa kuin kreikankielinen juurisana. Danielin kirjassa tulkitsija sanoo, että ""suuren pedon"" lopullisena kohtalona on ""tuhoutua"" ('abad) ja joutua ikuiseen liekkiin (eli helvettiin).

Koska monet historioitsijat, kriitikot ja monet juutalaiset ja kristityt tutkijat uskovat, että Danielin kirja kertoo tapahtumista Israelissa Babylonian vankeuden alusta Makkabalaisten kapinan loppuun, he sanoisivat, että viittaus on Antiokhos IV Epifaneen, miehen, joka hyökkäsi Jerusalemin temppeliin ja saastutti sen uhraamalla sian alttarilla, pystyttämällä Zeuksen patsaan temppeliin omana itsenään, ryöstämällä temppelin kassan ja lyömällä kolikoita, joissa luki "Theos Epifane". (Ilmiömäinen Jumala) jne.

Toinen viitekehys: Juudas Iskariot

Johanneksen evankeliumissa Jeesus sanoo, että kaikista hänen opetuslapsistaan kukaan ei ole kadonnut paitsi "kadotuksen poika". Uusi kansainvälinen versio kääntää sanonnan ""tuhoon tuomittu"". D. A. Carson ehdottaa, että tämä jae viittaa sekä Juudaksen luonteeseen että hänen kohtaloonsa." D. A. Carson, The Gospel According to John (Leicester: Apollos, 1991), 563. Sanontaa käytetään myös 2. Tess. 2:3:ssa, jossa se rinnastetaan synnin mieheen.

Kolmas viitekehys: Jokin tuleva hahmo.

<>:ssä Paavali kirjoitti kauan sen jälkeen, kun sekä Jeesus että Juudas olivat tulleet ja menneet kohtaloonsa, ja viittasi "kadotuksen poikaan" jossakin tulevassa merkityksessä siitä ajankohdasta lähtien, jolloin hän kirjoitti kirjeensä. Samoin Ilmestyskirjassa <> Johannes viittaa ""petoon, joka menee kadotukseen"", luultavasti viitaten samaan kohtaan, jossa hän rinnastaa hepreankielisen ja kreikankielisen nimen ""tähti, joka putosi taivaasta"".

Seuraavat lausunnot ovat arkkityyppisiä, eivätkä ne kuvasta yksittäisten uskonnollisten instituutioiden tai henkilöiden uskomusten kaikkia mahdollisia variaatioita.

Erilaiset juutalaisten ja kristittyjen lahkot sekä maalliset historioitsijat ja kriitikot tunnustavat, että ilmaisua ""kadotuksen poika"" tai ""peto, joka menee kadotukseen"" käytetään yhdessä tai useammassa näistä kolmesta viitekehyksestä:

Juutalaiset rekonstruktionistit sekä jotkut historioitsijat ja kriitikot tunnustaisivat ensimmäisen viitekehyksen, sillä heidän mukaansa Danielin kirja on puhtaasti juutalaista apokalyptista kirjallisuutta.

Juutalaiset messiaanistit ja historialistit [katso juutalainen eskatologia] sekä jotkut historioitsijat ja kriitikot tunnustaisivat ensimmäisen ja kolmannen viitekehyksen, mutta eivät toista, koska he eivät usko Jeesuksen olevan Messias.

Kristilliset historialistit, dispensationalistit ja osittaiset preteristit, messiaaniset juutalaiset sekä jotkut historioitsijat ja kriitikot tunnustaisivat toisen ja kolmannen viitekehyksen, koska he opettavat Jeesuksen Kristuksen kahta tulemista. He saattavat myös tunnustaa ensimmäisen viitekehyksen typologiana.

Kristityt preteristit ja idealistit tunnustaisivat toisen viitekehyksen ja mahdollisesti ensimmäisen viitekehyksen typologiana, mutta eivät kolmatta, koska he eivät usko profetian tulevaan täyttymiseen.

Triunisti tunnistaisi kaikki kolme viitekehystä."