Muistan elävästi peruskouluaikani, jolloin muut lapset karttoivat minua eivätkä päästäneet minua typeriin pikku ryhmiinsä. Pojat olivat kaikki kavereita, ja tytöillä oli kaksi ryhmää. Toinen oli suosittujen tyttöjen ryhmä ja toinen oli epäsuosittujen tyttöjen ryhmä. Voisi luulla, että olisin ainakin sopinut epäsuositun tyttöryhmän joukkoon, mutta en sopinut. He sulkivat minut ulos omasta pikku ryhmästään eivätkä edes puhuneet minulle. He kiusasivat minua armottomasti, ja niin teki myös suosittu tyttöryhmä. Minua ei koskaan kutsuttu juhliin 2. luokan jälkeen, minulla ei koskaan ollut ystäviä. Pojat periaatteessa jättivät minut huomiotta (aina seitsemännelle luokalle asti, jolloin juuri he kiusasivat minua armottomasti), kun taas he flirttailivat muiden tyttöjen kanssa. Muut tytöt puhuivat vain pojista (kun he eivät kehuskelleet toisilleen kotielämästään). He eivät koskaan antaneet minun leikkiä heidän kanssaan, eikä opettaja pakottanut heitä ottamaan minua mukaan. Lounaalla ja välitunnilla istuin yksin tai itkin yksin. Kuudennella luokalla yksi lapsista käski opettajaa heittämään minut ulos ikkunasta. Opettaja vain pudisti päätään. Lapset ovat julmia, enkä koskaan, ikinä, KOSKAAN unohda sitä kidutusta, jota kestin lapsena. Kyllä, minusta lapset ovat ääliöitä.