Jatkuvuutta aikaisempaan englantilaiseen kirkkoon nähden oli paljon (hiippakuntia organisoitiin uudelleen ja uusia perustettiin, mutta suuri osa johtavasta papistosta pysyi samana, luostareita lakkautettiin, mutta jotkin niistä nostettiin katedraaleiksi, esimerkiksi Peterborough'ssa viimeisestä apotista tuli ensimmäinen piispa), ja Henrikin aikana kirkko säilytti pitkälti katolisen identiteetin.  Edvardin aikana kirkon luonne muuttui protestanttisemmaksi, mikä johtui niistä, jotka hallitsivat hänen hallintoaan (Edvard oli alaikäinen).  Marian aikana heiluri heilahti tietenkin (rajusti) takaisin toiseen suuntaan, ja Elisabetin asema pyrki kompromissiin.  Jossain määrin tämä murtui Kaarle I:n aikana, ja tietysti Commonwealthin aikana hyväksyttiin presbyteerinen järjestelmä, mutta restauraation myötä piispat palautettiin.  High Churchilla ja Low Churchilla oli tuolloin hieman erilaiset merkitykset, ja 1800-luvulla syntyi se, mitä nykyään kutsumme anglo-katolilaisuudeksi (yhdessä evankelisten ryhmien, kuten Clapham Setin, kanssa).

Afrikan osalta riippuu usein siitä, mikä lähetysseura oli aktiivisin tietyllä alueella ja kuka perusti teologiset korkeakoulut ja niin edelleen.  Kuten GAFCONin kokoonpanosta voidaan nähdä, Nigerialla ja Ugandalla on vahva evankelinen johto.