"Lehdistö on vapaa ja painaa mitä haluaa." Ensimmäinen väite on kyseenalainen. Se, mitä lehdet "päättävät painaa", on usein laskelmoitu arvio siitä, mitä omistajat haluavat, mitä mainostajat eivät vastusta ja mitä lehden ostava lukijakunta haluaa lukea. Kuten Lontoon Timesissa tai New York Timesissa kriittisinä hetkinä nähdään, uutisointi voi olla tuhoisan vääristynyttä. Tämä koskee myös valtavirran lehdistöä. Toisella ehdotuksella ei ole mitään tekemistä uutisoinnin kattavuuden tai tarkkuuden kanssa, vaan pikemminkin sen kanssa, että "kuka välittää". Pidän siitä, haluan lukijakunnan ajattelevan näin". Murdochin lehdistö on hyvä ja pahamaineinen esimerkki. Walter Lippmannin kirjoittama kirja Public Opinion 1921 (vapaasti ladattavissa) on vanha, mutta se on terävästi puhutteleva siitä "pseudoympäristöstä", jossa meidän on pakko elää medialle altistumisen vuoksi.
"uutisten luonteen ja journalismin taloudellisen perustan analyysi näyttää osoittavan, että sanomalehdet heijastavat väistämättä ja väistämättä yleisen mielipiteen puutteellista järjestäytymistä ja siten enemmän tai vähemmän voimistavat sitä.
Näin voisi suuri humaani, liberaali sanomalehtimies kirjoittaa siitä, mitä mediassa todella tapahtuu. Tuohon aikaan se oli keskisuomalainen hallinto siitä, kuinka paljon paskaa levitetään herkkäuskoiselle yleisölle, jotta voidaan "valmistaa suostumusta" hinnalla millä hyvänsä tosiasioihin nähden. Hänen asemaansa pitää nykyään Noam Chomsky, jota Lippmannin perilliset pitävät vaarallisena miehenä. Lyhyesti sanottuna, klassisen maltillisen realistisen näkemyksen siitä, miten tietoa leikataan ja räätälöidään yhteiskunnallisen ajattelutavan tuottamiseksi, säilyttävät nykyään vain ne, joita nykyajan keskustalaiset kutsuvat ääriaineksiksi.  Uuden vuoden lopun luento.