Suvussani on taisteltu jokaisessa sodassa, jossa Yhdysvallat on ollut mukana, myös vallankumouksessa. Minulla itselläni on kaksi sisarusta, jotka ovat käyneet sekä Afganistanissa että Irakissa viimeisten kolmen vuoden aikana palvellessaan tätä maata. Olin niin onnekas, etten ollut oikeutettu olemaan vaarassa, koska minulla oli syntyessäni vain yksi munuainen. Ei mene päivääkään tai joskus tuntiakaan, ettenkö toivoisi, että he voivat hyvin ja että heidän maanmiehensä voivat myös hyvin. En voi kuvitella, miltä tuntuu olla kaatuneiden vanhempi, puoliso tai lapsi. Olemme heille velkaa, jota emme voi koskaan maksaa takaisin. Sisarukseni ovat koulutettuja eivätkä usko propagandaan, ja he molemmat ovat sitä mieltä, että toimimme oikein Irakin suhteen joukkotuhoaseiden olemassaolosta huolimatta. Tämä maailma pienenee joka päivä... kuinka paljon tilaa on hallituksille, jotka ovat uhka naapureilleen? Minusta on täysin selvää, että Yhdysvallat ja sen liittolaiset ja koko maailma olivat uskomattoman kärsivällisiä Saddam Husseinin kanssa, mutta oli tullut aika tehdä jotain, enkä usko, että meillä oli varaa jatkaa diplomatiaa. YK:n päätöslauselman 1441 sanamuodon mukaan se tarkoitti vakavia seurauksia. Olimme jo tehneet kaiken muun mahdollisen... Mitä muuta oli jäljellä kuin ryhtyä sotaan? Jotkut ovat väittäneet, että joukkotuhoaseita ei koskaan ollutkaan ja että Saddam käyttäytyi niin kuin käyttäytyi, koska se antoi hänelle voimaa kansansa keskuudessa, koska se ihaili hänen uhmakkuuttaan. Joukkotuhoaseet eivät kuitenkaan ole asia, jota voi vain odottaa ja katsoa. Johtajan on johdettava seurauksista huolimatta ja hyväksyttävä poliittinen kohtalonsa lopputuloksen perusteella. Toivon, että Irakiin syntyy demokratia, jotta siellä olevat henkilöt voivat alkaa nauttia vapauksista, joita useimmat meistä länsimaissa pitävät normaaleina. 11:45, 24. tammikuuta 2005 (UTC)