"

Et ole ainoa, joka puhuu vanhalla kielellä.....  Tämän päivän CounterPunch dotcomista, Tänä tammikuun seitsemästoista päivänä, Herramme vuonna 2006, -

Bugging America

Subjektin vapaudet

WERTHERin toimesta

Valtaosa kirjatusta historiasta on ollut despotismia. Kun homo sapiens sapiens siirtyi metsästäjä-keräilijästä maanviljelijäksi, hän sai lukutaidon, kiinteät asunnot ja muut sivilisaationa pidettävän kulttuurin tarvikkeet. Henkilökohtainen vapaus väheni kuitenkin jyrkästi.

Syyt tähän ovat järkeenkäypiä. Metsästäjä- ja keräilijäheimojen väliset kiistat voitaisiin ratkaista siten, että jompikumpi heimo yksinkertaisesti vetäisi jalat alta ja siirtyisi uudelle alueelle, ja niitä estäviä aineellisia esteitä olisi vain vähän. Vakiintunut maatalouselinkeino taas edellytti pysyviä kyliä, viljavarastoja ja maarajauksia, joita oli puolustettava ryöstelyä vastaan. Puolustuksen tarve merkitsi kansallista turvallisuusvaltiota. Maatalouden ylijäämät eivät ainoastaan edellyttäneet aseellista puolustusta, vaan mahdollistivat myös työnjaon, joka johti poliiseihin, sotilaisiin, byrokraatteihin ja veroarvioijiin, joista jälkimmäiset takavarikoivat osan sadosta.

Työolojen kehittyminen merkitsi myös erilaista henkistä ajattelua. Metsästäjä-keräilijä oli itsenäinen urakoitsija (ellei peräti rosvo), joka liikkui laajoilla alueilla ja työskenteli yksin tai pienissä ryhmissä. Maataloustyöläinen sen sijaan työskenteli yhdessä paikassa, jolloin hänen tulonsa ja lähtönsä oli enemmän sääntelyn alainen.

Jos maa ei ollut hänen, hän oli riippuvainen Ison miehen suosiosta. Kun väestötiheys kasvoi alueilla, joilla maatalousyhteiskunnat kehittyivät, hän saattoi vain harvoin lähteä omille teilleen: hyvä maa oli jo viety, ja riistaeläimet oli raivattu tai metsästetty paikallisesti sukupuuttoon. [1]

Karl Wittfogelin kutsuman "hydraulisen sivilisaation" [2] nousun myötä sorron ruuvi kääntyi jälleen kerran henkilökohtaista vapautta vastaan. Rakentaakseen laajat maanrakennustyöt, joita valtio tarvitsi selviytyäkseen seuraavasta kuivuudesta tai tulvasta, näiden proto-ylivaltojen hallitsijat alistivat alamaisensa pakkotyöhön ja virkavapauden ulkopuoliseen sääntelyyn, mikä teki heistä yhtä vapaita kuin monet vetoeläimet.

On epätodennäköistä, että Meksikon laakson, Niilin, Eufratin, Gangesin tai Jang-Tzen valtioiden hallitsijat olisivat suvainneet kovinkaan paljon valituksia, joita heidän alamaisensa tekivät, jotka orjuutettiin, orjuutettiin tai muutoin säädeltiin valtioiden hallitsijoiden määrittelemän suuremman hyvän vuoksi. Jos nämä valitukset olisi sallittu, ne olisivat olleet sananvapautta.

Hallitsijat eivät myöskään olisi uskoneet talonpojan väitettä, jonka mukaan hänen karkean asuntonsa sisätilat ja niiden sisältö olisivat olleet valtion uteliaisuudelta suojattuja. Hänellä, talonpojalla, ei yksinkertaisesti ollut mitään oikeuksia, joita hallitsija olisi ollut velvollinen kunnioittamaan (lainatakseni sitä, mitä korkeimman oikeuden entinen tuomari sanoi kerran orjista kuuluisassa tuomiossaan vuonna 1857); ainoa rajoitus hallitsijan vallalle alamaisiaan kohtaan oli hallitsijan pelko kapinasta, jos tyytymättömyys yltyisi.

Kahdesta tähän mennessä käsitellystä oikeudesta, sananvapaudesta ja vapaudesta mielivaltaisesta etsinnästä ja takavarikosta, jälkimmäinen on olennaisesti tärkeämpi, jotta ihminen voi säilyttää asemansa pelkkien pesäeläinten yläpuolella. Tällä ei ole tarkoitus millään tavoin väheksyä sananvapauden suotavuutta ja välttämättömyyttä. On kuitenkin olemassa käytännön olosuhteita, joissa järkevät ihmiset eivät käytä sananvapautta, koska he ovat pidättyväisiä, häpeissään tai koska se ei yksinkertaisesti ole vaivan arvoista. Tai kun ihminen on naimisissa.

Suuri osa vastenmielisestä ja ekshibitionistisesta käytöksestä järkeistetään sananvapaudeksi, kun taas kiireellisemmät asiat tukahdutetaan: kuinka moni tuntityöntekijä tuntee olevansa vapaa sanomaan, mitä hän todella ajattelee esimiehistään, ja kuuluuko siitä johtuva oikeusjuttu todella ensimmäisen lisäyksen piiriin? Mutta typerä tosi-tv pauhaa edelleen. Useimmat älykkäät ihmiset sensuroivat kohteliaisuudesta tai hienotunteisuudesta mielipiteensä politiikasta, appivanhemmista, pomoista ja uskonnosta, kun he ovat julkisella paikalla.

Henkilön ja asunnon loukkaamattomuus on perustavanlaatuisempaa. Mitä keskivertoihminen paheksuisi enemmän: sitä, että hänelle sanotaan, ettei hän voi esittää kysymyksiä Yhdysvaltojen presidentille järjestetyssä tilaisuudessa, vai sitä, että hänet määrätään riisuutumaan julkisesti? Tai sitä, että hänen kotinsa pengotaan? Kyse on tästä periaatteesta. Pienempi vapaus on välttämätöntä poliittisen keskustelun kannalta, suurempi vapaus erottaa meidät koirista. [3]

Yksityisyyden kunnioittaminen, niin itsensä kuin kansalaistenkin osalta, on yksilöllisen minuuden tunteen mittapuu. Suurin osa psykologisesti hyvin sopeutuneista ihmisistä uskoo, että heihin liittyy tosiseikkoja ja olosuhteita, jotka eivät vain kestä julkisten paljastusten räikeää valoa. Jotkut asiat ovat yksinkertaisia