Näyttää siltä, että tästä artikkelista puuttuu paljon, erityisesti atomipommia koskeva osa.
Tässä muutama arvostelu Amazon.comista:

Jokaisen amerikkalaisen tulisi lukea kiihkeän kansallismielinen kirja, 5. elokuuta 2002. 

Tämä kirja oli miljoonamyynti Japanissa, ja se käännettiin englanniksi vuonna 1991. Kirjailija oli merkittävä japanilainen poliitikko. Kirja on vanhentunut, eikä historia ole aina tukenut kirjailijan näkemyksiä. Siitä huolimatta kaikkien, jotka yrittävät ymmärtää nykyajan Japania, pitäisi lukea se. Jotkut kohdat ovat hyvin yllättäviä ja häiritseviä. 
Kirjoittaja Ishihara välttää tavanomaisen kohteliaan japanilaisen protokollan ja toteaa painokkaasti, että Japani on Yhdysvaltojen veroinen, että Japanilla pitäisi olla omat (ja vahvat) puolustusvoimat, että japanilainen tietotekniikka on vertaansa vailla ja että sitä pitäisi käyttää neuvotteluvälineenä ja että Japani tulee olemaan vaikutusvaltaisin valtio Aasian maiden kanssa asioidessaan. 

Ishihara moittii Yhdysvaltoja rasismista ja väittää, että atomipommia ei käytetty Saksaan, koska saksalaiset olivat valkoisia ja japanilaiset keltaisia. Hän väittää, että Japanin siirtomaiksi joutuneet kansat ovat olleet vapautumisen jälkeen paljon menestyksekkäämpiä kuin Yhdysvaltojen siirtomaiksi joutuneet. 

Kirja on esimerkki Japanin kasvavasta suuntauksesta kohti kansallista ylpeyttä, ja siinä käsitellään myös voimakkaasti monien japanilaisten tunnetta siitä, että heidän kansakuntansa ymmärretään väärin. 

Kirjan tunteet ennakoivat selvästi japanilais-amerikkalaisten suhteiden levotonta aikaa ja muistuttavat meitä siitä, että japanilaiset eivät ole unohtaneet Hiroshimaa sen enempää kuin Amerikkakaan ei ole unohtanut Pearl Harboria. Ishiharan kehotus rakentavaan vuoropuheluun näiden kahden kansakunnan välillä on hyvin ymmärretty. Muussa tapauksessa tulevaisuus näyttää parhaimmillaankin synkältä. 

Erittäin suositeltava, vaikkakin hieman vanhentunut. 

vertauskuvamainen kapeakatseisuus ja hämärä kansallismielinen raivo, 19. syyskuuta 2006.   

Luin tämän kirjan CIA:n kääntämänä versiona senaatin avustajana, joka oli huolissaan Japanin noususta, ja kirjaan kuului yhtenä kirjoittajana yksi Sonyn johtajista (Morita). Vaikka kirja on mielenkiintoinen tutkijoiden kannalta, kun luin tätä versiota - joka on vesitetty, mutta joka on edelleen vihaa kuumentava - olin hämmästynyt siitä, miten kaukaa haetulta miehen ennustukset vaikuttavat nykyään. Kun kirja kirjoitettiin, Japani oli kuplatalouden huipulla, näytti siltä, että japanilaiset tietokonesirut (ja sen elektroniikkateollisuus) antaisivat maalle suuren vallan (ne voisivat kieltäytyä myymästä komponentteja, jotka menivät yhdysvaltalaisiin ohjuksiin), ja Yhdysvallat oli nyt käsittämättömässä itsekunnioituksen vaiheessa. Sinänsä se, miten asiat ovat kehittyneet lähes 16 vuotta kestäneen pysähtyneisyyden ja muualla toimivien huipputeknologian valmistajien kilpailijoiden nousun jälkeen, paljastaa, että kirjoittaja on erehtynyt niin pahasti Japanin kehityskulusta, että se on naurettavaa. 

Syvällisemmässä mielessä se viittaa siihen, että Ishihara ei ymmärtänyt tuolloin vallinneita taloudellisia voimia ja oli siksi täynnä täysin perusteetonta kansallismielistä uhmakkuutta. Japanin taloudellinen nousu perustui sodanjälkeiseen jälleenrakennusbuumiin, sitten suhteellisen suojattuun talouteen, joka mahdollisti sen, että valtavat teollisuuden ulkopuoliset kombinaatit saattoivat liittoutua kartelleiksi (jotka huijasivat voittamiaan kuluttajia myydäkseen alhaisin hinnoin ulkomaille saadakseen markkinaosuutta ja murskaakseen kilpailijat), ja viimeiseksi useisiin merkittäviin johtamisinnovaatioihin (TQM, just-in-time-valmistus jne.), jotka heijastuvat siihen, että Japanissa valmistetaan erinomaisia autoja. Se oli kuitenkin pohjimmiltaan seuraajatalous, joka valmisti tuotteita, jotka halvemmat valmistajat muualla Aasiassa ovat tehneet hyödykkeiksi - aivan kuten sen innovaatioita alettiin laajalti jäljitellä - ja jota korruptoivat kiinteistökeinottelusta saadut rahat, jotka lopulta romahtivat deflaatiokierteeseen. Samaan aikaan sen poliittiset uudistukset ovat olleet parhaimmillaankin heikkoja ja pahimmillaan järjettömän kansallismielisiä. 

Ishihara ei ymmärtänyt mitään tästä eikä valaise mitään arvokasta. Sen sijaan hän vetää esiin ennen toista maailmansotaa esitettyjä väitteitä japanilaisen luonteen synnynnäisestä ylivertaisuudesta ja muita vastaavia varsin rumia väitteitä. Hän on myös järkyttävän löysä tosiasioiden kanssa: hän esimerkiksi väittää, että Yhdysvallat pommitti Japania mutta ei Saksaa atomipommilla rasistisista syistä (japanilaiset olivat keltaisia, saksalaiset eivät) - mutta jos tietäisi edes vähän historiaa, mitä Isihara ei ilmeisesti tiedä, ymmärtäisi, että Saksan tappion aikaan (huhtikuussa 1945) pommi ei ollut vielä valmistunut (se räjäytettiin ensimmäisen kerran seuraavana heinäkuussa)! Kirja on täynnä tällaista huolimattomuutta. Se, missä hän kuitenkin onnistuu, on sen kaunan ilmaiseminen, jota japanilaiset kansallismieliset tunsivat tuohon aikaan. Jälkikäteen ajateltuna hänen ylimielisyytensä vaikuttaa yhtä henkeäsalpaavalta kuin tietämättömyydeltäänkin. Mutta hänen vihansa ja mielipahansa ja se, mitä ne heijastavat japanilaisten asenteista, ovat todellakin hyvin todellisia. Näin tarkasteltuna kirja on yksi pitkä kryptorasistinen paasaaminen. 

Japanilla on pitkä matka edessään