"
En kirjoittanut lausetta raamatullisista viittauksista, vaan ainoastaan toimitin ne. En muista, kuka kirjoitti lauseen.  Eräs liittovaltion piirituomioistuin kuitenkin kirjoitti (yksi poistamistani viittauksista):

Seuraava on ote asiakirjasta Iannaccone v. Law, 142 F.3d 553 (2nd Cir. 1998):

Oikeus käsitellä siviilikanteita pro se liittovaltion tuomioistuimissa taataan 28 U.S.C. §:ssä 1654, jossa säädetään: ""Kaikissa Yhdysvaltojen tuomioistuimissa asianosaiset voivat vedota ja ajaa omia asioitaan henkilökohtaisesti tai niiden asianajajien avustamina, jotka kyseisten tuomioistuinten sääntöjen mukaan saavat hoitaa ja hoitaa asioita niissä.""". Pykälän 1654 §:n takuu on peräisin suoraan vuoden 1789 Judiciary Act -laista.

Ensimmäisen kerran se esiteltiin senaatissa 12. kesäkuuta 1789 osana senaatin lakiehdotusta [S-1], ja oikeus itsepuolustukseen sisältyi lakiehdotuksen 31 §:ään. Mutta kun lakiehdotuksesta tuli laki 24. syyskuuta 1789, oikeus siirrettiin 35 pykälään, joka kuuluu seuraavasti: ""Että kaikissa Yhdysvaltojen tuomioistuimissa osapuolet voivat vedota ja hoitaa omia asioitaan henkilökohtaisesti tai sellaisten asianajajien tai asianajajien avustuksella, jotka mainittujen tuomioistuinten sääntöjen mukaan saavat hoitaa ja hoitaa asioita niissä.""". V Documentary History of the First Federal Congress of the United States of America 1789-1791 1150, 1165, 1193 (1986). Kuten voidaan nähdä, oikeus itsepuolustukseen on pysynyt samana yli 200 vuoden ajan.

Perustuslakimme laatijat pitivät omatoimista edustusta siviilioikeudenkäynneissä perusoikeutena, joka kuuluu vapaalle kansalle. Vaikka korkein oikeus viittasi siviilioikeudelliseen pro-see-edustukseen asiassa Faretta v. California, 422 U.S. 806, 812-13 (1975), tuomioistuin keskittyi siellä keskusteluun oikeudesta edustaa itseään vastaajana rikosoikeudenkäynnissä, id. 813 ja sitä seuraavat kohdat, jonka perustuslain Bill of Rights takaa.

Rikosoikeudenkäynnissä pro se -osapuoli voi luonnollisesti esiintyä vain vastaajana. Siviiliasiassa henkilö voi esiintyä pro se -menettelyssä joko kantajana tai vastaajana. Ja kuten todettiin, toisessa tapauksessa oikeus itsepuolustukseen on suojattu perustuslailla ja toisessa yksinkertaisesti lailla. Lisäksi toisin kuin rikosasian vastaajat, siviilioikeudenkäyntien osapuolet, joilla ei ole varaa asianajajaan, eivät yleensä voi saada asianajajaa, paitsi tilanteissa, joissa on olemassa vapausriski, kuten mielenterveys- tai nuorisorikosoikeudenkäynneissä. Ks. H.B. Kim, Legal Education For the Pro Se Litigant: A Step Towards a Meaningful Right to Be Heard, 96 Yale L. J. 1641, 1646-47 (1987).

Lisäksi siviili- ja rikosoikeudellisissa menettelyissä tapahtuvan itsepuolustuksen historialliset juuret ovat erilaiset. Farettassa tuomioistuin käsitteli historiallista vaatimusta, jonka mukaan asianajajan on oltava läsnä, aina pahamaineiseen englantilaiseen Star Chamberiin asti, joka pakotti rikosoikeudenkäynnissä vastentahtoisen vastaajan käyttämään avustajaa, sekä vaatimuksen asteittaista uudistamista. Tätä uudistusta kannatettiin kiihkeästi siirtomaa-ajan Amerikassa rikoksesta syytettyjen osalta. Ks. Faretta, 422 U.S., 821-26.

Siirryttäessä rikosoikeudellisesta tilanteesta siviilioikeudelliseen tilanteeseen toteamme, että liittovaltion tuomioistuimessa pro se -menettelyyn osallistuva henkilö voi olla ristiriitainen siunaus, koska pro se -menettelyyn osallistuvilla henkilöillä ei ole oikeudellista koulutusta ja he saattavat toisinaan rasittaa tuomioistuinta esittämällä epäloogisia tai käsittämättömiä vetoomuksia, valaehtoisia todistuksia ja kirjelmiä. Joskus pro-se-oikeudenkäyntiä käyvät henkilöt esiintyvät vain siksi, että he haluavat käyttää oikeussalia poliittisen tai yhteiskunnallisen agendansa edistämiseen tai ajavat asiaa, joka on oikeudellisesti mahdoton ratkaista. Ks. E.J.R. Nichols, Preserving Pro Se Representation in an Age of Rule 11 Sanctions, 67 Tex. L. Rev. 351, 351 nn.2 & 3 (1988). Näistä mahdollisista rasitteista huolimatta kansalaisilla on kuitenkin edelleen oikeus saada asiansa tuomioistuimen käsiteltäväksi, mikä on vakiintunut käsitys, joka ulottuu aina tasavaltamme alkuajoista lähtien. Oikeus esiintyä omasta puolestaan siviilioikeudenkäynnissä juontaa juurensa useista lähteistä, jotka kaikki ovat syvällä historiassamme ja kulttuurissamme. Käsittelemme lyhyesti viittä näistä lähteistä, vaikka epäilemättä muitakin on olemassa:

Ensinnäkin historia. Englannin common law -lainsäädännön monimutkaisissa kanteissa ja todellisena vireillepanovaltuuksien ja sekavien menettelyjen sokkelona oikeus käyttää avustajaa siviilioikeudellisissa menettelyissä tuli välttämättömäksi. Kolmentoista vuosisadan puoliväliin mennessä lakimiehet monopolisoivat Lontoon tuomioistuimet niin, että kuningas joutui määräämään, että muutamaa erityistä tapausta lukuun ottamatta riitapuolilla oli oikeus vedota omiin asioihinsa ilman lakimiehiä. Katso The Right to Counsel in Civil Litigation, 66 Colum. L. Rev. 1322, 1325 (1966).

Toiseksi, epäluottamus asianajajia kohtaan johti siihen, että oikeudenkäyntiin osallistuminen ilman avustajaa oli suositeltavin tapa. Katso A.L. Downey, huomautus, Fools and Their Ethics: The Professional Responsibility of Pro Se Attorneys, 34 B.C. L. Rev. 529, 533 (1993). Lakimiehillä ei ollut kunnia-asemaa tai paikkaa yhteiskunnassa siirtomaa-ajan alkupuolella. Pioneerit, jotka raivasivat