"

Vastaus Kysymys siitä, onko yksi matemaattinen (tai havainnollinen) rakenne tietyssä suhteessa toiseen, tai voidaanko, kun otetaan huomioon rakenne ja joukko sen suhteen muotoiltuja suhteellisia rajoitteita, tuottaa tai tunnistaa toinen rakenne, joka täyttää nämä rajoitteet polynomiajassa (askelten määrässä, joka voidaan ilmaista polynomifunktiona rakenneosien kokonaismäärästä), ei ole kysymys, jota tässä kysyn... vaikka tämä kysymys voidaan helposti liittää kysymyksiin, joita kysyn. 

Tässä yhteydessä voimme yhtä hyvin määritellä "vaikeasti ratkaistavissa olevan (tieteellisen) paradoksin" ilmeiseksi epäjohdonmukaisuudeksi, jonka olemassaolosta asianomaisen tieteenalan (tieteenalojen) asiantuntijat ovat yksimielisiä, mutta jota asiantuntijat eivät ole onnistuneet ratkaisemaan lopullisesti ja yksimielisesti, vaikka he ovat pitkään yrittäneet ratkaista sitä. (Kysymys siitä, johtuvatko tällaiset paradoksit ""lähes kaikissa tapauksissa"" asiantuntijoiden ""mielikuvituksen puutteesta"", koskee siis oikeastaan näiden asiantuntijoiden luovaa pätevyyttä. Mutta vaikka olisi mahdollista perustella joitakin melko kielteisiä tuomioita tämän suuntaisesti, se ei silti ole kysymys, jota tässä kysyn. 

Kysymykseni ovat seuraavat: (1) voiko tällaisen epäjohdonmukaisuuden ratkaista ilman sen synnyttävän teorian tai teorioiden (ja datajoukkojen) metakieliä, ja (2) jos olet sitä mieltä, että tällainen metakieli tarvitaan, onko tämä metakieli - eli kieli, joka riittää tulkinnallisen kartoituksen M:T<>U täydelliseen ilmaisemiseen, jossa T tarkoittaa (tieteellistä) teoriaa ja U tuon teorian havaittavaa maailmankaikkeutta - välttämättä luonteeltaan tieteellinen? Eli sisältääkö tällainen metakieli sinänsä välttämättä tieteellisen menetelmän (toisin kuin aksiomaattinen menetelmä) havainnollisia sovelluksia?

Jatkatte keskustelua UV-katastrofista. Kuten kaikki tiedämme, UV-katastrofi ""ratkaistiin"" valon kvantittamisella, mikä johti lopulta kvanttimekaniikan kehittymiseen. Valitettavasti kvanttimekaniikassa on edelleen ongelma: formalismin havaittavissa oleva vastaavuus todellisuuteen on rajallinen. Kysymykset siitä, vastaavatko loput ja miten ne vastaavat havaittavaa todellisuutta, ovat edelleen laajalle levinnyttä hämmennystä aiheuttavia kysymyksiä, ja ne ovat johtaneet useisiin ristiriitaisiin tulkintoihin kvantitatiivisesta mekaniikasta, jotka on välttämättä ilmaistu kvantitatiivisen mekaniikan ""filosofisella"" metakielellä (joka voidaan itsessään nähdä klassisen mekaniikan metakielenä). Jos jokin näistä tulkinnoista joskus jalostuu siinä määrin, että se voi tuottaa uusia väärennettävissä olevia ennusteita, siitä tulee ""tieteellinen"". Mutta siihen asti olemme jumissa filosofisten (havainnollisesti vääristämättömien) tulkintojen kanssa.

Olette jo todenneet ""mielikuvituksen"" olevan tärkeää tieteellisten paradoksien ratkaisemisessa. Jo pelkästään tämä asettaa kyseenalaiseksi sen, että on olemassa jokin algoritmi, joka tuottaa kelvollisen ratkaisun kaikissa tapauksissa. Näytätte kuitenkin edelleen uskovan, että on olemassa joukko periaatteita, joita voidaan käyttää tällaisten ratkaisujen lopulliseen tunnistamiseen sen jälkeen, kun ne on annettu, ja yleisemmin, jotta voidaan nopeasti ja pintapuolisesti erottaa toisistaan pätevät ja virheelliset ratkaisut. Ennen kuin kohtasin sinut, Hillmanin agentin ja eräät muut täällä Wikipediassa, en tiennyt mistään tällaisista periaatteista. Pyydänkin teitä jakamaan nämä periaatteet - toisin kuin ennakkoluulot, aavistukset, nyrkkisäännöt ja muu voodoo, johon muut ovat luottaneet - muun maailman kanssa. 

Pystytkö tähän? Kiitos, "