"

Pidän kiinni tosiasioista ja totuudesta. Monet niin sanotuista luotettavista lähteistänne eivät pystyisi edes kertomaan, miltä Minor Threat ja Black Flag kuulostivat, puhumattakaan näistä bändeistä. Ihmiset, jotka tietävät mistä puhuvat, pitävät yleensä ajanhukkaa olla tekemisissä idioottien kanssa, jotka eivät tiedä, tai jotka eivät kuuntele totuutta, koska se pilaa heidän ""siistin"" valtavirtaisen mielikuvansa siitä, mitä heille on uskoteltu emosta. Greenwald ei ole yhtään parempi lähde. Hän on vain joku, joka kirjoitti huonon kirjan. Mitä siitä. Etkö edes ymmärrä, miksi vanhoja artikkeleita on vaikea saada tänne? Internetiä ei ollut olemassa. Bändit hajosivat nopeasti. Levyt ovat loppuneet. Levy-yhtiöt lopettivat. Median puhuvat päät eivät tienneet mitä helvettiä emo oli 90-luvun alussa. Maalaisjärki. Eikä tässä artikkelissa edes puhuta siitä, mikä tekee emosta emoa, ja tiedän, että joku kaltaisesi ei pystyisi siihenkään. Sen sijaan, että puhuttaisiin siitä, millaista musiikkia tai laulua käytetään, aikaa tuhlataan sanoitukselliseen sisältöön. Ne ovat sanoja. Sanoitukset eivät määrittele musiikkigenreä. Kuka tahansa voi kirjoittaa laulun mistä tahansa aiheesta. Genren tarkoitus on kuvata varsinaista musiikkia, johon se liittyy, ja sitä, miten sitä soitetaan. Missä on se tosiasia, että bändit käyttivät hyvin harvoin puhtaita, melodisia lauluvokaaleja jo varhain? Se oli joko huuto/huuto-tyyppistä hardcore-laulua, tai sitten he oikeastaan vain puhuivat kappaleissa, kuten Indian Summerin ja Moonrakerin kaltaiset bändit tekivät. Genre on se, miten soitat, ei se, mitä sanot. Tuo käsite on kadonnut täällä, monien muiden ohella.   "