"
Huomaan, että googlebooksissa on pari kirjaa, jotka käsittelevät nimenomaan 50-luvulla julkaistuja apuohjelmia.  Aion yrittää kirjastojen välistä lainaa nähdäkseni, ovatko ne minkään arvoisia, koska niistä ei näytä olevan mitään saatavilla verkossa, vaikka muutamat JSTORissa ja WILEYssä olevat artikkelit perustuvat niiden tietoihin.  Se voisi olla hyvä lähde.

Itse asiassa luin läpi edellä luetellut, mutta mikään näistä ei ole mielestäni todella ""suuri"" lähde koko aiheen kannalta.  Tavoitteeni niiden läpikäymisessä oli lähinnä nähdä, käyttivätkö he termiä ""empaattinen mieliala"" ja jos käyttivät, sovelsivatko he sitä keinona painotuksen välittämiseen ja miten he sitten viittasivat aputoimintoihin tässä mielessä.  Sen tavanomaisen ongelman lisäksi, että kukaan ei ole koskaan täysin vaivautunut luomaan kunnollista konsensusta tunnelmasta luokkana ja sen puitteissa standardoitua nimeämissuunnitelmaa tunnelmille, suurin ongelma, joka minulla on useimpien näiden lähteiden kanssa, on se, että ne näyttävät olettavan, että ei-do-ilmaisut empaattisesta tunnelmasta muiden elementtien painottamisen kautta ymmärretään, mutta yksikään niistä ei itse asiassa sisällä tällaista lausumaa, joka väittää tällaista.  Mulvey viittaa tällaiseen ilmaisuun do-ilmaisun lisäksi apuilmaisujen kautta yleisesti esimerkkeinä empaattiset 'will', 'be' ja muutama muu, jotka kaikki vakiinnutetaan antamalla vokaalinen painotus kyseisille elementeille.  Beard luettelee empaattisen mielialan yhdessä lukuisten muiden apuverbien kautta välitettävien toimintojen kanssa, mutta ei sulje pois empaattista (eikä mitään muitakaan hänen luettelemiaan asioita) ei-apuverbien kautta tapahtuvasta ilmaisusta.  Huddleston näyttää päättelevän painotuksen käytön empaattisen mielialan välittämisessä viittaamalla esimerkkeihin, jotka eivät sisällä do- eikä muita apuverbien käyttötapoja, mutta koska hän ei itse asiassa nimenomaisesti merkitse esimerkkejään sen suhteen, mitä hän viittaa niiden tekevän (oletan, että hän pitää havaintojaan ilmeisinä kussakin), ei ole mitään konkreettista tapaa tietää, mihin hän tarkalleen ottaen viittaa.  Google löytää tuhansia kielioppikirjoja, ESL-oppikirjoja ja kieltenopiskelusivustoja, joissa kaikissa käsitellään do:n käyttöä painottavan tunnelman välittämisessä, mutta jälleen kerran ne näyttävät vain olettavan, että lukija tietää, että painotus on keino, kun taas (tarvittaessa) do on keino.  Niiden sanamuodot näyttävät taas viittaavan oletettuun tietoisuuteen siitä, että halutun elementin korostaminen on tapa välittää empaattinen tunnelma, ja niissä näytetään yleensä esimerkkejä, joissa korostetaan ei-verbaalisia elementtejä ja sitten muita apuaineksia, ennen kuin todetaan, että do-tuki tulee kyseeseen silloin, kun muita apuaineksia ei ole.  Ne tarjoavat myös nolla lähdettä, joten niiden arvo on vähän enemmän kuin viitearvo.  "