":Ali, kuten olen kirjoittanut, kukaan noista kirjoittajista ei ole tietoinen monista tärkeistä yksityiskohdista, kuten Kurekchayn sopimuksesta - virallisesta ja laillisesta sopimuksesta, jossa määriteltiin Karabahin liittyminen Venäjän valtakuntaan. Samaan aikaan myös Shekin kaani allekirjoitti vastaavan sopimuksen, esim. Tunnen Michael Croissantin, ja hänen kirjansa on täynnä virheitä ja erehdyksiä, hänen kirjansa ei merkitse paljon tässä suhteessa. Hänen virheensä ovat liian törkeitä Venäjän-Iranin sota alkoi vuonna 1806, kun taas Karabahista tuli osa Venäjää vuonna 1805 ennen tällaista sotaa. Samaan aikaan Tim Potier on hyvä lakiasiantuntija, ja on yllättävää nähdä hänen kirjoittavan noin. Jokaisella on kuitenkin oikeus virheisiin, ja hänen virheensä johtui resurssien puutteesta - hänellä oli tutkijana rajallinen valikoima aineistoja, ja Karabahin oikeudellinen asema 1800-luvulla ei ollut hänen tavoitteensa, mutta 1900-luvulla oli. Joka tapauksessa en tiedä Iranin eteläosan kaaneja ja mitä sopimuksia he tekivät brittien kanssa. Jos he tekivät sen Zand-kaudella, heillä oli todennäköisesti täysi laillinen oikeus tuolloin, koska Iran oli enemmän maantieteellinen kuin poliittinen kokonaisuus. Sama koskee Azerbaidžania (pohjoisessa) - sekin oli maantieteellinen. Vaikka en muista tuon ajan oikeudellisia asiakirjoja ja kirjeitä, myöhemmissä venäläisissä ja brittiläisissä asiakirjoissa pohjoisen azerbaidžanilaiset nimettiin selvästi "aderbeijani tatareiksi" - minulla on todisteita tästä jo vuodesta 1880 lähtien brittiläisissä väestönlaskentaennusteissa ja vuoden 1897 virallisessa Venäjän keisarillisessa väestönlaskennassa. Samaa sanaa käyttää venäläinen etnografi Velitško kirjassaan vuodelta 1903. Azerbaidžanilainen kirjailija Firudin bey Kocharly kirjoitti vuonna 1908 kirjan ""Literature of Azerbaijanjani Turks"". 

Azerbaidžanilaiset taistelivat tuolloin samanaikaisesti sekä Irania että Venäjää vastaan, ja jotkut asettuivat jommankumman osapuolen puolelle. Valitettavasti kirjastoista ei löydy tästä paljonkaan tietoa - mutta jo yksi tällainen käännetty kirja antaisi tutkijoille mahdollisuuden harkita uudelleen virheellisiä oletuksia. Tärkeämpää on kuitenkin se, että Karabahin kaani (kaani on turkkilainen termi, joka on johdettu kaganista), oli se, että se solmi oman sopimuksensa, että se leimasi oman rahansa (yksi tyypillisistä esimerkeistä itsenäisyydestä) ja kävi useita sotia Iranin kanssa, jotkut voittaen kädellisesti, toiset, kuten vuonna 1797, kunnianhimoisesti, mutta silti shaahi Muhammed Qajar tapetaan. Ja en tiedä kuka kertoi sinulle Vagifista ja Ibrahimista jälkimmäisellä tarkoitat varmaan Ibrahim kaania, vai mitä? No, Vagif, runoilija ja visiiri, teloitettiin vuonna 1797, shaahin kuoleman jälkeen, ja hänet teloitti väliaikainen hallitsija Mamed bey Jevanshir, joka oli Ibrahim khanin veljenpoika. Vaikka yksityiskohdat ovat hämärät ja ristiriitaiset, qajareilla ei ollut ensisijaista roolia tässä asiassa, kun shaah kuoli, iranilaiset joukot vetäytyivät, ja se pilasi kaikki suunnitelmat Azerbaidžanin ja Georgian muiden osien takaisinvaltaamisesta. Sillä välin Ibrahim kaani eli ja hallitsi kaanikuntaa traagiseen erehdykseen asti - tai niin se selitetään vuonna 1806. Mutta joka tapauksessa hän allekirjoitti Kurekchayn sopimuksen. Näin Karabahin kaanikunta oli jälleen kerran täysin itsenäinen, eikä Iranilla ollut siihen minkäänlaisia laillisia tai muita vaatimuksia. Samaan aikaan muutamat muut kaanikunnat olivat nimellisesti riippuvaisia - kuten Puola oli Neuvostoliitolle tai Armenia Venäjälle (Venäjän parlamentin puhemies, joka oli maan 3. henkilö, kutsui sitä avoimesti "Venäjän etupiiriksi" ollessaan Armeniassa).  

"