Seurasin juuri artikkelin Blu-Ray Disc muokkausta ja löysin yllä olevan vaihdon.  Valitettavasti näytät tietävän aiheesta vain vähän, ja ollakseni rehellinen, siitä on tullut sekava, koska monia termejä on käytetty väärin.

Ensinnäkin eurooppalaisia Blu-Ray-levyjä ei valmisteta 24p-muodossa.   Se on lähes yksinomaan Amerikan alueiden omaisuutta.  Toiseksi Blu-Ray-formaatti ei tue oikeita 1080 progressiivisia teräväpiirtoformaatteja (1080/50p ja 1080/60p (ja 59,95p sisältyy tähän).  Tämä johtuu siitä, että tiedonsiirtonopeus ei ole riittävän nopea näille formaateille.  Euroopasta peräisin olevat levyt, joiden pakkauksessa lukee 1080p, on tuotettu elokuvasta peräisin olevasta materiaalista, ja se on yksi progressiivisen termin väärinkäytöksistä.  Termi progressiivinen määrittelee tiukasti videoformaatin, jossa videoinformaation rivit tallennetaan tiukassa numerojärjestyksessä, 

1 - 2 - 3 - 4 - 5 ... 1078 - 1079 -1080.  

Vaihtoehtoisesti on olemassa lomitettu formaatti, jossa parittomat rivit näytetään ensin (pariton kenttä) ja sen jälkeen parilliset rivit (parillinen kenttä). (Tiedät tämän luultavasti jo).

1 - 3 - 5 - 7 ... 1077 - 1079 - 2 - 4 - 6 ... 1078 - 1080

Ne on itse asiassa tallennettu digitaaliseen videokehykseen päinvastoin, koska digitaalinen videoformaatti on peräisin NTSC-maailmasta.  Todellisessa videolähdemateriaalissa parillinen kenttä näyttää 20 millisekuntia paritonta kenttää myöhemmän aikaviipaleen, ja nämä kaksi yhdessä muodostavat täydellisen videokuvan.  Tämä pätee pitkälti myös Amerikassa, paitsi että parillinen kenttä edeltää paritonta kenttää ~16,6 millisekuntia.

On olemassa suuri joukko harrastajia (jos se on oikea sana), jotka ovat tulleet hieman anaalisesti pidättyväisiksi progressiivisten videoformaattien suhteen ja jotka ovat vakuuttuneet siitä, että progressiivinen on ainoa oikea tapa.  Todellisuudessa videon visuaalisen havainnon paraneminen on parhaimmillaankin marginaalista, eikä se varmasti ole sen tukemiseen tarvittavan digitaalisen datan kaksinkertaistamisen arvoista.  Heille kaiken on kuitenkin oltava progressiivista.  Käytän tätä keskustelua varten sanaa "progressiiviset".

Kun filmiltä peräisin olevaa materiaalia siirretään videolle Euroopassa, filmi ajetaan hieman nopeammin kuin 4 %, jolloin yksi filmikehys mahtuu videokehyksen parittomaan ja parilliseen kenttään (ns. 2:2-pulldown).  Parillinen kenttä näyttää siis aikaviipaleen, joka on 0 millisekuntia myöhemmin kuin pariton kenttä.  Jotta progressiiviset kannattajat olisivat tyytyväisiä, Blu-Rayn tuottajat ilmoittavat, että kyseinen materiaali on 1080p-muodossa, mutta että siinä käytetään niin sanottua "Progressive Segmented Frame" -tekniikkaa (vaikka he eivät mainitse tätä jälkimmäistä asiaa pakkauksessa).  Tämä tarkoittaa, että kyseessä on progressiivinen video, mutta parittomat rivit on tallennettu yhteen ja sitten niitä seuraavat parilliset rivit.  Kyseessä on todellisuudessa lomitettu video, mutta kun näyttölaite tai Blu-ray-soitin on poistanut lomituksen (sillä ei ole mitään väliä, missä se tapahtuu), lopputulos on havaittavissa erottamattomasti oikeasta 1080/25p-videosta (olettaen, että lomituksen poistoalgoritmi toimii oikein).  Jos videota katsotaan CRT-näytöllä, se on tietenkin lomitettu, koska lomituksen poistoa ei tehdä ennen näyttöä, mutta tuolla rivimäärällä kukaan ei todennäköisesti huomaa sitä (ellei istu senttien päässä näytöstä).  Pakkauksessa oleva kuvaus 1080p on ainakin teknisesti väärä, mutta käytännössä se vastaa 1080/25p-videota.  Neljän prosentin nopeuslisäys jää täysin huomaamatta, varsinkin nykyään, kun ääni on säädetty takaisin alkuperäiselle äänenkorkeudelle - etkä ilmeisesti ole huomannut sitä itsekään, jos olet vakuuttanut itsellesi, että katsot elokuvia alkuperäisellä nopeudella.

Kun siirrymme Amerikkaan, ongelmat muuttuvat.  On selvää, että elokuvan ajaminen 30 kuvan sekuntinopeudella ei ole mahdollista, joten sen sijaan elokuva muunnetaan videoksi tallentamalla sama elokuvakehys kolmeen puolikkaaseen videokehykseen, jonka jälkeen seuraava kehys tallennetaan kahteen puolikkaaseen videokehykseen ja sitten toistetaan 3 - 2 - 3 - 2. Näin neljä elokuvakehystä vie viisi videokehystä (tekniikka on 3:2-pulldown, jota usein kutsutaan virheellisesti 2:3-pulldowniksi).  Oikein deinterlaced-menetelmällä tällainen materiaali on täysin katselukelpoista, eikä katsoja todennäköisesti tunne mitään väärää.  Progressiiviset ovat kuitenkin päättäneet, että tämä ei ole oikea tapa katsella elokuvamateriaalia, ja he ovat jopa keksineet virheitä perustellakseen siirtymistä progressiiviseen formaattiin.  Olen jopa nähnyt väitteitä (jotka eivät ilmeisesti ymmärrä tekniikkaa), että liike on epätasainen, koska se hyppää 50 prosenttia pidemmälle joka toinen hyppy kolmen puolikkaan kentän vuoksi.  

Tuloksena oli 24p-formaatti.  Ainoa ongelma 24p-formaatissa on se, että jos sitä yrittää katsoa CRT-näytöllä (ja CRT on edelleen lyömätön kontrastin ja värintoiston suhteen), tulos on katselukelvoton huonon välkkymisen vuoksi - mikä tunnettiin jo kauan sitten.