"

Suokaa anteeksi, jos pidän tauon Kafka-hetkeä varten. Kirjasta ""Ennen lakia"":
Lain edessä seisoo ovenvartija. Tämän ovenvartijan luo tulee mies maalta ja rukoilee pääsyä lain eteen. Mutta ovenvartija sanoo, ettei hän voi tällä hetkellä myöntää pääsyä. Mies miettii asiaa ja kysyy sitten, päästetäänkö hänet sisään myöhemmin. ""Se on mahdollista"," sanoo ovenvartija, ""mutta ei tällä hetkellä.""". Koska portti seisoo tavalliseen tapaan auki ja ovivahti astuu sivuun, mies kumartuu kurkistamaan portista sisätiloihin. Huomatessaan tämän ovenvartija naurahtaa ja sanoo: ""Jos se vetää sinua niin puoleensa, 'yritä vain mennä sisään vetostani huolimatta. Mutta ota huomioon: minä olen voimakas. Ja minä olen vain pienin ovenvartijoista. Salista toiseen on ovivahti toisensa jälkeen, jokainen voimakkaampi kuin edellinen. Kolmas ovenvartija on jo niin kauhea, etten edes minä kestä katsoa häntä.""" Tällaisia vaikeuksia maalaismies ei ole odottanut; lain, hän ajattelee, pitäisi varmasti olla aina ja kaikkien ulottuvilla, mutta kun hän nyt katsoo tarkemmin turkisturkkiin pukeutunutta ovenvartijaa, jolla on suuri terävä nenä ja pitkä, ohut, musta tataariparta, hän päättää, että on parempi odottaa, kunnes saa luvan astua sisään. Ovivahti antaa hänelle jakkaran ja päästää hänet istumaan oven toiselle puolelle. Siinä hän istuu päiviä ja vuosia. Hän yrittää monta kertaa saada sisäänpääsyn ja väsyttää ovenvartijan vaatimattomuudellaan. Ovivahti käy usein pieniä keskusteluja hänen kanssaan ja kyselee häneltä kysymyksiä hänen kodistaan ja monista muista asioista, mutta kysymykset esitetään välinpitämättömästi, kuten suuret herrat esittävät, ja ne päättyvät aina toteamukseen, että häntä ei voida vielä päästää sisään. Mies, joka on varustautunut monilla tavaroilla matkaansa varten, uhraa kaiken, mitä hänellä on, vaikka se olisi kuinka arvokasta, lahjotakseen ovimiehen. Ovivahti hyväksyy kaiken, mutta aina huomautuksella: ""Otan sen vain siksi, ettet luule, että olet jättänyt jotain pois.""". Näiden monien vuosien aikana mies kiinnittää huomionsa lähes jatkuvasti ovimieheen. Hän unohtaa muut ovenvartijat, ja tämä ensimmäinen näyttää hänestä ainoalta esteeltä, joka estää pääsyn lakiin. Hän kiroaa huonoa onneaan, alkuvuosina rohkeasti ja äänekkäästi; myöhemmin, vanhetessaan, hän vain murisee itsekseen. Hänestä tulee lapsellinen, ja koska hän on ovivahdin vuosikausia kestäneen mietiskelynsä aikana oppinut tuntemaan jopa kirput tämän turkiskauluksessa, hän anelee myös kirppuja auttamaan häntä ja muuttamaan ovivahdin mielen. Lopulta hänen näkönsä alkaa heiketä, eikä hän tiedä, onko maailma todella pimeämpi vai pettääkö hänen silmänsä häntä. Kuitenkin pimeydessään hän on nyt tietoinen säteilystä, joka virtaa sammumattomana lain portista. Nyt hänellä ei ole enää kovin kauan elinaikaa. Ennen kuin hän kuolee, kaikki hänen kokemuksensa näinä pitkinä vuosina kerääntyvät hänen päässään yhteen asiaan, kysymykseen, jota hän ei ole vielä esittänyt portinvartijalle. Hän vilkuttaa tätä lähemmäs, koska ei enää pysty nostamaan jäykistyvää ruumistaan. Ovivahdin on kumarruttava matalaksi häntä kohti, sillä heidän välinen pituusero on muuttunut paljon miehen haitaksi. ""Mitä sinä nyt haluat tietää?"" kysyy ovimies; ""olet kyltymätön.""". ""Kaikki pyrkivät pääsemään Lain luokse"", sanoo mies, ""miten siis on mahdollista, että kaikkien näiden monien vuosien aikana kukaan muu kuin minä en ole koskaan kerjännyt sisäänpääsyä?""". Ovimies tunnistaa, että mies on tullut tiensä päähän, ja jotta hänen heikkenevät aistinsa saisivat sanat haltuunsa, hän karjuu hänen korvaansa: ""Kukaan muu ei voisi koskaan päästä tänne, sillä tämä portti on tehty vain sinua varten. Aion nyt sulkea sen."""
 "