On naurettavaa uskoa, että 60-luvun varhaiset zoom-objektiivit olisivat olleet optiselta laadultaan verrattavissa nykyisiin.  Tässä ei oteta huomioon optisen suunnittelun edistymistä viime vuosikymmeninä. Varhaiset zoom-mallit koostuivat yleensä kolmesta linssiryhmästä (konvergentti, divergentti, konvergentti); 2. ryhmä oli kiinteä ja 1. ja 3. ryhmä olivat liikkuvia.  Lisäksi 1. ja 3. ryhmä olivat jäykästi yhteydessä toisiinsa, joten monimutkaista ja vaikeasti valmistettavaa epälineaarista nokkapohjaista ryhmäetäisyyden säätömekanismia ei tarvittu.  Jäykän yhdistämisen haittapuolena oli se, että tällaisella rakenteella voidaan rajoittaa optisia poikkeamia vain hyvin rajoitetulla polttovälialueella.
Kehittyneiden monimutkaisten epälineaarisesti ohjattavien neliryhmäpohjaisten mallien (tarkennus, variaattori, kompensaattori, releen pääohjaus) kehittäminen on melko tuore ilmiö, jonka ovat mahdollistaneet uusien optisten suunnittelutekniikoiden, laskentaalgoritmien, valmistuksen - esimerkiksi halvemmat asfääriset linssit, numeerisen ohjauksen koneet tarkkojen epälineaaristen ohjausnokkien valmistamiseksi - ja materiaalitieteen - esimerkiksi lasit, joilla on poikkeavat dispersio-ominaisuudet - kehittäminen.