"

 Esi-isämme 

Useimmat meistä jäljittävät musiikillisen alkuperämme B:hen, mutta B:n ohi kaikki, ja tarkoitan kaikkea, on The Fansin, Pylonin ja Vietnamin ansiota.  The Fansilla oli levyjä db:llä (Danny Beard = db Records).  Heidän single "" True, "" erityisesti, on fantastinen tislaus puolet siitä, mitä Athens olisi (avail. on "" Squares Blot Out the Sun, "" db sampler).  Vietnamia ei koskaan levytetty.  The Fans hajosi, ja Kevin Dunn jäi paikalle soolona (Kevin Dunn and the Tribe of Women oli db:llä).  The Fansin laulaja Alfredo Villar palasi päivätyöhönsä.  

Toinen asia on Pylon.  Ei ole sanoja sille, miten tärkeitä he olivat/ovat.  REMin lempibändi on Pylon.  B-52:n suosikkibändi on Pylon.  Kaikkien lempibändi oli/on Pylon.

Toinen valtava lähtökohta on Atlantassa.  Vaikka Hampton Grease Band on atlantilainen, se oli lähtölaukaus koko ajatukselle siitä, että voimme olla outoja ja menestyä.  Vaikka he väittävät, että ""Music to Eat"" myi vähemmän levyjä kuin yksikään Columbia-historian levy (ei pidä paikkaansa, sillä Yoga instructional -levy alitti ne), he näyttivät meistä menestyneiltä, koska heillä oli rehellisyyttä ja he soittivat ja saivat maksaa laskunsa sillä tavalla.  Erityisesti Bruce Hampton ei koskaan kadonnut, vaikka kyseisen bändin ura oli hyvin lyhyt.  Sekä The Late Bronze Age -yhtyeessä että Aquarium Rescue Unitissa myöhemmin, samoin kuin eri inkarnaatioissa Hampton B. Colesina ja eversti Bruce Hamptonina, hän oli magneetti muusikoille.  Lisäksi Glenn Philips, joka soitti kitaraa Grease-yhtyeessä 15-vuotiaana, pysyi mukana ja jatkoi keikkailua.

Olen Ateenan 1980-1986 asiantuntija.  Sen jälkeen lopetin bändini ja vaelsin akateemiseen maailmaan, mutta olin silloin yksi heistä.   "