"Thomas Pynchon

Lot 49:n itku

1

Eräänä kesäisenä iltapäivänä rouva Oedipa Maas palasi kotiin Tupperware-juhlista, joiden emäntä oli laittanut ehkä liikaa kirsikkaa fondueen, ja huomasi, että hänet, Oedipa, oli nimitetty Pierce Inveraryn, kalifornialaisen kiinteistömogulin, joka oli kerran vapaa-ajallaan menettänyt kaksi miljoonaa kaulusta mutta jolla oli edelleen niin paljon ja sekavaa omaisuutta, että sen selvittäminen oli enemmän kuin kunniatehtävä, testamentin toimeenpanijaksi. Oedipa seisoi olohuoneessa, tuijotti televisioputken vihertävää kuollutta silmää, lausui Jumalan nimeä, yritti tuntea olonsa mahdollisimman humalaiseksi. Mutta tämä ei onnistunut. Hän ajatteli hotellihuonetta Mazatlanissa, jonka ovea oli juuri paiskattu, tuntui ikuisuudelta, herättäen kaksisataa lintua aulassa; auringonnousua Cornellin yliopiston kirjaston rinteen yllä, jota kukaan ulkona ei ollut nähnyt, koska rinne on länteen päin; kuivaa, lohdutonta sävelmää Bartokin orkesterikonserton neljännestä osasta; Jay Gouldin valkopestyä rintakuvaa, jota Pierce säilytti sängyn yläpuolella niin kapealla hyllyllä, että hänellä oli ollut aina leijuva pelko, jonka se jonain päivänä kaatuisi heidän päälleen. Oliko mies kuollut näin, hän mietti, unien keskellä, talon ainoan ikonin murskaamana? Se sai hänet vain nauramaan, ääneen ja avuttomana: Olet niin sairas, Oedipa, hän sanoi itselleen tai huoneelle, joka tiesi.

Kirje oli Los Angelesissa toimivan Warpe, Wist-full, Kubitschek and McMingus -nimisen asianajotoimiston lähettämä, ja sen oli allekirjoittanut joku Metzger. Siinä sanottiin, että Pierce oli kuollut keväällä, ja he olivat vasta nyt löytäneet testamentin. Metzgerin oli määrä toimia toisena toimeenpanijana ja erityisenä neuvonantajana mahdollisissa oikeudenkäynneissä. Oedipa oli nimetty myös testamentin toimeenpanijaksi vuosi sitten tehdyssä lisäyksessä. Hän yritti muistella, oliko tuolloin tapahtunut mitään epätavallista. Koko loppuiltapäivän ajan, läpi matkansa Kinneret-Among-The-Pinesin keskustan kauppaan ostamaan ricottaa ja kuuntelemaan Muzakia (tänään hän tuli helmiverhotun sisäänkäynnin läpi tahdin 4 kohdalla Fort Wayne Settecento Ensemblen variorum-äänitteestä Vivaldin Kazoo-konsertosta, Boyd Beaver, solisti); Sitten hän keräsi auringonpaisteessa yrttipuutarhasta majoraania ja basilikaa, luki kirja-arvosteluja viimeisimmästä Scientific Americanista, lasagnen kerrostamiseen, leivän nypläämiseen, romainen lehtien repimiseen, lopulta, uunin päälle, hämärän viskisoodien sekoittamiseen, kun hänen miehensä Wendell ("Mucho") Maas saapui töistä, hän ihmetteli, ihmetteli, käveli takaisin läpi paksun kannen päiviä, jotka näyttivät (eikö hän olisi ensimmäinen, joka sen myöntää?) enemmän tai vähemmän samanlaisilta, tai kaikki osoittivat samaan suuntaan hienovaraisesti kuin taikurin pakassa, ja jokainen outo oli helposti selvä koulutetulle silmälle. Kesti Huntleyn ja Brinkleyn puoliväliin asti ennen kuin hän muisti, että viime vuonna eräänä aamuna noin kello kolmen aikaan oli tullut kaukopuhelu, josta hän ei koskaan saisi tietää (ellei nyt mies ollut jättänyt päiväkirjaa), ja jonka ääni alkoi raskaalla slaavilaisella äänellä: "Transilvanian konsulaatin kakkossihteeri, joka etsi karannutta lepakkoeläintä"; joka vaihtui koomiseksi neekeriksi, sitten vihamieliseksi Pachucon murteeksi, joka oli täynnä chingas- ja maricones-ääniä; sitten Gestapon upseeri kysyi huutamalla, oliko hänellä sukulaisia Saksassa, ja lopulta Lamont Cranstonin ääni, jolla hän oli puhunut koko matkan Mazatlaniin asti. "Pierce, kiitos", hän oli saanut sanottua, "luulin, että meillä oli..."

"Mutta Margo", sanoi hän vakavasti, "tulin juuri poliisipäällikkö Westonista, ja se vanha mies huvimajassa murhattiin samalla räjäytyspistoolilla, joka tappoi professori Quackenbushin", tai jotakin sellaista.

"Herran tähden", hän sanoi. Mucho oli kääntynyt ympäri ja katsoi häntä.

""Mikset lyö luuria korvaan"", Mucho ehdotti järkevästi.

"Kuulin sen", Pierce sanoi. ""Minusta Wendell Maasin on aika saada pieni vierailu Varjon luota.""" Hiljaisuus, myönteinen ja perusteellinen, laskeutui. Se oli siis viimeinen hänen äänensä, jonka hän kuuli. Lamont Cranston. Se puhelinlinja olisi voinut osoittaa mihin suuntaan tahansa, olla kuinka pitkä tahansa. Sen hiljainen epäselvyys siirtyi puhelun jälkeisinä kuukausina siihen, mikä oli herännyt henkiin: muistot miehen kasvoista, vartalosta, asioista, joita hän oli antanut hänelle, asioista, joita hän oli silloin tällöin teeskennellyt, ettei ollut kuullut miehen sanovan. Se vei hänet mukanaan ja unohduksen partaalle. Varjo odotti vuoden ennen kuin kävi. Mutta nyt oli Metzgerin kirje. Oliko Pierce soittanut viime vuonna silloin kertoakseen hänelle tästä perunkirjoituksesta? Vai oliko hän päättänyt siitä myöhemmin, jotenkin naisen ärtymyksen ja Muchon välinpitämättömyyden vuoksi? Hän tunsi itsensä alttiiksi, hienostuneeksi, alentuneeksi. Hän ei ollut koskaan elämässään tehnyt testamenttia, hän ei tiennyt, mistä aloittaa, ei tiennyt, miten kertoa L. A:n asianajotoimistolle, ettei tiennyt, mistä aloittaa.

"Mucho, kulta", hän huusi avuttomana.

Mucho Maas, kotona, ryntäsi ovesta sisään. "Tänään oli taas yksi tappio", hän aloitti.
UUSI