"

 Baskit ja muut... 

Jos joku tietää, miksi Claret'ta kutsutaan myös Bordeaux'ksi ja miksi se on niin suosittua Englannissa, niin ehkä meidän pitäisi ottaa mukaan myös baskit (esim. Piers Gaveston).  Baskit tulivat englantilaiseen yhteiskuntaan samaan historialliseen aikaan kuin irlantilaiset.  Minusta on myös outoa, että normannit mainitaan yksiselitteisesti ilman Bretagnea.  Bretagnen herttuakunta oli englantilaisten kuninkaiden feodaalinen alamaakunta normannien valloituksesta aina 1500-luvulle asti, tavalla tai toisella.  Tämän lisäksi me kaikki tiedämme brittiläisen (walesilaisen) yhteyden, joka käytännössä tekee heistä sellaisia kuin he ovat määritelmän mukaan.  Saint-Pierren ja Miquelonin lippu ja vaakuna vastaavat Englannin etnisiä serkkuja mantereella, koska käytännössä koko Uuden Ranskan perustivat ne "ranskalaiset", jotka olivat aikoinaan Englannin ikeen alla (Ranskan pohjois- ja länsirannikko).  Englannin vaakunaan kuuluvat oletettavasti Akvitania ja Gascognen alue sekä tunnettu Normandia.

IMHO:

Normandialla on paras etninen yhteys Englantiin.  Molemmat skandinaavisia.
Bretagnella on paras etninen yhteys Walesiin.  Molemmat roomalais-brittiläisiä.
Aquitaine ja Gascogne ovat etnisesti parhaiten yhteydessä Irlantiin.  Kelttien ja baskien väliset yhteydet (hmm, kuningatar Marian avioliitto Espanjan kanssa).

Kaikilla näillä alueilla oli suuri merkitys valloituksen jälkeen, ja Stuartin aikana Skotlanti sai lisää merkitystä.  Kruunujen yhdistyminen Jaakon aikana (Tudorien ja Habsburgien välisen taistelun jälkeen) merkitsi pelkän englantilaisen kansan eroamista, ja siitä muodostui uusi brittiläinen kansa, johon kuuluivat myös Alankomaiden ja Saksan hallitsijat.  Sikäli kuin tiedän ja nyt ajattelen, uusi ""brittikansa"" on enimmäkseen yläluokan/parlamentaaristen aristokraattien ja heidän henkilökohtaisen perintönsä verkosto.

Olen ylpeä siitä, että minulla on 1/8 Aquitainian/Poitevinin (vaikkakin hugenottilainen) esi-isä.  En tunne tarkempaa sukututkimusta löytääkseni viimeaikaisen pariisilaisen (ei-lontoolaisen) ranskalaisen (jota kutsutaan Ranskaksi, mutta jolla on englantilainen luonne) esi-isäni.  Tiedä sitten, millä puolella tämä esi-isä olisi taistellut, jos Buckinghamin sota Ranskan kanssa olisi vakavoitunut.  Tämä avaa minulle ikkunan Angevin-imperiumin menneeseen loistoon, sillä vaikka minulla on skotlantilainen siirtomaa-amerikkalainen vaimo, oma erityinen perintöni ei poistu Plantagenet-valtakunnan kolmen leopardin rajojen ulkopuolelle.

Joidenkin ihmisten pitäisi katsoa Ranskan uskonsotien karttoja.  Hugenotteja on paljon Aquitaine/Gasconcessa ja Toulousessa, jotka molemmat ovat entisiä Angevinin alueita.  Herää kysymys, onko tämä protestantismi Albigenserin ristiretken jäänne, arialaisten visigoottien ja katolisten frankkien välinen jäänne vai molempia yhdistettynä englantilaisten vastarintakulttuuriin kapetialaisia vastaan.

Tanskalaisista puhuttaessa ei myöskään pidä unohtaa norjalaisia.  Mielestäni kuninkaallinen verkkosivusto tiivistää englantilaiset etniset juuremme selittämällä ne dynastisesti ja henkilöliitot, jotka edistivät yhteensopivaa sekoitusta.  Siksi uskon, että ""ranskalaiset"" ovat kohtuullisen hyvin sukua toisilleen; sen suhteen nipisteleminen tai hiusten halkominen on vain naurettavaa.

 "