2008 (UTC)

No, tutkimuksen puuttuminen ei ole todiste tutkimuksen puuttumisesta. Tuossa joukossa ei ole yhtään vakavasti sairastunutta potilasta, ja heitä liikutettiin vain vaatimattomasti sairaustilanteeseensa nähden; mitä enemmän sairastuneet ponnistelevat, sitä enemmän oireiden ja heikkouden pitäisi pahentua. Sellaiset ihmiset, jotka hakeutuvat liikuntatestaukseen, eivät todennäköisesti ole jo uusiutumisen partaalla tai kamppailevat selviytyäkseen töissä (tai edes kotona). Jos joillakin heistä on käytännön apua tai mukautuva perhe, he pärjäisivät samoissa testeissä huonommin ilman sitä. Hitsi, ei edes mainintaa rasitusunettomuudesta.

Useimmissa näistä tutkimuksista ei tutkita erilaisia somaattisia oireita tai edes kipua, vaan ainoastaan väsymystä ja toiminnallista voimaa (vaikka jälkimmäinen on minusta riittävän hyvä osoitus huononemisesta liikunnan jälkeen). Loppujen lopuksi objektiiviset mittaukset ovat kaikkein hyödyllisimpiä).  Jos hyvät todisteet puuttuvat kokonaan, on käytettävä seuraavaksi parasta näyttöä varoituksin. 

Jätät huomiotta merkittävän hyvän todistusaineiston tärkeän lähteen kaikissa ME-tutkimuksissa (ja synonyymeissä diagnooseissa) ennen vuotta 1988 tai 80-lukua, esimerkiksi Achesonin, Gilliamin, Galpinen, Innesin, Compstonin, Wallisin ja muiden julkaisuissa. Tällöin kuvattiin ja tunnustettiin ensimmäisen kerran liikunta-intoleranssi ja vakavat monijärjestelmäoireet keskeiseksi piirteeksi ei-remittoivissa tapauksissa.  

Myös joitakin ortostaasitutkimuksia olisi tehtävä. On myös Peckermanin sydäntutkimukset, Les Simpsonin liipaisinsormitutkimus, Da Costan tutkimus ja niin edelleen. Vaikka niissä ei ehkä keskitytä oireisiin, löydösten laji ja laajuus antavat todennäköisesti epäsuoraa tukea oireiden laajuudelle ja laajuudelle.

  10:22, 14. helmikuuta