"

 Beat-taiteilijan määritelmät vs. "Beat-taiteilijaa" ei ole olemassa, 2. kierros: muodollinen argumentti! 

Mennään nyt varsinaiseen asiaan. Muodollinen väittely on tarpeen, koska tämä väittely on rappeutunut tähän asti (enimmäkseen minun toimestani, ihan huvin vuoksi). Puran sen pala palalta, jotta se on helpompi sulattaa ihmisille, jotka eivät halua lukea muiden sanomisia:

Tämän väitteen tarkoitus: Korjata erittäin vakava ongelma, joka liittyy rakenteeseen, selkeyteen ja lukijaystävällisyyteen ja joka liittyy tähän sivuun ja koko aiheeseen. Ongelmana on, että termiä ""Beat-sukupolvi"" käytetään monin eri tavoin siinä määrin, että se hämmentää tavallista lukijaa ja johtaa väittelyihin siitä, kuka ""on"" ja kuka ""ei ole"" ""beatia"".

Ehdotus: Sivun rakenne on korjattava. 

Ginsberg Deliberate Prose:
""Ilmaisu 'beat-sukupolvi' nousi eräästä Jack Kerouacin ja John Clellon Holmesin välisestä keskustelusta noin vuosina '50-51, kun keskusteltaessa kadonneen sukupolven loistoa muistelevien sukupolvien luonteesta Kerouac sanoi: "Ah, tämä ei ole mitään muuta kuin beat-sukupolvi... Tarkoituksenani ei ollut nimetä sukupolvea vaan poistaa sen nimi."""

Hän käsittelee alkuperää termi "" beat "" in "" hip kieli "" froom Huncke ja sitten keskustellaan siitä, miten se tuli liittyy "" beatific "" vuonna 1959 (ja sivuhuomautuksena, että vahvistaa Doom puolella edellisen erimielisyyttä, vaikka Ginsberg sanoo "" artikuloitu "", joka voisi tarkoittaa, että se oli suunniteltu aiemmin).

""Neljäs merkitys kertyi, 'beat-sukupolven kirjallisuusliikkeen' merkitys. Kyseessä oli joukko ystäviä, jotka olivat työskennelleet yhdessä peotryn, proosan ja kulttuuritietoisuuden parissa 40-luvun puolivälistä alkaen, kunnes termi tuli kansanomaisesti suosituksi 50-luvun lopulla. Kerouacin muodostama ryhmä ... Neal Cassady, William Burroughs ... Herbert Huncke, John Clellon Homes ... Allen Ginsberg, minä itse; tapasimme Carl Solomonin ja Philip Lamantia vuonna -48; Gregory Corson tapasimme vuonna 1950, ja Peter Orlovskyn näimme ensimmäisen kerran vuonna 1954.

""Viisikymmenluvun puoliväliin mennessä tätä pienempää piiriä täydensivät ystävyydessä ja kirjallisissa pyrkimyksissä ajattelutapojen tai kirjallisen tyylin tai planetaarisen näkökulman luonnollisen samankaltaisuuden kautta useat San Franciscossa asuvat kirjailijat, kuten Michael McClure, Gary Snyder, Philip Whalen ja joukko muita voimakkaita mutta vähemmän tunnettuja runoilijoita, kuten Jack Micheline, Ray Bremser ja ...". LeRoi Jones, jotka kaikki hyväksyivät termin jossain vaiheessa, humoristisesti tai vakavasti, mutta myötämielisesti, ja heidät sisällytettiin Life-lehden yleisiä tapoja, moraalia ja kirjallisuutta käsittelevään katsaukseen, jonka eräs Paul O'Neill kirjoitti pääartikkelissa 50-luvun lopulla, ja toimittaja Alfred Aronowitzin laajaan Beat-sukupolvea käsittelevään sarjaan New York Postissa.

""Viisikymmenluvun puoliväliin mennessä oli syntynyt tunne jonkinlaisesta keskinäisestä luottamuksesta ja kiinnostuksesta Frank O'Haran ja Kenneth Kochin sekä Robert Creeleyn ja muiden Black Mountainin entisten oppilaiden kanssa ...

""Beat-sukupolvi"-ilmaisun viides merkitys on niiden runoilijoiden, elokuvantekijöiden, taidemaalareiden, kirjailijoiden ja romaanikirjailijoiden kirjallisen ja taiteellisen toiminnan vaikutus, jotka työskentelivät yhdessä antologioissa, kustantamoissa, itsenäisessä elokuvantuotannossa ja muissa medioissa. Eräät edellä mainittujen ryhmien vaikutukset virkistivät boheemikulttuuria, jolla oli jo pitkät perinteet (elokuva- ja valokuvataiteessa Robert Frank ja Alfred Leslie, musiikissa david Amram, maalaustaiteessa Larry Rivers, runouden kustantamisessa Don Allen, Barney Rosset ja Lawrence Ferlinghetti), jotka ulottuivat Susan Sontagin ja Norman Mailerin kaltaisiin taiteilijatovereihin."" jne.""