":43, 15. tammikuuta 2010 (UTC)

Olen eri mieltä John Z:n analyysistä. Muistakaa, että vuonna 1967 Israel suostui YK:n päätöslauselmaan 242, kun taas arabivaltiot hylkäsivät sen... Mielestäni on turhaa tehdä johtopäätöksiä sodan lopputuloksesta sen perusteella, mistä Egyptin ja Israelin eri johtajat sopivat eri aikoina, jo pelkästään siksi, että näillä päätöksillä on yhtä paljon tekemistä sisäisten ja maailmanlaajuisten tilanteiden kuin itse kahdenvälisen ja alueellisen konfliktin kanssa. Sadatin rauhanaloitteen kohdalla Israelin kanta määräytyi pitkälti myös sen mukaan, millä tyylillä se esitettiin. Mutta olen jälleen kerran täysin samaa mieltä kanssanne siitä, että yhden sanan tulkinnoilla ei ole sijaa infoboxissa tai johdannossa eikä luultavasti myöskään artikkelissa. Sen sijaan eri lähteistä ja eri näkökohdista peräisin olevat väitteet on esitettävä ja asetettava vastakkain. Mitään johtopäätöksiä ei ole perusteltua tehdä.  
 Tämä ei yksinkertaisesti pidä paikkaansa SC 242:n osalta, vaikka se onkin yleinen väärinkäsitys.  Ks. artikkelimme (tai ymmärrettävämmät, vähemmän taistelukenttää muistuttavat vanhat versiot). Egypti ja Jordania hyväksyivät välittömästi SC 242:n, kun taas Israel ei hyväksynyt eikä hylännyt sitä. Vuoden 1968 aikana se ensin yksityisesti YK:n pääsihteerille ja myöhemmin julkisesti hyväksyi vähitellen SC242:n. Israelin selkeä julkinen hyväksyntä, johon sisältyi sana "vetäytyminen", tehtiin vasta elokuussa 1970 osana Rogers B -suunnitelman hyväksymistä Israelin, Egyptin ja Jordanian välillä. Se oli niin kiistanalainen, että Begin joutui eroamaan kabinetista.  Ks. Shlaim's Iron Wall, s. 260 ja 296.  

Jälleen kerran tätä monimutkaista kysymystä on tarkasteltava kunnolla artikkelissa. Uskon, että Israel näki tiettyjä strategisia hyötyjä (sekä joitakin haittoja, kuten todettiin - lähinnä uusien neuvottelujen käynnistämiseksi). Israel puolusti itseään menestyksekkäästi ja piti yhteiset armeijat jälleen loitolla - tämä on luultavasti estänyt uudet sotilaalliset seikkailut Israelia vastaan.
Jatkuva ""mahtipontisuus"" infolaatikossa on turhaa, toimittajien pitäisi käyttää energiansa tehokkaammin luomalla kattava selitys.   

Tämä Käyttäjän keskustelusivun viesti huolestuttaa minua. Ensinnäkin siinä syytetään minua POV-painostuksesta, vaikka olin muuttamassa POV-painostusta, jonka oli tehnyt toimittaja, joka on muuttanut useita konflikti-infolaatikoita muotoon ""Israelin voitto"". Vielä tärkeämpää on se, että sitä voidaan pitää kampanjointina, ja se viittaa myös strategiseen laskelmointiin, jolla pyritään tunnistamaan ja taivuttamaan ""sivuraiteella"" olevat toimittajat tietylle puolelle. Saanen muistuttaa toimittajia siitä, että Wikipedia ei ole taistelukenttä. Kunnioittavasti,   

= Taistelukentällä sota päättyi Israelin selvään voittoon.
Kun 3. armeija oli jäänyt ansaan, Egyptin tilanne oli epätoivoinen.
Egypti oli kaikista sotaa käyvistä osapuolista ainoa, joka pyysi epätoivoisesti aselepoa.
Ei Israel.
Ei edes Syyriaa, jonka pääkaupunkia pommitettiin.
Tämän vahvistivat paitsi israelilaiset ja amerikkalaiset lähteet myös Neuvostoliiton suurlähettiläs Kairossa tuolloin.

= Egyptin sodan välittömänä seurauksena saavuttamien poliittisten saavutusten osalta, 
En ole aivan varma, onko tästä yksimielisyyttä.
Kukaan Egyptissä ei suhtautunut Camp Davidin sopimukseen myönteisesti.
Shazly väittää, että tämä oli nöyryyttävä sopimus, joka aiheutti Egyptin erottamisen Arabiliitosta.
Jos se olisi ollut hänestä tai Sadatin murhaajista kiinni, tätä sopimusta ei olisi koskaan allekirjoitettu.

=Jotkut saattavat väittää, että vasta sodan seurauksena Israel hyväksyi egyptiläisen tarjouksen, jota se kieltäytyi hyväksymästä aiemmin.
Myös tämä lausuma on ongelmallinen.
Rauhansopimus allekirjoitettiin 5 vuotta sodan päättymisen jälkeen.
Noiden viiden vuoden aikana tapahtui monia muitakin tapahtumia, jotka saivat Israelin suostumaan koko Siinain niemimaan palauttamiseen.
Esimerkiksi:
Ennen sotaa Israel tarjosi Egyptille Siinain niemimaan jakamista.
Egypti saa läntisen Siinain alueen Israelin kanssa solmittavan rauhan ehtona, ja Israel saa itäisen osan vuoden 1967 rajalta Sharm El Sheichiin.
Yli vuosi sodan päättymisen jälkeen Yhdysvaltain ulkoministeri Henry Kissinger uhkasi Israelia, että Yhdysvallat ei toimita F-15-koneita Israelille, ellei se suostu vetäytymään yksipuolisesti Siinain niemimaan länsiosasta.
Niinpä vuonna 1975 tehdyn Siinain väliaikaisen sopimuksen myötä Israel menetti tärkeän pelikortin Egyptin kanssa käytävissä neuvotteluissa, mutta sai F-15:n ja lisää aseita tulevaisuudessa.
Yhdysvallat alkoi toimittaa aseita myös Egyptille vuonna 1976, ja Israelin oli hyväksyttävä vastapainotakuu.