"

Tähän mennessä olen kirjoittanut (tai kirjoittanut uudelleen) suurimman osan "Kansanpuiston" artikkelista.  Olin mukana alusta alkaen, koska entinen työnantajani Jon Read oli puiston alkuperäisestä suunnittelusta vastannut maisema-arkkitehti.  Hän myös tarjosi työkalut puiston rakentamiseen ja lahjoitti monia materiaaleja. 

Ensimmäinen viikonloppu oli loistava!  Ajoin kuorma-autollani (joka on kuvassa ""Hippie: Matkailu"" -osiossa) paikalle ja pysäköin sen keskelle puistoa, kun se kehittyi ympärilleni.  Hyvä ystäväni David Garthwaite sai siskonsa Terryn vakuuttuneeksi siitä, että heidän pitäisi soittaa musiikkia, joten ""The Joy of Cooking"" jammaili koko päivän. Kokkailin ruokaa yleisölle autossani ja työskentelin nurmikon levittämisessä.  Palasin kotiin viikonlopun päätteeksi väsyneenä ja onnellisena.

Kun puisto aidattiin, autoni oli edelleen pysäköitynä "The Boneyardiin", Berkeleyn 5th ja Delawaren kulmassa sijaitsevaan paikkaan, jossa monet ihmiset rakensivat veneitä, pakettiautoja ja niin edelleen.  Naapurini Alan Blanchard oli hyvästellyt vaimonsa Sheilan ja lähtenyt Telegraph Avenuelle työskentelemään Berkeley Reperatory Theateriin puusepän töihin.  Hän kuuli melua kadulta, meni katolle katsomaan, mitä oli tekeillä, ja sai heti osuman Alamedan piirikunnan seriffin apulaissheriffin ampumasta haulikkoradasta.  Hän ei enää koskaan nähnyt mitään, sillä hän sokeutui pysyvästi.  James Rector, joka seisoi hänen vieressään, oli nähnyt apulaisseriffin osoittavan haulikollaan heitä; hän kääntyi ja oli juoksemassa pois, kun luoti osui häntä alavatsan alueelle.  Hän kuoli neljä päivää myöhemmin.

Olin Sproul Plazalla Rectorin muistotilaisuudessa juuri hänen kuolemansa jälkeen.  Kansalliskaartin joukot piirittivät aukion ja osoittivat pistimillään sisäänpäin, ja helikopterit pudottivat CS-kaasua suoraan tuhansien ihmisten päälle, jotka olivat kokoontuneet paikalle.  Kansalliskaartin joukot hyökkäsivät kimppuumme kävellessämme kotiin tämän kokoontumisen jälkeen.  Sinä yönä uhmasin ulkonaliikkumiskieltoa ja ajoin kuorma-autollani ympäri Berkeleytä kukaan ei saanut liikkua kaduilla pimeän tultua, ja se oli ilmeisesti "hippiauto", mutta minua ei pysäytetty koskaan, ei edes tiesulkuissa, joista en välittänyt.

Kyllä, aivan toinen 60-luvun saaga.  Olen edelleen surullinen Alanhista, koska hänen vaimonsa jätti hänet, ja aina kun näin hänet sen jälkeen, hän sanoi, että hän tajusi muistavansa minut aina, koska hän näki minut viimeisenä päivänä, jolloin hänet nähtiin. "