Tasavaltalaisen Sinn Féinin lyhyt historia  

Vuonna 1902 Arthur Griffith, United Irishman -lehden päätoimittaja, esitti Cumann na nGaedhealin kolmannessa vuosikokouksessa vallankumouksellisimman poliittisen ajatuksen sitten Parnellin kaatumisen: Irlannin vaaleilla valittujen kansanedustajien olisi kieltäydyttävä istumasta Westminsterissä, vaadittava vuoden 1782 Irlannin parlamentin palauttamista ja vannottava uskollisuutta vain Irlannin kuninkaalle, ei Englannin kuninkaalle. Vaikka vapauttaja Daniel O'Connell oli kerran harkinnut tällaista yksipuolista toimintaa, hän ei ollut pakottanut asiaa. Griffith tarjosi passiivisen vastarinnan strategian tekemällä irlantilaisten kansanedustajien kokouksesta tosiasiallisen perustuslakikokouksen. Frank Deakin politiikasta, joka johti Itävalta-Unkarin kaksoismonarkiaan vuonna 1867, ottamalla mallia, Griffith kirjoitti pidättäytymisohjelmansa sarjamuotoisesti United Irishman -lehdessä nimellä The Resurrection of Hungary, julkaisi sen sitten pamflettina ja levitti sitä laajalti vuonna 1904. Tämän ajatuksen suorana tuloksena Sinn Féin perustettiin 28. marraskuuta 1905 pidättyväiseksi poliittiseksi puolueeksi, jonka päälinja oli sisäinen itseriittoisuus ja joka lupasi, ettei koskaan tunnusta tai käytä vihollisen palveluja tai joukkoja. Sinn Féinin perustajat olivat Arthur Griffith, Seán T. O'Kelly, Bulmer Hobson, kreivitär Markiewicz ja Seán Mac Diarmada. Sen lisäksi, että Sinn Féin osallistui Pohjois-Lietrimin parlamenttivaaleihin vuonna 1908, se toimi myös paikallisesti ja valitsi useita miehiä piirikunnanvaltuustoihin ja muihin paikallisiin elimiin. 

Historioitsija, luennoitsija, Conradh na Gaeilgen puheenjohtaja ja Radio Free Éireannin (julkisen palvelun yleisradio, 99,5 FM New Yorkissa) kommentaattori Nollaig Ó Gadhra huomauttaa, että suuri muutos Sinn Féinissä tapahtui vuoden 1917 Árd Fheisissä, kun Irlannin tasavaltalainen veljeskunta (IRB) Michael Collinsin johdolla ja Irlannin vapaaehtoiset Cathal Brughan johdolla saivat Sinn Féinin muuttamaan politiikkansa monarkistisesta republikaaniseen pidättäytymiseen. Kansannousun jälkeen Sinn Féin hyväksyi vaalimanifestin kaikkia vaaleja varten ja vaati Irlannin tasavallan julistamista pääsiäismaanantaina 1916. Irlannin vapaaehtoisten univormussa kampanjoiva Éamonn deValera valittiin Itä-Claren vaalipiiriin kesäkuussa 1917. Lokakuussa 1917 pidetyssä Sinn Féinin Árd Fheis -tapahtumassa Arthur Griffith luopui ystävällisesti Sinn Féinin puheenjohtajuudesta ja siirtyi sen varapuheenjohtajaksi, jotta deValera voitiin valita, sillä Thomas Ashen nälkälakossa tapahtuneen kuoleman jälkeen hän oli vanhin elossa oleva komentaja vuodelta 1916. 

Tämä oli Sinn Féin, joka osallistui 14. joulukuuta 1918 pidettyihin parlamenttivaaleihin ja lupasi, että se EI edustaisi äänestäjiään tai maataan Lontoon mahtavassa Westminsterin parlamentissa, vaan perustaisi pikemminkin ilman ulkomaista apua tai esteitä tasavaltalaiskokouksen, joka muodostaisi Irlannin hallituksen Irlantia varten. Sinn Féin voitti yli 79 prosenttia koko Irlannin äänistä ja 73 paikkaa 105:stä, mitä voidaan kuvata vain itsenäisyyttä puolustavaksi kansanäänestykseksi. Dublinin Mansion Houseen kokoontuneet edustajat muodostivat ensimmäisen Dáil Éireann -neuvoston ja antoivat 21. tammikuuta 1919 Irlannin itsenäisyysjulistuksen (joka vastaa oikeudellisesti Yhdysvaltain itsenäisyysjulistusta, jonka toinen Manner-Euroopan kongressi antoi 4. heinäkuuta 1776). Se, että pääsiäismaanantaita 1916 pidetään merkittävänä ajankohtana, johtuu siitä, että Irlannin tasavaltalaisarmeijan (Óglaigh na hÉireann, IRA) armeijaneuvosto vaati, että ensimmäinen Dáil Éireann tunnustaisi Irlannin tasavallan, joka julistettiin aseellisesti vuonna 1916, ehtona sille, että IRA tulisi ensimmäisen Dáil Éireannin muodostaman hallituksen alaisuuteen. [Ks. myös Dorothy Macardle, The Irish Republic (New York, 1965).] 

Irlannin kansan demokraattinen ääni oli puhunut (vox populi, vox Dei), ja heidän vaaleilla valitut edustajansa pyrkivät tunnustamaan kansallisen itsemääräämisoikeutensa, kuten Yhdysvaltain presidentti Woodrow Wilsonin neljässätoista kohdassa luvattiin, joiden perusteella keskusvallat olivat hyväksyneet 11. marraskuuta 1918 solmitun, Suuren sodan päättäneen aselevon. Irlannilta evättiin tunnustaminen ja paikka Versaillesin rauhankonferenssissa. Sitä seurannut konflikti Lontoossa toimivan keisarillisen hallituksen ja Irlannin tasavallan joukkojen välillä on jäänyt historiaan nimellä "Black and Tan War" (1919-1921). Koska Dublinin vuoden 1916 sotilaalliset opit oli kuitenkin otettu huomioon Frongochin internointileirillä, Irlannin tasavallan joukot kävivät epäsymmetristä konfliktia vieraan vallan miehittäjäjoukkoja vastaan. Nykyaikainen sissisodankäynti siirtyi 1900-luvulle. Vaikka Englanti hallitsi edelleen monia vahvoja kohtia, se ei voinut enää pakottaa Irlantia pysymään rauhanomaisesti valtakunnassaan. Toinen (tasavaltalainen) Dáil Éireann kokoontui elokuussa 1921 (124 Sinn Féinin ja 4 unionistin jäsentä). Nollaig Ó Gadhra huomauttaa teoksessaan Civil War in Connacht (Cork & Dublin: Mercier Press, 1999), että Sinn Féinin edustajat katsoivat, että heidän valtakirjansa oli Teachta Dála Éir:n valtakirja.