" 

  
 Azerbaidžanin ja Kaukasuksen kielellisen turkistumisen historia oli pitkä ja monivaiheinen prosessi, joka alkoi Saljuqin aikakaudelta ja huipentui seuraaviin vaiheisiin 
 Safavidien aikakaudella, ja nykyään Itä-Kaukasiassa ja Iranin Azerbaidžanissa on jäljellä pienempi määrä äidinkieleltään iraninkielisiä puhujia (esim. talyšit, tatit, kurdit). Azerbaidžanin turkkilainen kieli ja etnos alkoivat vakiintua noin XIV-XV luvuilla Kaukasuksen ja Luoteis-Kaukasuksen muuttoliikkeiden myötä, ja siinä oli runsaasti iranilaista kontribuutiota ja kerrostumia. Aina 1900-luvulle asti ei ollut olemassa käsitettä ""azerbaidžanilainen identiteetti"", ja etnistä termiä ""azerbaidžanilainen"" ja kielellistä termiä ""azerbaidžanilainen"" ei käytetty itäisen Transkaukasian turkinkielisten puhujien keskuudessa. Azerbaidžan oli pelkkä maantieteellinen alue. Venäläiset kutsuivat väestöä tataareiksi, kun taas he pitivät itseään "muslimeina", "turkkilaisina" ja joskus persialaisina, kun taas heidän musliminaapurinsa kutsuivat heidän kieltään yleisesti "turkiksi". 
 Neuvostoliiton satelliittivaltioiden perustamisen jälkeen neuvostoviranomaiset päättivät, että jokaisen Neuvostoliiton asiakasvaltion on rakennettava kansallinen kulttuurinsa ja identiteettinsä. Neuvostoliittolaiset estivät termien ""turkkilaiset"" ja ""muslimit"" käytön ja kannustivat muodostamaan uuden azerbaidžanilaisen identiteetin, jolla ei ollut juurikaan tekemistä turkkilaisten ja enemmänkin muiden kuin turkkilaisten kaukasialaisten albaanien ja iranilaisten medien kanssa. Osana tätä uutta kansakunnan rakentamista ja perustuen pääasiassa etnogenetiikan alueelliseen periaatteeseen, historialliset iranilaiset tekijät, kuten Nizami Ganjavi, Babak Khorramdin, meedit ja jopa Avesta katsottiin nyt osaksi uutta azerbaidžanilaista identiteettiä ja kirjallisuuttaSuuri Neuvostoliiton tietosanakirja, "Azerbaidžanin SSR", 3. painos, s. 467... Esimerkkinä mainittakoon, että Avesta tunnettiin Suuressa neuvostotietosanakirjassa Azerbaidžanin kirjallisuuden varhaisimpana muotona. Neuvostoliiton aikana luotu azerbaidžanilainen identiteetti ei siis välttämättä ollut turkkilaisuuteen perustuva identiteetti, sillä se aloitti etnogeneesinsä medeistä stalinistisella aikakaudella, ja myöhemmin stalinismin jälkeisenä aikana se väitti azerbaidžanilaisten polveutuvan kaukasialaisista albaaneista ja medeistä. Myöhemmällä neuvostokaudella ja erityisesti Neuvostoliiton jälkeisessä Azerbaidžanissa korostetaan nyt turkkilaisten ryhmien roolia etnogeneesissä, kun taas revisionistiset kirjoittajat pyrkivät aktiivisesti turkistamaan ei-turkkilaisia ryhmiä, kuten Kaukasian albaaneja. 
 Neuvostoliiton 1930-luvun vuosipäivään asti kaikki venäläiset asiantuntijalähteet pitivät Nezami Ganjavia persialaisena runoilijana, kuten heidän länsimaiset asiantuntijalähteensä. Neuvostoliiton kampanja Nezamin 800-vuotisjuhlavuoden kunniaksi 1930- ja 1940-luvuilla oli poliittinen kampanja, jossa Nezami julistettiin ""azerbaidžanilaiseksi runoilijaksi"". Neuvostoliittolaiset tutkijat, kuten Bertels, väittivät kuitenkin vain, että Nezamin äiti oli kurdi, eivätkä juurikaan kirjoittaneet hänen isänsä etnisestä alkuperästä. Samaan aikaan neuvostoliittolaiset viittasivat Nezamin teoksiin ""azerbaidžanilaisena kirjallisuutena"" ja häneen ""azerbaidžanilaisena runoilijana"" alueperiaatteen perusteella. Tänä neuvostoaikana azerbaidžanilaisten turkkilaisen identiteetin roolia vähennettiin ja medeille ja kaukasialaisille albaaneille annettiin ensisijainen rooli Azerbaidžanin etnogeneesissä. Nizami Ganjavi piti työtään persialaisena runoutena ja persialaisena helmenä, ja entisen Neuvostoliiton ja nyky-Azerbaidžanin ulkopuolella häntä pidetään persialaisen runouden edustajana. Länsimaisessa Nizami-tutkimuksessa ja aluetta käsittelevissä valtavirran tietosanakirjoissa (esim. Encyclopaedia of Islam) Nizami Ganjavia pidetään persialaisena runoilijana ja ajattelijana ja oman aikansa iranilaisen kulttuurin piirissä, kun taas Ganjaa pidetään tuolloin persialaisen kulttuurin etuvartioasemana, jossa on iranilaista väestöä. Lornejad et al. mainitsevat, että persialaisen kulttuurin ja tuon ajan Ganjan puheesta kirjattujen alkuperäisten iranilaisten sanojen lisäksi Nezami viittaa itseensä persialaisena dehqanina. He mainitsevat myös, että termi ""torkzad"", jota hänen ensimmäisen vaimonsa poika käytti Nezamista (joka annettiin hänelle lahjaksi ja joka oli turkkilaistaustainen Qifchaq), sulkee pois sen mahdollisuuden, että Nezami olisi ollut turkkilainen, koska kyseistä termiä käytettiin tuon ajan kirjallisuudessa henkilöstä, jolla oli iranilainen isä ja turkkilainen äiti. He myös epäilevät