Haamu pysähtyi erään varaston oven eteen ja kysyi Roopeelta, tunsiko hän sen. 

 "Tiedän sen!" sanoi Roope.  "Olinko minä täällä oppipoika?  Roope huusi innoissaan: "Se on vanha Fezziwig!" "Niin, se on vanha Fezziwig! Luojan kiitos, se on taas elossa! 

 Vanha Fezziwig huusi mukavalla, öljyisellä, rikkaalla, lihavalla ja iloisella äänellä: - Yo ho, siellä! Ebenezer! Dick! 

 Roopen entinen minä, joka oli nyt kasvanut nuoreksi mieheksi, tuli reippaasti sisään, ja hänen apulaisensa seurasi häntä.  "Dick Wilkins, totta tosiaan!" Scrooge sanoi Kummitukselle.  "Siunattu olkoon, kyllä. Siinä hän on.  Dick oli hyvin kiintynyt minuun.  Dick-parka! Rakas, rakas! 

 "Yo ho, pojat!" sanoi Fezziwig.  "Ei enää töitä tänä iltana.  Jouluaatto, Dick.  Joulu, Ebenezer! Laitetaan ikkunaluukut kiinni", huusi vanha Fezziwig ja taputti voimakkaasti käsiään, "ennen kuin kukaan ehtii sanoa Jack Robinson!" "Hilli-ho!" huudahti vanha Fezziwig ja hyppäsi alas korkealta pöydältä ihmeellisen ketterästi.  "Poistukaa, pojat, ja tehkää tilaa! Hilli-ho, Dick! Kippis, Ebenezer! 

 "Pieni asia", sanoi Aave, "että nämä hölmöt ovat niin kiitollisia". 

 "Pieni!" tokaisi Roope. 

 Henki viittasi häntä kuuntelemaan kahta oppipoikaa, jotka vuodattivat sydäntään Fezziwigin ylistykseksi; ja kun hän oli tehnyt niin, hän sanoi: "Miksi! Eikö olekin? Hän on käyttänyt vain muutaman punnan teidän kuolevaisten rahoistanne: ehkä kolme tai neljä.  Onko se niin paljon, että hän ansaitsee tämän ylistyksen? 

 "Ei se sitä ole", sanoi Scrooge, huomautuksesta kiihtyneenä, ja puhui alitajuisesti kuin entinen, ei jälkimmäinen itsensä.  "Ei se ole sitä, Henki.  Hänellä on valta tehdä meistä onnellisia tai onnettomia, tehdä palveluksestamme kevyttä tai raskasta, iloa tai vaivaa.  Sanotaan, että hänen voimansa piilee sanoissa ja katseissa; asioissa, jotka ovat niin vähäpätöisiä ja merkityksettömiä, että niitä on mahdotonta laskea ja laskea yhteen: mitä sitten? Onni, jonka hän antaa, on aivan yhtä suuri kuin jos se maksaisi omaisuuden. 

 "Mikä hätänä?" Aave kysyi. 

 "Ei mitään erityistä", Scrooge sanoi. 

 "Jotain, luulisin?" Aave vaati. 

 "Ei", sanoi Roope, "ei. Haluaisin sanoa pari sanaa virkailijalleni juuri nyt".  Siinä kaikki. 

 "Aikani käy vähiin", Henki totesi.  "Nopeasti! 

 Hän ei ollut yksin, vaan istui surumekkoon pukeutuneen kauniin nuoren tytön vieressä, jonka silmissä oli kyyneleitä, jotka kimaltelivat menneen joulun haamusta säteilevässä valossa.  "Sillä ei ole mitään väliä", tyttö sanoi hiljaa.  "Sinulle hyvin vähän.  Toinen epäjumala on syrjäyttänyt minut, ja jos se voi piristää ja lohduttaa sinua, kuten minä olisin yrittänyt tehdä, minulla ei ole mitään syytä suruun. 

 "Mikä epäjumala on syrjäyttänyt sinut?" hän vastasi. 

 "Kultainen. 

 "Tämä on maailman tasapuolinen kohtelu!" hän sanoi.  "Se ei ole mitään, mihin se suhtautuu niin ankarasti kuin köyhyyteen, eikä mitään, minkä se väittää tuomitsevansa niin ankarasti kuin rikkauden tavoittelun!" "Ei ole mitään, mihin se suhtautuu niin ankarasti kuin köyhyyteen. 

 "Pelkäät maailmaa liikaa", hän vastasi lempeästi.  "Kaikki muut toiveesi ovat sulautuneet toiveeseen, että voisit olla sen ilkeän moitteen ulottumattomissa.  Olen nähnyt jalompien pyrkimystesi katoavan yksi toisensa jälkeen, kunnes tärkein intohimo, voitto, on vallannut sinut.  Enkö olekin? 

 "Mitä sitten?" hän vastasi.  "Vaikka olisin tullut paljon viisaammaksi, mitä sitten? En ole muuttunut sinua kohtaan. 

 Hän pudisti päätään. "Olenko minä? 

 "Sopimuksemme on vanha.  Se tehtiin silloin, kun olimme molemmat köyhiä ja tyytyimme olemaan köyhiä, kunnes voisimme hyvissä ajoin parantaa maallista omaisuuttamme kärsivällisellä työllä.  Sinä olet muuttunut.  Kun se tehtiin, olit toinen mies. 

 "Olin poika", hän sanoi kärsimättömästi. 

 "Omat tunteesi kertovat sinulle, että et ollut se, mikä olet", hän vastasi.  "Minä olen.  Se, mikä lupasi onnea, kun olimme yhtä sydämessä, on täynnä kurjuutta nyt, kun olemme kaksi.  Kuinka usein ja kuinka kiihkeästi olen ajatellut tätä, sitä en sano.  Riittää, että olen ajatellut sitä ja voin vapauttaa sinut. 

 "Olenko koskaan hakenut vapautusta? 

 "Sanoin.  Ei. Ei koskaan. 

 "Missä sitten? 

 "Muuttuneessa luonnossa, muuttuneessa hengessä, toisenlaisessa elämän ilmapiirissä, toisenlaisessa Toivossa sen suurena päämääränä.  Kaikessa, mikä teki rakkaudestani arvokkaan ja arvokkaan sinun silmissäsi." "Kaikessa, mikä teki rakkaudestani arvokkaan sinun silmissäsi.  Jos tätä ei olisi koskaan ollutkaan välillämme", tyttö sanoi katsoen lempeästi, mutta vakaasti häntä kohti, "sano, etsitkö minua nyt ja yrittäisitkö voittaa minut? Ei! 

 Hän näytti itsestään huolimatta myöntävän tämän olettamuksen oikeutuksen.  Mutta hän sanoi ponnistellen: "Ette te luule. 

 "Ajattelisin mielelläni toisin, jos voisin", hän vastasi.  "Heav