" 

 ==Lisää alkuperäistä tutkimusta== 
 Keskustelusivu oli itse asiassa valaisevampi kuin artikkeli, vaikka se voi johtua viittausten puutteesta. Rehellisesti sanottuna en keksi Wikipedian hyväksymää tapaa tuoda artikkeliin keskustelusivulla esitetyt seikat. Ehkä sopivia tutkimuksia löytyisi urheilusosiologian tai urheilupsykologian lehdistä? tai ehkä jopa antropologian lehdistä? 

 Objektiivisella tasolla MM-kisat osoittivat meille kaikille äskettäin joitakin syitä siihen, miksi korkeat pistemäärät muihin joukkueisiin nähden saattavat olla välttämättömiä jatkoonpääsyn kannalta. Jos esimerkiksi Portugali-Brasilia-ottelu ei olisi päättynyt tasapeliin kuolemanryhmässä, Korean demokraattista kansantasavaltaa vastaan saavutettujen pisteiden määrä olisi ollut erittäin tärkeä. Tätä syytä käsitellään löyhästi artikkelissa (luettelo), mutta mielestäni se on itse asiassa yksi vähiten merkityksellisistä seikoista kaiken kaikkiaan psykologian kannalta. 

 Näissä keskusteluketjuissa kävi vahvasti ilmi, kun yritettiin selittää kulttuurieroja, että Yhdysvalloissa ja vähemmässä määrin Kanadassa (erityisesti amerikkalaisessa jalkapallossa) pidetään häpeällisenä sitä, että erittäin hallitseva joukkue jatkaa kovaa painostusta, kun taas Britanniassa/Euroopassa/Australiassa (muualta ei ole tarpeeksi mielipiteitä) pidetään häpeällisenä sitä, että *kaikkia* joukkueita ei painosteta niin kovaa kuin mahdollista. 

 Olen huomannut, että kysymys on olennaisin "kansallisissa" urheilulajeissa - amerikkalaisessa jalkapallossa ja koripallossa Yhdysvalloissa, jalkapalloliitossa ja kriketissä Isossa-Britanniassa, jääkiekossa ja curlingissa Kanadassa. Otan curlingin esille, koska siinä on sisäänrakennettu kansainvälinen armonpyyntisääntö, joka sallii myönnytyksen, jos jokin joukkue jää yli kahdeksan pistettä tappiolle, mikä on ehdoton maksimiarvo, joka voidaan saavuttaa yhdessä pelissä (ja jota ei lähes aina saavuteta). Sekä jääkiekossa että curlingissa on aina tehtävä kaikkensa, mutta vain curling antaa "outin". (Myös kanadalaiset hermostuvat usein joukkueista, jotka julistavat tulevaisuuden varmoiksi, vaikka paljon enemmänkin muista kuin kanadalaisista joukkueista. Yhdysvalloissa sitä ei niinkään monissa tapauksissa pidetä vain toteamuksena, mutta se on saavutettava ""kunniallisesti""). Amerikkalaisessa baseballissa on mielestäni erilaiset sanattomat säännöt, koska toisin kuin amerikkalaisessa jalkapallossa, amerikkalainen baseball on taloudellisesti suunniteltu luomaan pitkäaikaisia voimadynastioita. 

 Psykologian asia ei näytä olevan juurtunut hurraaminen altavastaajan vs. oletus, että jos häviät, ansaitset hävitä ja sinun täytyy parantua (tai saada siirretty toiseen konferenssiin). Britannian FIFA-joukkuetta kommentoitiin paljon sillä, että jos he eivät pääse jatkoon, heidän on parempi olla tulematta kotiin. Sitä vastoin amerikkalaisen FIFA-joukkueen kommentoinnissa todettiin, että Yhdysvaltojen joukkueilla oli taipumus pärjätä parhaiten siellä, missä niitä pidettiin altavastaajina, mutta ne eivät pärjänneet paljon heikompia joukkueita vastaan. 

 Minua kiinnostaa yhtä lailla se, kenen vastuulla on pitää peli ""reiluna"" ja/tai ""hauskana"", olipa määritelmä mikä tahansa. Amerikkalaisen jalkapallon kiinteissä divisioonissa yhdysvaltalaiset kommentaattorit näyttävät asettavan kaiken vastuun valmentajalle. Eurooppalaiset kommentaattorit taas näyttävät asettavan enemmän vastuuta tasaisista otteluista liitolle, kuten edellä mainitussa Zimbabwen esimerkissä. (Jos joukkue häviää jatkuvasti huonosti, liitto sijoittaa sen sopivammalle tasolle). Tämä vapauttaa valmentajan kaikesta muusta vastuusta paitsi voittamisesta. 

 Kaikki tämä on peräisin vain tällä sivulla käytävästä keskustelusta, joka liittyy eri urheilulajien voittoihin. Se ei kuitenkaan voi siirtyä pääartikkelin sivulle, ei nykyisessä muodossaan. Miten siteerataan hiljaisia kulttuurisia oletuksia ja sanattomia tapoja? - Tenebris"