" 

 ===Artikkelin uudelleennimeäminen=== 
 Kun tarkastellaan keskustelua Wikipediassa osoitteessa Wikipedia:Poistettavat artikkelit/Palestiinan valtio ja siihen liittyviä keskusteluketjuja tällä sivulla, näyttää siltä, että poistamisen ja tähän artikkeliin uudelleenohjaamisen perusteluja on selvitetty ""a lot of heat and very little light"". 

 Toimittajat vain ilmaisivat omat henkilökohtaiset mielipiteensä kysymyksestä viittaamatta mihinkään WP:RS-lähteestä saatuun todennettavissa olevaan tietoon. Vaikka jotkin valtiot ovat sidottuja yleissopimuksiin, kansainvälisessä oikeudessa ei ole olemassa yleispäteviä oikeudellisia kriteerejä valtiollisuudelle. Päätös jätetään yleensä poliittiselle sektorille, ja tuomioistuimet noudattavat sen ohjeita. Esimerkiksi Israelin käräjäoikeus päätti, että palestiinalaishallinto täytti kaikki tavanomaiset valtiolle asetetut vaatimukset ja oli vapaa vastuusta tavanomaisista valtiollisista teoista Israelin tuomioistuimissa. Korkein oikeus kumosi päätöksen selittäen, että kyseessä oli viime kädessä poliittinen kysymys, joka kuului ulkoasiainministeriön toimivaltaan. ks. kohta Palestiinan suvereniteetti - vain tuomioistuimessa?  

 Valtion lainvastaisista teoista johtuvat oikeudelliset oikeudet ja velvollisuudet alkavat aina välittömästi, kun yksi tai useampi valtio tunnustaa ne oikeudellisesti. Näin on aina ollut, riippumatta siitä, millaisia ristiriitaisia oikeudellisia teorioita tai poliittisia oppeja asiaan liittyy. ks. kohdat Responsibility of States for Internationally Wrongful Acts (valtioiden vastuu kansainvälisesti vääristä teoista) YK:n perussopimusjärjestön verkkosivustolla ja The Montevideo Convention on the Rights and Duties of States (Montevideon yleissopimus valtioiden oikeuksista ja velvollisuuksista). Tältä osin katson, että kaikki YK:n elimet ovat vedonneet tunnustamatta jättämistä koskevaan oppiin, kun on kyse Israelin luomista tilanteista, jotka tekevät muiden valtioiden tunnustamatta jättämisestä pakollista kansainvälisen oikeuden ja peruskirjan mukaisesti. ks. teos The doctrine(s) of non-recognition: theoretical underpinnings and policy implications in dealing with de facto regimes, Enrico Milano  

 Useat toimittajat mainitsivat tärkeältä kuulostavia kansainvälisen oikeuden periaatteita, mutta useimmat heistä näyttävät olevan täysin tietämättömiä näiden termien todellisesta soveltamisesta. Esimerkiksi valtion tunnustaminen ei tarkoita sitä, että hallintojärjestelmä on laillinen, mutta hallituksen tunnustaminen merkitsee sitä. Se merkitsee myös sitä, että se, mitä hallinto hallitsee, on valtio. Ainoastaan valtioilla ja kansainvälisillä järjestöillä, joilla on kansainvälinen persoonallisuus (kuten YK), on kyky tehdä sopimuksia. Tämä pätee varmasti Israelin ja PLO:n väliseen itsehallintosopimukseen. Kansainvälinen tuomioistuin mainitsi tämän lyhyesti neuvoa-antavassa lausunnossaan ja totesi, että juna oli jo lähtenyt asemalta palestiinalaisten tunnustamista koskevassa kysymyksessä.  

 Perustuslaillisuusopin mukaan valtio tai hallitus on olemassa kansainvälisen oikeuden kannalta vasta, kun jokin olemassa oleva valtio on tunnustanut sen. Sir Hersh Lauterpacht kiteytti asian selittämällä, että "valtio on ja siitä tulee kansainvälinen henkilö vain ja ainoastaan tunnustamisen kautta"."" Ks. Constitutive Theory"" teoksessa International Law Reports By E. Lauterpacht, C. J. Greenwood, page 400 107 maata on tunnustanut Palestiinan valtion, joten Wikipedian toimittajat eivät löydä tästä opista mitään katetta, joka tukisi Palestiinan valtio -artikkelin poistamista.  

 Deklaratiivisen opin tilanne ei ole erilainen. Se sisältyy Montevideon yleissopimukseen. Sen mukaan valtion olemassaolo ei riipu siitä, että muut valtiot tunnustavat sen. Yksiköt voivat jatkaa laillista toimintaansa, mukaan lukien oman alueensa puolustaminen ja selviytyminen, kunnes tunnustamista koskeva asia on ratkaistu.  

 Joissakin tapauksissa tämä tapahtuu takautuvasti, vuosikymmeniä tapahtumien jälkeen. Esimerkiksi Yhdysvallat tunnusti Neuvostoliiton vasta vuonna 1933. Sitten se myönsi tunnustuksen taannehtivasti voidakseen ajaa valtioon liittyviä vaatimuksia Litninovin luovutuksen nojalla. Sillä välin se oli edelleen tunnustanut Aleksandr Kerenskin väliaikaisen hallituksen johtajaksi. Hänen hallintonsa oli romahtanut, ja Kerenski oli muuttanut Pariisiin, jossa hän työskenteli "suvereenina" sanomalehden toimittajana. Katso ""Litninovin toimeksianto, kansallistaminen ja taannehtiva tunnustaminen"". International Law Reports, E. Lauterpacht, s. 177.  

 Samankaltaisessa tapauksessa Iso-Britannia ei myöntänyt takaisin