== Kongressin kirjasto == 

 Kongressin kirjaston Country Studies -julkaisun julkiset tiedot: 

 ITÄVALLAN METTERNICHIN AIKAKAUSI 
 Kansainvälinen kehitys 1815-48 

 Clemens von Metternich onnistui aluksi pitämään yllä Itävallan etuja suosivaa eurooppalaista yksimielisyyttä. Hän käytti esimerkkinä Espanjan ja Napolin liberaalivallankumouksia ja vallankumouksellista toimintaa Saksassa osoittaakseen liberalismin aiheuttaman yleismaailmallisen uhan ja sai näin Itävallan saamaan Preussin ja Venäjän tuen. Britannia tuki Itävaltaa myös siksi, että näillä kahdella maalla oli yhteisiä etuja, jotka liittyivät Itävallan vahvaan läsnäoloon Saksassa, Ranskan vaikutusvallan rajoittamiseen Italiassa ja Osmanien valtakunnan säilyttämiseen Venäjän etenemisen estämiseksi Balkanilla.  

 Muiden suurvaltojen tuki kuitenkin hiipui 1820-luvun puolivälissä ja lopussa. Venäjä tuli entistä itsevarmemmaksi Balkanilla, ja Britannian politiikka heijasteli yhä enemmän maan liberaalia kansanmielipidettä. Metternich onnistui kuitenkin saamaan Venäjän ja Preussin tuen takaisin 1830-luvun alussa, kun Euroopassa oli jälleen ollut liberaalien kansannousuja. Jopa Britannia palasi tiiviiseen yhteistyöhön muiden suurvaltojen kanssa estääkseen Ranskan intressit Egyptissä. Metternich ei kuitenkaan kyennyt vastaamaan tehokkaasti siihen, että Preussi perusti Saksan tulliliiton vuonna 1834. Tulliliitto jätti Itävallan ulkopuolelle ja edisti muiden Saksan valtioiden taloudellista yhdentymistä, mikä helpotti Saksan poliittista yhdistymistä Preussin johdolla myöhemmin vuosisadalla.  

 Kansainvälinen kehitys 1815-48 
 Clemens von Metternich onnistui aluksi pitämään yllä Itävallan etuja suosivaa eurooppalaista yksimielisyyttä. Hän käytti esimerkkinä Espanjan ja Napolin liberaalivallankumouksia ja vallankumouksellista toimintaa Saksassa osoittaakseen liberalismin aiheuttaman yleismaailmallisen uhan ja sai näin Itävallan saamaan Preussin ja Venäjän tuen. Britannia tuki Itävaltaa myös siksi, että näillä kahdella maalla oli yhteisiä etuja, jotka liittyivät Itävallan vahvaan läsnäoloon Saksassa, Ranskan vaikutusvallan rajoittamiseen Italiassa ja Osmanien valtakunnan säilyttämiseen Venäjän etenemisen estämiseksi Balkanilla.  

 Muiden suurvaltojen tuki kuitenkin hiipui 1820-luvun puolivälissä ja lopussa. Venäjä tuli entistä itsevarmemmaksi Balkanilla, ja Britannian politiikka heijasteli yhä enemmän maan liberaalia kansanmielipidettä. Metternich onnistui kuitenkin saamaan Venäjän ja Preussin tuen takaisin 1830-luvun alussa, kun Euroopassa oli jälleen ollut liberaalien kansannousuja. Jopa Britannia palasi tiiviiseen yhteistyöhön muiden suurvaltojen kanssa estääkseen Ranskan intressit Egyptissä. Metternich ei kuitenkaan kyennyt vastaamaan tehokkaasti siihen, että Preussi perusti Saksan tulliliiton vuonna 1834. Tulliliitto jätti Itävallan ulkopuolelle ja edisti muiden Saksan valtioiden taloudellista yhdentymistä, mikä helpotti Saksan poliittista yhdistymistä Preussin johdolla myöhemmin vuosisadalla.  

 Sisäpolitiikka 
 Metternichin korkeasta profiilista huolimatta Itävallan politiikan suuntaviivat määräytyivät keisarin konservatiivisen näkemyksen ja Ranskan vallankumouksen arvoja ja ajatuksia kohtaan tunteman vihamielisyyden perusteella. Tämä päti erityisesti sisäpolitiikkaan, jonka Franz I säilytti suorassa henkilökohtaisessa valvonnassaan kuolemaansa asti vuonna 1835. Valtioneuvoston kokoonpano, jonka Franz valitsi hallitsemaan henkisesti vajaavaltaisen poikansa Ferdinand I:n nimissä, varmisti hänen politiikkansa jatkumisen siihen asti, kunnes vallankumous horjutti Habsburgien vallan perusteita vuonna 1848.  

 Franzin tavoitteena oli tarjota alamaisilleen hyvät lait ja aineellinen hyvinvointi. Ensimmäisen tavoitteen saavuttamiseksi hän antoi uuden rikoslain vuonna 1803 ja uuden siviililain vuonna 1811. Hän odotti, että toinen, aineellinen hyvinvointi, kehittyisi luonnollisesti rauhan palautumisen myötä, ja piti lisätoimenpiteitä tarpeettomina. Poliittista ja kulttuurielämää seurattiin kuitenkin tarkoin, jotta kansallismielisyys ja liberalismi eivät pääsisi leviämään. Nämä kaksi liikettä muodostivat yhteisen uhan Franzin konservatiiviselle hallinnolle, koska hänen poliittiset vastustajansa näkivät yhtenäisen saksalaisen kansallisvaltion perustamisen, johon Itävalta kuului, keinona toteuttaa liberaalit uudistukset, jotka olivat mahdottomia Habsburgien valtion puitteissa.  

 Poliittinen pysähtyneisyys ei kuitenkaan estänyt laajempia sosioekonomisia muutoksia Itävallassa. Vuoteen 1843 mennessä väkiluku oli noussut 37,5 miljoonaan eli 40 prosenttia vuodesta 1792. Kaupunkiväestö kasvoi nopeasti, ja Wienissä oli lähes 400 000 asukasta. Taloudellisesti oli saavutettu jonkinasteinen vakaus, ja sodanaikaiset valtavat alijäämät väistyivät lähes tasapainoisten talousarvioiden tieltä. Tämä mahdollistui leikkaamalla valtion menot lähelle todellisia tuloja eikä toteuttamalla verouudistuksia verotulojen lisäämiseksi. Itävallan kyky suojella etujaan ulkomailla tai toteuttaa kotimaansa sisäisiä