HENGELLISYYS== 
 

 Vaikka Kiarostamin vastaus esitettyihin kysymyksiin on lopulta humanistinen (ja selvästi maanpäällinen), hän lähtee kuitenkin liikkeelle kannasta, joka kunnioittaa sellaisia aineettomia käsitteitä kuin sielu ja kuolemanjälkeinen elämä. Elokuva on materiaalisen ontologiansa vuoksi näennäisesti taipuvainen välttelemään kysymyksiä, jotka ovat henkistä alkuperää. Toisinaan näyttää siltä, että itse väline on ristiriidassa henkisen käsitteen kanssa, koska sillä ei ole luontaisia keinoja antaa metafyysistä. Tässäkään Kiarostamin panosta ei voi aliarvioida. Ei olisi missään nimessä liioiteltua sanoa, että The Wind Will Carry Us tarjoaa mallin, jonka avulla elokuvantekijä voi välittää metafyysistä todellisuutta. Kehyksen rajoista, materiaalisesta representaatiosta, joka on vuoropuhelussa toisen, fyysisesti edustamattoman tilan kanssa, tulee metaforia tämän maailman ja sen ulkopuolisen maailman väliselle suhteelle. Rajoittamalla mise-en-scene -tilaa Kiarostami laajentaa taiteen tilaa.  

­Kun Kiarostamilta kysyttiin vuonna 2000 FILM COMMENTin haastattelussa, onko olemassa muita ohjaajia, jotka työskentelevät "samanlaisella aaltopituudella", hän vastasi tavalla, joka paljastaa hänen oman käsityksensä The Wind Will Carry Us -elokuvasta henkisenä teoksena: "Hou Hsiao-hsien on yksi. Tarkovskin teokset irrottavat minut täysin fyysisestä elämästä, ja ne ovat hengellisimpiä elokuvia, joita olen nähnytMitäFellini teki osissa elokuvistaan, tuoden unielämän elokuvaan, tekee myös Theo Angelopoulosin elokuvissa on myös tällaista henkisyyttä tietyissä hetkissä. Yleisesti ottaen olen sitä mieltä, että elokuvien ja taiteen pitäisi viedä meidät pois arkielämästä, viedä meidät toiseen tilaan, vaikka arkielämä onkin se paikka, josta tämä lento lähtee."  

 Vaikka tämä teos on esimerkki tietystä käsityksestä henkisestä esittämisestä elokuvassa, se ei varsinaisesti selitä sen yhteyttä Kiarostamin mainitsemiin taiteilijoihin. Felliniä lukuun ottamatta näiden elokuvantekijöiden kypsissä töissä on samanlainen tempo kuin The Wind Will Carry Usissa; Shanghain kukkien, Stalkerin ja The Traveling Playersin kaltaisissa elokuvissa suhteellisen hitaalla tai harkitulla liikkeellä on mahdollisuus vaikuttaa katsojaan ylisemotionaalisella tasolla, toisin sanoen musiikin tapaan siten, että katsojan fyysisiin prosesseihin voidaan vaikuttaa liian hitaalla rytmillä älyllisen tai emotionaalisen tason yläpuolella - on melkein mahdollista olettaa, että sydämenlyönti ja hengitys hidastuvat samassa tahdissa valkokankaan vaisujen kuvien kanssa. Katsojan kokemus elokuvasta on siten vähemmän välittynyt, hänen yhteytensä suorempi ja tällä tavoin ehkä myös henkisempi.  

 Elokuva on selvästi riittämätön merkittäväksi anekdootiksi tai tavalliseksi draamaksi, ja sen säästeliäs kerronta on kuin allegoriaa tai verhottua tunnustusta, joka on läpinäkymätön ja vihjaileva. Se, että Kiarostami itse istui kuvausten aikana kameran ulkopuolella jokaisessa näkemässämme keskustelussa, viittaa siihen, että elokuvantekijä on käynyt läpi omia kamppailujaan sisäisen pimeyden kanssa. Jos kuitenkin luemme seminaarilaisen "uskontona" ja eläintentäyttäjän "luonnonfilosofiana", näemme väittelyn, joka sai iranilaiset keskiajan filosofit innostumaan, ja Kiarostamin käsittelyssä se voidaan tulkita hienovaraiseksi argumentiksi teokratiaa vastaan. Tai ehkä tämä on jälleen yksi Kiarostamin elokuva elokuvasta, ja Badii edustaa auteur-elokuvan hiipuvaa muotoa, jonka viimeinen teko on sen oma poistaminen.