"Samaan aikaan Länsirannalle, Gazaan ja Golanille on jo perustettu lukuisia israelilaisia siirtokuntia. Prosessi arabimaiden asuttamiseksi etenee nopeasti, vaikka lähes kaikki maailman hallitukset, jopa Yhdysvaltain hallitus, eivät ole vastustaneet sitä. 
 Nämä Israelin hallituksen toimet ovat selkeästi vastoin päätöslauselmaa 242. Ne merkitsevät vuonna 1967 niin laajalti kannatetun politiikan avointa hylkäämistä. Ne merkitsevät käytännössä pyrkimystä liittää kaikki Itä-Jerusalemin, Länsirannan ja Gazan arabimaat laajentuneeseen Israeliin ja tuomita Palestiinan kansa pysyvään alistamiseen tai maanpakoon. 

 Se on politiikkaa, joka ylläpitää epäoikeudenmukaisuutta ja vihamielisyyttä, ja jos sitä jatketaan, se johtaa katastrofiin kaikille, myös Israelille. En peruuta lausetta, jota käytin kauan sitten Israelin siirtokunnista arabimaalla. Ne ovat todellakin "tienviittoja tuhoon". Kun tulen puhumaan tulevaisuudesta, pohdin, millaisia mahdollisuuksia on kääntää Israelin nykyinen laajentumis- ja ylivaltapolitiikka toisin päin. Uskon, että on olemassa rohkaisevia merkkejä siitä, että Israelin mielipide on muuttunut. 

 Haluan kuitenkin ensin palata päätöslauselmaan 242 tarkastellakseni esitettyä kritiikkiä ja ehdottaakseni tärkeitä lisäyksiä. Odotan innolla sitä päivää, jolloin meillä on kaksi päätöslauselmaa - päätöslauselma 242, jossa esitetään sovitut periaatteet, ja toinen täydentävä päätöslauselma, joka on myös yksimielinen ja johon luotan, jossa esitetään keinot ja menetelmät hyväksyttyjen periaatteiden toteuttamiseksi käytännössä. Nyt emme tarvitse perääntymistä kolmetoista vuotta sitten yksimielisesti sovituista periaatteista, vaan selkeää johtoa, jolla lopetetaan ajautuminen ja osoitetaan tie turvalliseen rauhaan. 

 "