" 

 Kuinka typerää onkaan ajatella ja sanoa!  Swiftin harjoittama kerronnallinen parodia oli aina vihollisen kannan toistamista siten, että lukijan oli tunnistettava sen heikkoudet.  En voi uskoa, että kukaan, joka on lukenut useamman kuin yhden hänen teoksensa, väittäisi, ettei Swift olisi ollut kiinnostunut materialistisen asian esittämisestä liioitellussa muodossa.  Mitä tulee ""semanttisiin peleihin"", se on puhtaasti suoraa semanttista merkitystä, ja se on tärkeää.  Normatiivisen arvon puuttuminen on keskeistä Swiftin keksinnölle satiirikkona.  Jos näet hänen satiirisissa teoksissaan jonkinlaista positiivista ihanteiden esittämistä, niin sinä olet se, joka pelaa necrotelepathia.  (Vai oletko sitä mieltä, että poliittisessa ja uskonnollisessa kirjoittelussa vuonna 1696 oli viattomia vetoamisia nimenomaan sanaan ""Leviathan""?  Jos näin on, olisin iloinen, jos osoittaisit minulle kaksi muuta.  Vai uskotteko, että Swift oli huolimaton mainitessaan Leviathanin, mutta hänellä ei ollut aivoja seurata sitä?  Vai uskotteko, että hän ei hallinnut nukkeaan)?  Absurdia.   "