===Armenialaisesta identiteetistä (3)=== 
 kirjoittanut Hrant Dink, alkuperäinen Agos-julkaisussa 

 Kaç Vartanin lapset 

 5. joulukuuta 2003  

 Loppujen lopuksi myös armenialaiset ovat tyypillinen "itäinen kansa". Siksi se painoarvo, joka uskonnolla on historiallisesti itäisissä yhteiskunnissa, pätee myös armenialaisiin.  

 Uskonnon painoarvo armenialaisen kansan elämässä jatkui keskeytymättömänä viime vuosisadalle asti. Kansallismielisyys ja uskonto risteytyivät täysin tällä kaudella, ja "kansalliskirkko" katsottiin synonyymiksi uskonnon ja kansallismielisyyden elementeille, joita tarvitaan kansakunnan luomisessa.  

 Tämä oli niin pitkälle menevää, että uskonto ja nationalismi alkoivat edustaa samaa asiaa, ja "toinen ei voinut olla olemassa ilman toista".  

 Vartanants Baderazm (Vartanyanin sota), jonka armenialaiset kävivät pakanallisten naapureidensa persialaisten kanssa armenialaisten kristinuskon alussa, on yksi tärkeistä esimerkeistä, jotka osoittavat kansakunnan ja uskonnon erottamattomuuden. 

 'Vartanants' käännetään armenialaisessa maailmassa kahdella tavalla.  

 Ensimmäinen (ja oikea) versio on, että kyseessä on Armenian kansan itsenäisyyssota Persian hallintoa vastaan. Toinen ja kirkon esittämä versio on, että kyseessä on sota, jossa puolustettiin uskontoa.  

 Riippumatta siitä, kumman vaihtoehdon valitsee, on mahdotonta kiistää sitä kansallista ja uskonnollista roolia, joka Vartanyanin sodalla on ollut armenialaisen identiteetin kannalta.  

 Kaksi tapahtumaa, jotka ovat jättäneet jälkensä armenialaisten identiteettiin, ovat vuoden 1915 tapahtumat ja tämä sota, joka käytiin vuonna 451 jKr.  

 Vuosi 1915 symboloi uhriksi joutumista, 451 symboloi sankaruutta.  

 Sankaruus ja uhriksi joutuminen ovat jälleen kaksi itämaisten identiteettien pääkohtaa.  

 Vartanantsin tähän päivään asti välittynyt merkitys osoittaa, että kirkon versio tapahtumasta on vallinnut. 

 Sankarit, jotka kuolivat taistelukentällä vastustaessaan tulta palvovia persialaisia sen sijaan, että olisivat luopuneet uskonnostaan, lisäsivät tarvittavaa sankarillista elementtiä kansallismielisen identiteetin luomiseen, mutta samalla kirkon merkitys on myös syöpynyt identiteettiin lähtemättömästi.  

 Vaikka Vartanantsin sota päättyikin armenialaisten tappioon, siitä on tullut symboli siitä, että uskontoa ei saa hylätä, ja se on tehnyt kristinuskosta rikkoutumattoman osan armenialaista identiteettiä.  

 Kaç Vartansin (urheat vartaalaiset) sankaruus on rituaali, joka virtaa Armenian historiasta armenialaiseen identiteettiin ja jota toistetaan jatkuvasti.  

 Armenialaisissa kouluissa diasporassa ja Armeniassa, jos yksi seinä on omistettu vuodelle 1915, toinen seinä on omistettu Kaç Vartanille.  

 Uskonnosta riippumatonta nationalismia on nähty vasta viime vuosisadalla. Kokeilu "uskonnottomasta armenialaisesta identiteetistä" on Neuvostoliiton kolmen viimeisen vuosineljänneksen aikana syntynyt tuote. On hyväksyttävä, että menestys, josta järjestelmä, joka yritti hävittää sekä paikalliset nationalismit että uskonnolliset vakaumukset sosialistisen opetuksen materialistisen filosofian avulla, on rampautunut. Vaikka materialistinen filosofia onnistuukin poistamaan osan ihmisistä uskonnostaan, nationalismi ei jaa samaa kohtaloa. Lopulta valtava Neuvostoliitto hajoaa, ja nämä nationalistiset vastarintaliikkeet muuttuvat uusiksi ja itsenäisiksi tasavalloiksi Aasian mantereella.  

 Neuvostoaika on aikaa, jolloin armenialaisille luotiin uusi kulttuurinen perusta, kuten muillekin sittemmin itsenäisyytensä saavuttaneille kansoille.  

 Tänä aikana sosialististen, ateististen ja kansallismielisten älymystön edustajien määrä kasvaa.  

 Armenialaisessa kulttuurissa ja taiteessa luodaan kirkosta riippumattomia teoksia. Armenialainen kulttuuri ja taide siirtyy pois paikallisista juuristaan ja kohtaa universaalit arvot. Tänä aikana ilmestyy taiteilijoita, jotka pystyvät ajattelemaan ja luomaan universaalisti.  

 On totta, että neuvostoaika on polkenut kirkkoa, mutta se on myös johtanut siihen, että armenialainen kulttuuri on saavuttanut yleismaailmallisia mittasuhteita.  

 Suurin osa nykyisin Armeniassa asuvista armenialaisista on kaukana kirkosta. Tämän vuoksi kirkko on keskittänyt kaiken energiansa tämän etäisyyden vähentämiseen ja menettämänsä yhteiskunnallisen vaikutusvallan takaisin saamiseen.  

 Vaikka kirkon ponnistelut ovat ymmärrettäviä, on hyväksyttävä, että mikään ei tule olemaan ennallaan. 

 Tästä lähtien ei riitä, että armenialainen identiteetti määritellään menneisyyden arvojen avulla.  

 Jos elämä on hajottanut lähes 5 miljoonaa armenialaista 8 miljoonan ihmisen vahvuisesta maailmasta eri puolille maapalloa, he eivät ole täysin samanlaisia keskenään. Jos heillä on alkanut olla "kaksoisidentiteetti", jos jopa suurin osa Armenian kansalaisista yrittää jättää itsenäisyytensä ja etsiä uutta elämää muista maista, yrittää t