Kotimatka oli sumuinen. Kun hän oli ollut poliisiasemalla lähes viisi tuntia, hän oli yliväsynyt, turhautunut ja jopa yli vihainen. Hän oli turta omalle olemassaololleen. Pysäköintialueelle ajettaessa hänessä kuitenkin vyöryi epätoivoinen toivon kipinä, ja hän ryntäsi hissille ajatellen:  
 "Entä jos hän tulisi takaisin?"  
 Verta oli ollut paljon. Mutta he eivät vielä tienneet, oliko se hänen, vai oliko? Eivätkä he olleet löytäneet ruumistakaan, vai olivatko? 
 Se oli järjetön impulssi. Kun hän avasi oven, hän tiesi, ettei nainen ollut siellä, mutta hän tarkisti silti kaikki huoneet (ei tosin montaakaan). Siellä oli paljon keltaista teippiä. Turhaa, oikeastaan. Poliisit olivat rynnäköineet sisään, ottaneet kuvia, pussittaneet muutamia tavaroita ja jättäneet mutaisia jalanjälkiä mattoon. Se pitäisi myöhemmin puhdistaa kuivapyykillä. Hän ripusti takkinsa ajattelematta sitä ja meni hakemaan siivoustarvikkeita tiskialtaan alta. 
  Hänelle oli aina helppoa menettää itsensä työhön. Oli järkevää antaa käsille tekemistä, kun pää liikkui liian nopeasti. Vähentää itsensä pelkkään tahrojen jynssäämiseen lattialta ilman ajatustakaan siitä, mitä seuraavaksi tulisi. Tuttu pesuaineen tuoksu polttaisi pois kaikki tunteet, aivan kuten se nostaisi punaisen pois laatoilta ja ankkuroisi hänen mielensä johonkin todellisuutta muistuttavaan. 
 Se ei toiminut. 
 Asiat pyörivät yhä. 
 Todellisuus oli vielä kaukana. 
 Hän pysähtyi äkillisesti tajutessaan, että hän oli vain jynssännyt samaa kohtaa yhä uudelleen ja uudelleen. Hänen kätensä haisivat sitruunalle, ja hän tuijotti niitä, tuijotti kuivia, ojennettuja sormiaan miettien, oliko veri hänen omaa vai... vai... 
 Hän pohdiskeli sairaan uteliaana, kuinka lähellä hän oli menettää sen oikeasti. Tai miltä tuntuisi saada se viimein selville. 
 "Itsekäs." Hän ajatteli, silkasta henkisestä tottumuksesta, mutta sillä ei oikeastaan ollut väliä. Hän ojensi kätensä tiskipöydälle, nyrpisti otsaansa, tunsi sormensa törmäävän johonkin ja katsoi ylös. 
 Zoeyn violetti kahvimuki istui hänen edessään. Yhä violetti. Ja yhä täynnä tunkkaista kahvia. Ehkä poliisit eivät huomanneet sitä tai ehkä he eivät pitäneet sitä tärkeänä - olipa syy miksi se oli siellä, tämä pieni, häiriintymätön pala siitä, mikä vielä muutama tunti sitten oli ollut hänen elämänsä, onnensa, olemassaolonsa keskus - se teki tehtävänsä. Hän menetti sen. 
 Hän tajusi samanaikaisesti, että hän odotti, että nainen tulisi sisään minä hetkenä hyvänsä ja laittaisi mukin mikroaaltouuniin, ja oli samalla tietoinen siitä, että hän ei luultavasti koskaan tulisi. Ja oli kuin hän olisi yhtäkkiä huomannut, että hänen rintakehänsä halki oli repeämä, ja huomattuaan sen se kasvoi laajemmaksi, nielaisi hänen sisuskalunsa ja jätti hänet puristumaan tiskiin ja haukkomaan henkeä, jota ei tullut, koska hänellä ei ollut keuhkoja, joilla hengittää.  
 Tämä oli se. Tässä oli kaikki, mitä hän oli koskaan pelännyt tapahtuvan, keskittyneenä yhteen tapahtumaan. Hän oli poissa. Hänen oli tehtävä jotain. Tämä oli sellainen hetki, joka vaati kaiken tahdonvoiman, kaikki aivot ja kaikki voimavarat, jotka hän sai käsiinsä, koska (hän ei voinut elää elossa, koska hänellä ei ollut tarpeeksi verta jossain muualla), jos oli edes pieni mahdollisuus löytää hänet, hänen oli tehtävä jotain nyt. 
 Hän istui lattialla, kumartuneena ja hyperventiloiden, ja antoi kauhun vallata itsensä. 
 "Tältä se siis tuntuu", jokin irrallinen osa hänestä näytti sanovan. Hänestä tuntui kuin hän olisi kuolemassa. 
 Ja hän oli hieman helpottunut.