" 

 ==Yhdysvaltain armeija== 
 Näyttää olevan keskustelua siitä, onko Yhdysvaltain armeija syyllistynyt NIH:hen vai ei. Olen karsinut tätä massiivista esseetä ja yrittänyt tehdä osiosta hieman tasapainoisemman, osittain siksi, että tiedot Harrierista eivät pidä lainkaan paikkaansa, osittain siksi, että on ainakin jonkin verran epäilyksiä siitä, onko armeija syyllinen vai ei, ja osittain siksi, että se on vain aivan liian pirun pitkä. Mutta tässä on koko jakso: 

 ""Yhdysvallat osti Krag-Jørgensenin kiväärin 1890-luvulla yhdysvaltalaisten valmistajien suuresta vastustuksesta huolimatta. Sen korvaaja, M1903 Springfield, käytti Mauser-lukitussalpaa, jonka lisensoinnista Yhdysvallat maksoi. Luger kilpaili 1900-luvun alussa automaattipistoolin testeissä (tuloksena olivat kuuluisat American Eagle Lugerit), ja se oli johtava kilpailija, vaikka sen New Yorkin toimisto hukkasi jatkotestien paperit. Kilpailu päättyi myöhemmin tuloksena M1911. Ensimmäisessä maailmansodassa Yhdysvallat osti monia ranskalaisia ja brittiläisiä konekiväärejä, kuten Hotchkissin konekiväärin. He valmistivat myös valtavia määriä M1917 Enfield -kivääreitä, jotka olivat brittiläistä kehitystä.  

 Monet nykyaikaiset ampuma-aseohjelmat voitettiin ulkomailla, pääasiassa muissa Nato-maissa. Esimerkkejä ovat M9 (Italia), M11 (Sveitsi), MP5 ([Saksa|DE]]), M249 (Belgia), M240 (Belgia) ja M136 AT4) (Ruotsi).  Viimeisimpiä esimerkkejä ovat Mark 23 (Saksa), FN SCAR (Belgia) ja XM320 (AG36-johdannainen (Saksa)) sekä XM8:n (Saksa), Accuracy International AS50:n (Iso-Britannia) ja OICW:n (Saksa/USA) kehitystyö. On houkuttelevaa hylätä nämä hankkeet "pieninä" hankkeina, mutta monet niistä ovat itse asiassa hyvin kalliita (esimerkiksi M9-pistooleja hankittiin yli 500 000 kappaletta). Monia näistä ei ole kehitetty yksinkertaisesti vaan yhdessä panoksen ja palautteen perusteella tai huolellisesti laadittujen vaatimusten mukaisesti. 

 FN (Belgia) voitti Coltin (Yhdysvallat) M16-kiväärien valmistajana vuodesta 2005 alkaen, ja kanadalainen yritys voitti sopimuksen viimeisimmän erän M9-rynnäkköveitsien valmistamisesta, ja se voitti aiemmat yhdysvaltalaiset yritykset. Israel ja nyt Taiwan valmistavat tällä hetkellä kaikki 5,56 mm:n ampumatarvikkeet Yhdysvalloille. Mitä tulee Yhdysvaltojen tällä hetkellä käyttämään 5,56 mm:n Nato-ammukseen, sen suunnittelun voittivat belgialaiset (ammuksesta oli muitakin ehdokkaita, myös yhdysvaltalainen 5,56 mm:n ammus). Osa Yhdysvaltain 50-kaliiperisissa tarkka-ampujissa käytettävistä erikoispatruunoista valmistetaan myös Euroopassa, mukaan lukien erityinen panssaria läpäisevä patruuna.   

 Kylmän sodan aikana Yhdysvaltain panssarivaunut aseistettiin lisenssillä valmistetulla 105 mm:n brittitykillä ja sitten saksalaisella 120 mm:n tykillä, joka on nykyisin M1 Abramsissa. Yhdysvallat jopa yritti 1960-luvulla yhteistä amerikkalais-saksalaista panssarivaunuhanketta, MBT-70:ää. Nykyiset LAV-25 ja Stryker ovat sveitsiläisen Mowag Piranhan johdannaisia. Merijalkaväki käyttää itävaltalais-saksalaista 290 GDT:tä (ks. G-luokka), joka voitti kilpailevan yhdysvaltalaisen yrityksen. 1930-luvulla Yhdysvalloilla oli myös pieni sarja Kiinassa valmistettuja rannikkovartioveneitä.  

 Lisäksi hankitaan monenlaisia muita laitteita. Viimeisimpänä esimerkkinä tästä on brasilialainen Embraer, joka voitti Boeingin 717-koneen lentokonesopimuksessa. Muita esimerkkejä ovat Alenia C27 (G222) -kevytkuljetuskone ja T-45 Goshawk (BAE Hawk), jota käytetään Yhdysvaltain laivaston tärkeimpänä koulutuskoneena. Rannikkovartiosto käyttää myös HH-65A Dolphinia, joka on Eurocopter Dauphinin versio, ja MH-68A:ta (italialainen 109M). Myös VIP-helikoptereita, mukaan lukien presidentin helikopteri ("Marine One"), koskeva tiukasti kiistelty sopimus meni vuonna 2005 AgustaWestland EH101:lle (Yhdistyneen kuningaskunnan ja Italian suunnittelema malli), joka voitti Sikorskyn tarjouksen. Yhdysvallat käyttää myös norjalaisvalmisteista Penguin-ohjusta AGM-119-ohjusta. 

 Esimerkkejä on kirjaimellisesti kymmeniä lähes jokaisella puolustuksen ja sotilasmenojen alalla. Laajemmassa mielessä, kuten kaikissa muissakin suurissa maissa, suurin osa sopimuksista Yhdysvalloissa menee kotimaalle (monet hyvin perustellusti, jotkut vähemmän perustellusti). Muihin suuriin maihin verrattuna Yhdysvallat on kuitenkin pitkään ollut halukkaimpia ottamaan vastaan kaikenlaista ulkomaista, erityisesti eurooppalaista kalustoa. Esimerkkinä mainittakoon, että vaikka Yhdysvallat käyttää saksalaista 120 mm:n tykkiä, Ranska, Iso-Britannia ja Italia käyttävät kaikki omia 120 mm:n tykkejään huomattavin lisäkustannuksin. Muut maat, joilla on ollut valtava sotilasbudjetti, kuten Neuvostoliitto, ovat käyttäneet lähes yksinomaan kotimaassa suunniteltua ja tuotettua kalustoa.""""