Amiraali Richard E. Byrd ja napa-alueet 

 Ei ole mahdollista tuntea napa-alueiden historiaa tai tehdä tieteellisiä tutkimuksia alueilla, ellei ole tietoinen amiraali Richard E. Byrdistä tai ellei ole hyötynyt hänen panoksestaan. Navigointilentäjänä Byrd oli edelläkävijä teknologiassa, joka oli nykyaikaisen napa-alueiden tutkimisen ja tutkimisen perusta. Palkittuna ja paljon juhlittuna sankarina Byrd kiinnitti suuren yleisön huomion maailman alueisiin, joista tulisi tieteellisen tutkimuksen keskipisteitä monilla tieteenaloilla. Merivoimien upseerina amiraali Byrd vaikutti osaltaan siihen, että valtiovalta rahoitti ja helpotti polaarialueita ja -aiheita koskevaa tutkimusta.  
 Richard E. Byrd teki ensimmäisen vaikutuksen Yhdysvaltain laivastossa. Hän valmistui Yhdysvaltain merivoimien akatemiasta vuonna 1912 ja palveli taistelulaivaston palveluksessa, kunnes joutui vuonna 1916 jäämään eläkkeelle sairauslomalle nilkkansa murskaamisen jälkivaikutusten vuoksi, jonka hän kärsi merikapteenina. Kun hänet kutsuttiin takaisin aktiivipalvelukseen eläkkeellä olevana, hän organisoi koulutusleirikomission. Huhtikuussa 1918 hän sai siipensä laivaston lentäjänä 608. 
 Lentouransa alusta lähtien hän osoitti epätavallisia kykyjä. Byrd oli edelläkävijä merilentokoneiden yöllisissä laskeutumisissa valtamerelle, ja hän lensi horisontin yli, pois näkyvistä, ja navigoi takaisin tukikohtaansa. Vuonna 1918 hän ehdotti vastavalmistuneiden NC-1-lentoveneiden lentämistä Atlantin yli Ranskan sota-alueelle. Hän palveli sodassa Kanadassa Yhdysvaltain laivaston ilmavoimien komentajana, jonka vastuulla oli kaksi lentotukikohtaa Nova Scotiassa. 
 Vihollisuuksien päätyttyä Byrd kutsuttiin Washingtoniin, ja hänet nimitettiin vastuulliseksi navigointivalmisteluista NC:n lentoveneiden Atlantin ylittävää lentoa varten vuonna 1939. Hän oli taitava upseeri edustamaan merivoimien etuja kongressissa. Byrd sai laajaa tunnustusta siitä, että hän johti lobbausponnistuksia, jotka johtivat sotilashenkilöstön ensimmäiseen sodanjälkeiseen palkankorotukseen. Byrd oli myös korvaamaton laivaston lentäjien pitkässä kampanjassa, jonka tarkoituksena oli perustaa ilmailuvirasto. 
 Hän oli kiinnostunut naparetkeilystä lapsesta asti, ja hänen aikuisuutensa alkoi vuonna 1924, kun hänet nimitettiin navigaattoriksi ehdotettuun merivoimien Shenandoah-ohjuksen transpolarilentoon Alaskasta Huippuvuorille. Kun presidentti Coolidge perui lennon, Byrd alkoi järjestää omaa laivaston lentoretkikuntaansa arktiselle alueelle. Hänen oli pakko liittyä yhteen National Geographic Societyn vuonna 1925 sponsoroiman Luoteis-Grönlantiin suuntautuneen MacMillanin retkikunnan kanssa. Tuolloin Byrd suoritti ensimmäiset lennot Ellsmere-saaren ja Grönlannin sisäosien yli. 
 Vuonna 1926 hän otti virkavapaata laivastosta järjestääkseen yksityisesti rahoitetun arktisen retkikunnan, jonka tukikohtana oli Huippuvuoret. Suunnitelmissa oli useita lentoja pakkausjään yli, mukaan lukien yksi lento pohjoisnavalle. Edsel Fordin, John D. Rockefeller Jr:n, New York Timesin ja muiden tukemana Byrd ja hänen lentäjänsä Floyd Bennett väittivät saavuttaneensa pohjoisnavan 9. toukokuuta 1926. Molemmille miehille myönnettiin kunniamitali heidän palattuaan Yhdysvaltoihin. Myöhempinä vuosina tutkijat ovat esittäneet kysymyksiä retkikunnan onnistumisesta Pohjoisnavan yli lentämisessä. 
 Yleisön tuen ja ihailun virrasta piristyneenä Byrd jatkoi virkavapauttaan laivastosta. Kaupallisen sponsoroinnin turvin hän suoritti ensimmäisen monimoottorisella lentokoneella tehdyn Atlantin ylityksen Ranskaan. Sen jälkeen Byrd suuntasi katseensa Etelämantereelle vuonna 1928. Elämänsä loppuvuosina hän osallistui viiteen Etelämantereelle suuntautuneeseen tutkimusmatkaan. Näillä tutkimusmatkoilla löydettiin satoja tuhansia neliökilometrejä aluetta, jota Yhdysvallat vaati itselleen. Hän edusti Etelämantereen tutkimuksen mekaanisen aikakauden alkua. Kukaan muu henkilö Etelämantereen historiassa ei ole vaikuttanut enemmän mantereen maantieteelliseen löytämiseen kuin Byrd. 
 Erittäin näkyvillä saavutuksillaan hän innosti miljoonia ihmisiä ja keräsi suuria määriä rahoitusta. Hän lensi etelänavan yli marraskuussa 1929. Hän vietti suurimman osan talvesta 1934 yksin meteorologisessa majassa noin 100 mailin päässä sisämaassa. Hänen talviset säähavainnot olivat ensimmäiset sisämaasta tehdyt havainnot. Tämä ponnistus oli maksaa Byrdille melkein hengen, kun hän sai myrkytyksen hiilimonoksidihöyryistä. 
 Byrd edisti edelleen Etelämantereen tutkimusta. Hän yhdisti suunnitelmansa kolmannesta yksityisestä retkikunnasta hallituksen suunnitelmiin ja ryhtyi Yhdysvaltain Etelämanner-palvelun komentajaksi. Toisen maailmansodan alkaessa hän palasi aktiivipalvelukseen ja sai kaksi kunniamerkkiä merivoimien operaatiopäällikkönä.  
 Sodanjälkeisinä vuosina Byrd osallistui Yhdysvaltain laivaston Etelämantereen kehittämishankkeen organisointiin vuosina 1946-47 (operaatio Highjump) Hän valvoi tutkimusten valmistelua esikuntapäälliköille Grönlannista sotilaskoulutuksen ja -operaatioiden sijoituspaikkana.