==Aineeton järjestelmä; mitä voidaan sanoa?== 
 Esitän tässä kysymyksen siitä, mitä tapahtuu, kun kaikki aine puristuu pois tai muuttuu energiaksi (joka on olemassa vain säteilynä) lähellä sitä kohtaa, jossa tapahtumahorisontti muodostuisi (olettaen toistaiseksi, että se on mahdollista).  Mitkä ovat energian ominaisuudet aineettomassa tilassa?  On selvää, että on olemassa perusteet energian takaisin työntymiselle tai vastareaktiolle, joka johtuu energian pursuavasta luonteesta ja sen vastustuskyvystä puristumista vastaan.  Eddingtonin raja tarjoaa selkeän mekanismin, jonka avulla sisään- ja ulospäin suuntautuvat voimat voidaan tasoittaa vastustaakseen edelleen tapahtuvaa vajoamista, mutta herää kysymys, onko olemassa piste, jossa voimme havaita energian niin sanotun nesteytymisen - siten, että se käyttäytyy kuin kokoonpuristumaton neste tuon pisteen jälkeen.  Energian kokoonpuristuvuudelle on myös olemassa absoluuttinen raja (ref. S.K. Kauffmann, C. Schiller), joka kiistää käsityksen, jonka mukaan energia on tasaisesti kuin fotonikaasu riippumatta siitä, miten sitä puristetaan tai venytetään.  Tämä tietysti tuo mukanaan ei-makswellilaiset termit ja/tai epälineaarisen elektrodynamiikan (lyhenne NLED). 

 Lisään kappaleen havaintoja ja teoreettista kehitystä käsittelevään osioon ja joitakin linkkejä julkaisuihin, jotka liittyvät NLED:n vaikutuksiin mustien aukkojen dynamiikassa.  Kuten kävi ilmi, MECO-aiheella on yhteinen säie, kun ajatukset ovat yhteisiä ja tutkijat risteävät NLED-mustia aukkoja käsittelevän ryhmän kanssa.  Minulla on mielessäni lainata Christian Cordan ja Herman Mosquera-Cuestan artikkelia havainnollistamaan tätä yhteyttä, jotta Wikipedian lukijat voivat nähdä, että MECO-käsitteen muotoutumista edistävät ajatukset ovat todellakin suodattuneet mustien aukkojen tutkimuksen valtavirtaan, vaikka kyseisen työn terminologiaa ja perimää ei olekaan säilytetty.  Arvelisin, että joiltakin tutkijoilta, joihin Abhas Mitran tai Leiterin, Robertsonin ja Schildin työ on vaikuttanut, puuttuu rohkeutta puhua heidän puolestaan - mutta he saavat edelleen inspiraatiota heidän ideoistaan ja etsivät muita tapoja validoida nämä käsitteet.  Vaikuttaa siltä, että on paljon helpompaa vahvistaa romahduksen pysähtyminen käyttämällä kvanttimekaanisia vaihteluita perusteluna kuin osoittaa, että sama dynamiikka voidaan saavuttaa muuttamalla klassista elektrodynamiikkaa sisällyttämällä siihen epälineaarisia termejä - joita kokeiden mukaan tarvitaan.