:Tässä toinen yritys 
 Aikamuoto on tapa, jolla kieli kertoo tiettyjen tapahtumien ajoituksesta. Yleisesti ottaen se on tapa, jolla kieli viittaa tapahtumiin, jotka ovat menneisyydessä tai tulevaisuudessa tai tapahtuvat nykyhetkessä. Aikaviittausten merkitseminen diskurssiin on teknisesti temporaalista deiksiä. Kaikissa luonnollisissa kielissä on kyky merkitä diskurssin aika. Eri kielet käyttävät kuitenkin erilaisia kieliopillisia menetelmiä näiden aikaviittausten merkitsemiseksi lauseisiin, ja siksi aikamuodon luonne voi olla epäselvä. 

 Absoluuttisen ja suhteellisen ajan välillä on ero. Absoluuttinen aikamuoto suhteuttaa tapahtuman ajankohdan diskurssin nykyhetkeen (usein määritellen menneen, nykyisen tai tulevan ajan). Suhteellinen aikamuoto liittyy tapahtuman ajankohtaan jonkin toisen tapahtuman ajankohtaan, joka ei ole diskurssin nykyhetki. Tämä on erityisen yleistä historiallisessa kerronnassa. On myös mahdollista, että absoluuttinen ja suhteellinen aikamuoto ovat sekoitus: diskurssi voi suhteuttaa nyt-hetken johonkin fiducial-tapahtumaan (absoluuttinen) ja suhteuttaa tämän ajan jonkin toisen tapahtuman aikaan (suhteellinen). 

 Usein kielten tavat merkitä aikaa semanttisesti ja kieliopillisesti eroavat toisistaan. Englanninkielinen esimerkki tästä on I am going to eat the cake tomorrow. Semanttisesti tämä lause puhuu tulevaisuudesta. Kieliopillisesti am on kuitenkin preesens, ja be going to ja tomorrow merkitsevät, että kyseessä on tuleva aika. 

 Aikajänteen ja aspektin käsitteet ovat jossain määrin päällekkäisiä, sillä ne kuvaavat pikemminkin ajan kulkua (suoritettu ja keskeneräinen toiminta) kuin ajankohtaa. Tämä ero on olemassa enemmänkin semanttisella tasolla: kieliopillisesti monet kielet merkitsevät aikamuotoa ja aspektia samalla tavalla. Latinan kielessä [korvaa tämä esimerkki jollakin vähemmän indoeurooppalaisella] esimerkiksi amavi tarkoittaa 'olen rakastanut' (perfekti: nykyhetki ja toteutunut aspekti) ja amaveram tarkoittaa 'olin rakastanut' (pluperfekti: mennyt aika ja toteutunut aspekti).