* 

 Osmanien valtakunnan merikauppa oli pääasiassa kreikkalaisissa käsissä: armenialaisia, turkkilaisia, arabeja ja juutalaisia kauppiaita oli paljon, mutta he pysyttelivät maalla. Kahdeksantoista vuosisadan lopulla kauppa lisääntyi huomattavasti, ja kreikkalaiset merenkulkijat menestyivät hyvin. Egeanmeren saarilla, erityisesti Hydralla ja Khioksella, rakennettiin suurempia ja uudenaikaisempia laivoja, ja laivanrakentaja- ja kauppiassuvut saivat huomattavia omaisuuksia. On tärkeää huomata, että kreikkalaisväestö oli jakautunut laajasti ja harvaan Osmanien valtakunnan sisällä ja että kreikkalaisia yhteisöjä oli myös ulkomaisissa kaupungeissa. Egeanmeren niemimaalla ja Egeanmeren saarilla väestö oli tiiviisti kreikkalaista, vaikka joissakin kaupungeissa asui huomattavia määriä turkkilaisia. Kreikkalaiset muodostivat suuria kaupunkivähemmistöjä Konstantinopolissa, Aleksandriassa, Bukarestissa, Iasissa, Tonavan alajuoksun satamissa ja Vähä-Aasian rannikkokaupungeissa sekä Egeanmerellä että Mustallamerellä. Myös Vähä-Aasian sisäosissa oli monia kreikkalaisia kyliä. Osmanien valtakunnan ulkopuolella Joonian saarilla oli pääasiassa kreikkalaista väestöä. Ne kuuluivat Venetsian tasavaltaan vuoteen 1797 asti. sen jälkeen ne olivat vuorotellen ranskalaisten, venäläisten ja brittien miehittämiä, ja ne tulivat Britannian haltuun Wienin rauhansopimuksella, Edelleen alalla oli kreikkalaisia kauppayhteisöjä Triestessä, Venetsiassa, Wienissä, Amsterdamissa ja muissa Länsi-Euroopan kaupungeissa. Kahdeksastoista vuosisadan aikana eurooppalainen koulutus ja eurooppalaiset aatteet saivat tuntumaa huomattavaan osaan kreikkalaisista Moldovan ja Valakian fanaariot-ruhtinaat tukivat eräitä erinomaisia kouluja ja keräsivät kirjastoja eurooppalaisista kirjoista. Ranskan kielen taito oli heidän hoveissaan varsin yleistä. Myös Konstantinopolissa oli hyviä kouluja, ja siellä puhuttiin vieraita kieliä ja luettiin ulkomaista kirjallisuutta. Varakkaat saarelaiset perustivat kouluja kaupastaan ja voitoillaan. Venetsian vallan aikana Joonianmeren saaret tarjosivat kreikkalaisille mahdollisuuden koulutukseen ja pääsyn italialaiseen kulttuuriin. Pieni mutta kasvava määrä ottomaanien valtakunnan kreikkalaisia opiskeli ulkomailla, erityisesti Padovassa mutta myös Wienissä, Leipzigissa ja muissa saksalaisissa yliopistoissa. Kreikan siirtomaat Länsi-Euroopassa auttoivat maanmiestensä koulutusta sekä kutsumalla yksittäisiä henkilöitä opiskelemaan länteen että lähettämällä rahaa koulujen perustamiseen ja tukemiseen ottomaanien alueella. 

 Lisääntyvät yhteydet länteen toivat kreikkalaisille eurooppalaisen valistuksen ajatukset. Monet Moldovan ja Valakian fanaariottien hallitsijat kannustivat tätä prosessia, mutta patriarkaatti ei hyväksynyt sitä, vaikka yksittäiset papit ja jopa piispat kannattivat sitä. Luonnontieteet ja rationalismi koettiin uhkana ortodoksiselle hurskaudelle. Erityisen tärkeää oli antiikin Kreikan kultti eurooppalaisessa valistusajan kirjallisuudessa. Lännen filosofit ylistivät klassista oppineisuutta ja ajattelua vanhempana ja ylivertaisena. Kristinusko. Lännen kreikkalaiset oppivat tämän kirjallisuuden kautta omasta menneisyydestään, jota Konstantinopolin älymystöeliitti oli joko Bysantin keisarikunnan viimeisenä kautena tai ottomaanien vallan aikana ainakin hyvin vähän tuntenut, jos ei kokonaan sivuuttanut, niin ainakin hyvin vähän. Muinaisen Hellan esitteleminen koulutetulle kreikkalaiselle yleisölle ranskalaisten tietosanakirjojen ja tunteellisten länsimaisten filhelleenien silmin oli ennen kaikkea Adamantios Koraisin (174,8-1833) työtä. Smyrnasta kotoisin oleva Korais, joka oli viettänyt kuusi vuotta Amsterdamissa ja kuusi vuotta Montpellier'ssä ja asui vuodesta 1788 pitkän elämänsä loppuun asti Pariisissa, oli väsymätön käännösten, alkuperäisteosten, artikkelien ja kirjeiden kirjoittaja. Hän omistautui valistuksen levittämiselle kreikkalaisten keskuudessa ja kreikkalaisten asian edistämiselle ranskalaisten keskuudessa sekä ennen kaikkea kirjallisen nykykreikan kielen kehittämiselle, joka muodostuu klassisten sanojen sisällyttämisestä puhuttuun kieleen ja sen muodollisen rakenteen systematisoinnista. Korais huolehti siitä, ettei hän hyökännyt uskontoa tai ortodoksikirkkoa vastaan, mutta hän taisteli katkerasti kaikkia tapoja, instituutioita ja ajatuksia vastaan, jotka hänen mielestään näyttivät olevan  
 ovat taikauskoisia jäänteitä pimeyden aikakaudelta, jotka estävät paluun loistavaan menneisyyteen, joka myös ilmentäisi itsessään kaiken uuden, valistuneen Euroopan viisauden. 
 Ortodoksinen hierarkia ei pitänyt tästä klassikoiden ja rationalismin sekoituksesta, hekin olivat tulossa kärsimättömiksi ottomaanien vallan suhteen, koska he näkivät sen heikkenevän, ja hekin olivat tulossa uuden ylpeyden vaikutuksen alaisiksi kreikkalaisina olemisen suhteen. Mutta jos Osmanien valtakunta tuhoutuisi (eikä se näyttänyt olevan lähellä eikä tuntunut järkevältä ottaa suuria riskejä näin kaukaisen tulevaisuuden varalle), he toivoivat, että sen tilalle tulisi jotain vanhan Bysantin valtakunnan kaltaista, joka perustuisi itsevaltiuteen ja ortodoksisuuteen.