Süstemaatiline metsa majandamine, mis oli suunatud jätkusuutliku toorpuidu saamiseks, olevat alguse saanud Saksamaal Nürnbergis 14. sajandil, ja 16. sajandi Jaapanis.Enamasti olid metsad jagatud sektsioonideks ja kaardistatud, raietööd oli tehtud nii, et oleks tagatud metsataastumine. Palkide parvetamine tegi võimalikuks ühendada sisemaa alade metsad ranniku aladega. Saksamaal kasutati selleks näiteks Maini, Neckari, Doonau ja Reini jõge. Seega oli selle aegne metsandus tihedalt seotud kaubandusega suuremate vahemaade tagant. Suuri nulgusid Schwarzwaldis (või ka Mustmets) kutsuti Holländeriteks, sest neid müüdi enamasti Hollandi laevatehastesse. Parved, mida selleks kasutati, olid 200–400 meetrit pikad ja 40 meetrit laiad ning koosnesid mitmest tuhandest palgist. Töömeeskond koosnes kuni 400–500 mehest. Palgi parvetamine võimaldas ühendada suured alad kontinentaalses Euroopas ja on siiamaani tähtsal kohal näiteks Soomes.16. sajandist alates tõi kaevandamise areng ja kaubanduse kiirenemine merel kaasa inimasutuse kasvamise ja vajaduse puidu järele. Metsad võeti maha, et teha ruumi põllumaadele ning linnadele ja kasvava energiavajaduse rahuldamiseks tuli suurendada raietöid. Mõnes kohas istutati küll ulatuslikult puid, kuid see ei olnud raiemahtudega võrreldes eriti mastaapne. Ulatuslikumad säästva metsamajandamise põhimõtted tõusid esile 19. sajandi lõpus ja 20. sajandi alguses.
Kui pikkade parvedega parvetati Schwarzwaldi nulgusid?
200–400 meetrit pikad