Når den frie leken forsvinner
Jan Mathiesen (81) lekte utendørs og fritt gjennom hele barndommen. For Sivert (8) og Snorre (11) er det fritidsaktiviteter, gaming eller SFO som gjelder. Tap av fri utelek gjør barn mindre robuste, mener psykiater Charlotte Lunde.  Barn leker langt mindre ute enn de gjorde for bare noen få år siden, ifølge undersøkelser. Utviklingen går raskt. Samtidig øker den tiden barn og unge bruker på telefoner, nettbrett og PC. Mange deltar i flere organiserte fritidsaktiviteter. Med lange dager i barnehagen og på SFO, er det ikke så mye tid igjen. Barne- og ungdomspsykiater Charlotte Lunde er bekymret for konsekvensene av at barn leker mindre fritt. Hun mener det kan være en sammenheng mellom dette og økningen i psykiske utfordringer hos barn og unge. – Samfunnet er blitt så opptatt av å forebygge risiko at barna ikke får erfaring med å håndtere det som er skummelt. Vilter lek og utforskning har en forebyggende effekt mot angst, sier Lunde. Å klatre litt for høyt i et tre. Å sette utfor en bakke på akebrett uten foreldre som passer på. Slike aktiviteter gir en fysisk følelse av skrekkblandet fryd i barnekroppen. Denne opplevelsen av frykt er en fysisk erfaring vi rett og slett må bli kjent med, ifølge Lunde. – Barn som mangler slike erfaringer kan bli redde for å være redd fordi de verken kjenner følelsen eller har trent på å håndtere den. I oppveksten til Jan Mathiesen (81) var utelek noe av det han brukte mest tid på.  I nabolaget i Sandviken bodde nesten alle trangt og ingen av kameratene hadde plass til å ha besøk. Da søndagen kom, dro han ofte på tur sammen med foreldrene. Men hverdagene tilbrakte han med kameratene. Organiserte fritidsaktiviteter, bortsett fra buekorpset, fantes knapt. SFO var ennå mange tiår unna. – Foreldrene våre visste nok hvor vi var, men det var vi barna som fant på hva vi skulle gjøre. Jeg kan aldri huske at det var voksne med når vi var ute og lekte, forteller han. Slik er det ikke for barnebarna Sivert (8) og Snorre (11).  BT møter familien i tre generasjoner hjemme i Nyhavn. Her er det lego på gulvet og gaming-PC-er i kjelleren. Som bestefar, er Sivert og Snorre aktive gutter med mange interesser. De har fritidsaktiviteter og familien er mye på tur sammen. Men guttene er sjeldent ute i nærområdene alene. Mamma Marianne Mathiesen husker selv at hun var mye ute uten foreldrene, og synes det er vanskelig å forklare hvorfor guttene hennes ikke har det på samme måte.  – Da de var mindre, var veien her litt utrygg. Og så gjør vi jo mange avtaler med mobilen, sier hun.  Bestefar Jan Mathiesen hadde ikke muligheten til å ringe hjem da han var ute på eventyr. Han forteller om en episode da han var i 10–11-årsalderen. Kameratene hadde fått høre at det var store laks i Arna-elven. Guttene tok toget for å fiske. Men da de skulle hjem, rakk de ikke toget. Dermed begynte de å gå hjemover mot Sandviken. I Helldalen traff de en mann som forbarmet seg over dem og sørget for transport resten av veien.  Slike opplevelser har ikke barnebarna. Men eldstemann Snorre husker godt en litt skummel aketur ned fra Fløyen.  – Mamma ropte og sa jeg måtte bremse. Men jeg klarte ikke svingen og kjørte rett i gjerdet.  – Guttene har nok kjent både på sug i magen og høye hopp. Men som regel er vi foreldre med og godkjenner det som skal skje, sier Marianne Mathiesen.  Pappa Ola Roth Johnsen mener det er naturlig at barna og familiene deres gjør andre valg i dag, når det faktisk finnes gode fritidstilbud.  – Klart det er kulere å gå i Ado og på Flipzone enn å sparke fotball på en grusbane. Kattepinnen blekner i forhold til Rush. Sånn er det bare. Hele samfunnet er mer organisert, sier han.  – Det er bedre at de spiller på PC-en enn at de brenner ned huset, sier mor. Samtidig har velstanden økt, påpeker bestefar. Husene er større. Familiene har penger å bruke på utstyr og aktiviteter.  – Dessuten har trafikkbildet endret seg veldig. Vi akte overalt. Det går ikke lenger. Farer fantes det likevel overalt. Også på 50-tallet da Jan Mathiesen vokste opp.  En gang holdt det på å gå helt galt på kaien ved Sandvikstorget. Som vanlig var kameratene ute og lekte. Denne gangen var også lillebroren med. Noen hadde fortalt gutten på fire–fem år at han kunne se et sjøtroll. – Han gikk ned på en trapp som var full av grønske, skled og datt uti. Vi kunne ikke svømme. Det kunne ikke han heller, forteller 81-åringen.  Guttene ropte og skrek. En forbipasserende kom løpende til og fikk hentet ham opp i live.  Lillebroren kunne lett ha blitt del av en dyster statistikk. På 50-tallet døde mange barn i ulykker. Særlig i drukningsulykker.  I dette tiåret omkom hele 55 av 100.000 barn i alderen 1–4 år i ulykker. Nå er tilsvarende tall redusert til 6 av 100.000 barn.  En tryggere barndom med færre dødsfall er et åpenbart fremskritt.  Heller ikke barnepsykiater Charlotte Lunde mener at ungene skal hoppe fra isflak til isflak. Men hun er likevel tydelig på at behovet for å sikre barn i lek har gått altfor langt.  Lekeplasser med plastdekke istedenfor naturlige materialer. Trehytter som blir fjernet av kommunen fordi de ikke innfrir kravene til sikkerhet.  – Vi lager lekeplasser som barna ikke har lyst til være på. Barn har et naturlig behov for å utforske og oppdage verden. Blant annet gjennom risikolek. En skog eller en natursti legger mye bedre til rette for variert lek enn en polstret lekeplass, sier Lunde.  Samtidig som uteleken er blitt stadig tryggere, bruker de fleste barn mer tid på nett.  Lunde mener det er et stort paradoks at mange foreldre lar barna være ubeskyttet på nettet, samtidig som de har lite tid og frihet til å være ute på egen hånd.  – Mye lek er flyttet til digitale plattformer. Sosiale medier og spill kan være fint og bidra til kontakt med venner. Men barn er også sårbare for å bli hektet, og de kan bli eksponert for mye de kanskje bør beskyttes mot. I tillegg stimulerer det sjelden til fysisk aktivitet som også er viktig for en kropp i utvikling. – Jeg tror en del foreldre opplever det som tryggere at barna sitter og ser på Ipad enn at de er ute på egen hånd. Det handler om vårt behov for kontroll, og ikke nødvendigvis barnas beste, sier Lunde.  Foreløpig har foreldrene god kontroll over hva Snorre og Sivert driver med på nett.  I kjelleren har guttene sin egen hule med PC-er de bruker til gaming. For tiden går det mye i Roblox. De gamer både med hverandre og med venner. – Gaming er også lek. De organiserer og samarbeider. Av og til høres det ut som de har en telefonkonferanse der nede, sier pappa Ola Roth Johnsen. Eldstemann har sluttet på SFO og bruker rundt to timer daglig på gaming.  – Jeg kjenner at jeg gruer meg til de begynner med sosiale medier. Det er lettere å si stygge ting til hverandre på skjerm enn ansikt-til-ansikt. Samtidig blir jeg bekymret for at de skal se ting vi ikke vet om, sier mor.  Gaming og sosiale medier er kanskje den mest åpenbare årsaken til at det har blitt mindre fri utelek. Men også politiske reformer som Kunnskapsløftet og skolestart for seksåringer, har trolig hatt betydning. Da de eldste barnehagebarna ble flyttet over til skolen, var tanken at de skulle ta med seg leken inn i klasserommet. Leseferdigheter og tall var mindre viktig. Slik ble det ikke.  – Kunnskapsløftet la opp til at de skulle kunne veldig mye på kort tid. Helt ned i barnehagen er de ansatte blitt opptatt av at barn skal klare å sitte stille. Men barn må bevege seg rundt for å kunne oppdage verden, sier Charlotte Lunde. En fersk evaluering av seksårsreformen er tydelig på at lek er mangelvare på skolen. Både seksåringene og lærerne etterlyser mer tid til dette. Lek utendørs bidrar til trivsel. Det sier Merete Lund Fasting. Hun er førsteamanuensis ved Universitetet i Agder og har skrevet doktoravhandling om barns lek.  – I det vinterværet vi har nå, kan barn ake eller klatre opp på toppen av en snøhaug. Det kan gi dem en følelse av fryd, glede og mestring. Når vi gjør noe som vi blir oppslukt av, produserer kroppen lykkehormoner, sier hun.  Fasting er opptatt av at barn trenger å bevege seg. Selv om gaming kan være spennende og sosialt, oppfordrer hun foreldre til å sette grenser. – Barn er veldig fanget i øyeblikket og blir oppslukt av det de holder på med. Da er det viktig å ha trygge voksne som setter grenser uten å kjefte. Det handler om å legge til rette for bevegelse.  Fasting mener mye går tapt hvis den frie leken blir erstattet av utelukkende organiserte og voksenstyrte aktiviteter. Mangel på fri lek kan også gi fysiske helseplager. – Bevegelse er nødvendig for at muskler og ledd blir sterkere og for at sansene skal utvikle seg. Barn som sitter for mye stille kan få vondt i rygg og nakke. Fri utelek la grunnlaget for Jan Mathiesen sin lidenskap for friluftsliv, som han har prøvd å gi videre til barn og barnebarn. Selv om barn i dag har tilgang på langt flere fritidstilbud og materielle goder, så ser Mathiesen tilbake på oppveksten sin med stor glede. – Vi hadde mindre penger til disposisjon, men vi var ikke fattige. Det gjorde at vi lærte å sette pris på tingene våre. Årevis med vilter utelek sammen jevnaldrende har satt sterke spor. – Sammenliknet med dagens organiserte verden, tror jeg at vi utviklet kreativitet og selvstendighet. Den friheten vi hadde til å gjøre ting på impuls, er en av de tingene jeg setter stor pris.  Barnebarna Snorre og Sivert har foreldrene tettere på i hverdagen enn det bestefar hadde.  Marianne Mathiesen og Ola Roth Johnsen tror at det handler mye om at de har tid og mulighet til å følge opp sønnene.  – En fordel er jo at vi får mer kontakt, og mye verdifull tid sammen med dem. Forhåpentligvis etablerer dette også tillit, slik at de kommer til oss senere i livet når de trenger det, sier Marianne Mathiesen. Barnepsykiater Charlotte Lunde er også glad for engasjerte foreldre som bruker mye tid med barna. – Det er en kjemperessurs, sier hun.  Samtidig minner Lunde om at alle barn trenger tid til for seg selv, uten skjermer og uten at noe spesielt skal skje.  – Gi dem den tiden som skal til. Alle foreldre står i den vanskelige jobben det er å begrense tiden som brukes digitalt, men leken er et naturlig instinkt. Barn som kjeder seg vil før eller senere finne på noe. Marianne Mathiesen og ektemannen føler seg heldige som har mulighet til å følge barna sine tett.  – Vi må vel være litt bevisste på at vi også må slippe dem etter hvert, og la dem få teste ting og feile på egen hånd. 
Barn leker mindre ute og bruker mer tid på digitale verktøy enn for få år siden. Psykiater Charlotte Lunde peker på en mulig sammenheng mellom mindre utelek og økning i psykiske plager hos barn og unge.  Mangel på erfaring med risiko kan føre til at barn blir redde for å være redde, fordi de verken kjenner følelsen eller vet hvordan de skal håndtere den.  Foreldrene må gi barna tid til seg selv, uten skjermer og uten noe spesielt som skal skje, sier Lunde.