Aslak Nores dobbeltliv: – Det har satt spor
Aslak Nore (45) skryter ikke lenger av at han slo til en Morgenbladet-journalist. Det siste året har han konfrontert sin egen aggresjon og merket  prisen for livet han har valgt.   – Det begynner å gå opp for meg at alle årene i utlandet, soldatlivet i Bosnia, alle årene jeg har bodd i Latin-Amerika, New York, Frankrike – og alle reisene til krigsherjede land har satt spor.  – Jeg har en sterk følelse av at dette livet har hatt større konsekvenser enn jeg har trodd, på godt og vondt, sier Nore til VG.  Han kommer rett fra solen i hjembyen Marseille på Den franske riviera til høstvinden i Oslo – der han denne uken skal lansere «Ingen skal drukne». Det er oppfølgeren til «Havets kirkegård» som fikk terningkast 6 i VG og er solgt i rundt 60.000 eksemplarer bare i Norge.  Boken er solgt til 17 land – og i Frankrike har anmelderne gått bananas. Anmelderen i Le Journal du Dimanche skrev blant annet at Aslak Nore kommer til å utkonkurrere selveste Jo Nesbø, mens Le Point skrev følgende om «Havets kirkegård»: «Et freskomaleri om familie og geopolitikk som i sitt mørke legger seg mellom Millennium-sagaen og Succession ... Første bind i en ny stor nordisk saga?» – Det er helt fantastisk å oppleve suksess i akkurat Frankrike, et land der bøker betyr så mye, sier Nore. Han flyttet til Marseille i 2015 da hans daværende franske samboer ble gravid.  Datteren er nå blitt 8 år, og blir ofte dratt med til Norge for å gå på ski, fryse og spise matpakke.  – Jeg kaller det norsk koranskole, ler Nore.  – Dess lengre jeg har bodd ute, jo viktigere er det å lære henne språket og tradisjonene jeg selv er oppvokst med. Selv kaller han det et slags dobbeltliv.  – Det er egentlig slik jeg har levd helt siden jeg var ferdig på skolen. Jeg har et liv i Norge og et i utlandet. Kanskje det er derfor jeg er så fascinert av spiongreier.  – Du føler deg som en dobbeltagent? – Hehe, nei, men på et eksistensielt nivå ligner det. Jeg føler jeg har to ulike liv. Når jeg er her hjemme føles livet ute veldig fjernt, og når jeg er i Frankrike er det motsatt.  – Det er jo ikke synd på meg. Hvor ille kan det være å bo ved sjøen i Provence? Men jeg tror ikke folk skjønner at det på mange måter er et ensomt liv.  Hovedpersonene i den nye boken står overfor de samme dilemmaene som Aslak Nore kjenner på.  – Og et hjerte i konflikt med seg selv er jo det eneste som er verdt å skrive om, smiler Aslak – og legger til:  – Hadde jeg valgt et enklere liv, kunne jeg aldri i verden skrevet disse bøkene.  Aslak Nore er selv Balkan-veteran og har oppsøkt flere kriger som journalist og forfatter. De siste årene har han mistet flere veteran-kompiser, og flere er blitt syke. En tematikk han også kommer innom i den nye boken, der han skriver om mystiske kreftdødsfall blant sjøfolk på redningsskøytene i Barentshavet under den kalde krigen. Boken er dedisert til Nores venn, den avdøde etterretningsmannen Kjetil A. Hatlebrekke.  – Kjetil døde av kreft, andre veteraner jeg kjente av det samme, eller hjertesykdom, selvmord og ulykker. På slutten snakket Kjetil og jeg om hvordan problemene som han og andre slet med handlet om totalsummen av å være i stressende omgivelser over lengre tid.  – Da jeg var 20 år og dro til Bosnia som en del av Telemark bataljon – streifet ikke den tanken meg overhodet. Vi tenkte vel vi var udødelige og usårbare.  – De siste årene har jeg begynt å reflektere over prisen man har betalt for livet man har valgt, forteller Nore. I flere intervjuer – også nye- har han uttalt at han ikke angrer på at han i 2009 fiket til Morgenbladet-journalist Simen Sætre etter et noe merkelig bokbad på Litteraturhuset i Oslo.  – Jeg har vært stolt av temperamentet mitt, og det er min egen aggresjon som har gjort at jeg sjelden går ned i knestående. At jeg går den siste mila, ikke sant.  – Men det siste året er jeg gradvis blitt tvunget til å konfrontere min egen aggresjon, og tiden der jeg skrøt over den episoden på Litteraturhuset, er forbi. – Jeg er ikke stolt av det lenger. Det har jeg sagt til Simen Sætre også.  I det hele tatt er Aslak Nore faktisk lei seg for måten han har fremstått på – det som gjorde at han ofte ble kalt arrogant og provokatør.  – Jeg har nok vært mer hensynsløs enn jeg selv har skjønt.  – Og det slaget, det er noe jeg bare har tenkt på som en artig anekdote. Nå vil jeg si det er ugreit.  – Du angrer?  – Ja, jeg gjør det. Hadde jeg gjort det der i dag, ville jeg nok blitt anmeldt.  I «Ingen skal drukne» følger Nore rikmannsfamilien Falck videre – og han blander et stort familiedrama med alt som hører med av arvestrid, ulovlig kjærlighet og familiehemmeligheter sammen med store tema som Norges forhold til Russland, Svalbards rolle – og en hel del historisk riktige hendelser.  – Selv ikke jeg tror jeg er Tolstoj, begynner Nore. – Men som forfatter i underholdningsbransjen er det noe ekstremt frigjørende med å lese klassikere som «Krig og fred». Der leseren fraktes fra ballsaler til slagmarken, som ikke viker unna de store spørsmålene om moral og eksistens. Hvorfor tør nesten ingen forfattere å gjøre noe tilsvarende i dag?  – Når det er sagt, dette er store temaer som det tok meg lang tid å kunne skrive om. Jeg kunne ikke vært 20 år og skrevet dette, jeg måtte være både sønn og far for å klare det.  Han mener han fikk ideen til å sette i gang med denne familiesagaen da han holdt sin datter i armene for første gang.  – Jeg så henne inn i øynene og fikk en sterk følelse av å stirre inn i evigheten. Det inspirerte meg til å skrive om slekters gang, familelojalitet og splid og arv. 
Aslak Nore (45) har de siste årene reflektert over prisen han har betalt for livet sitt - med mange år i utlandet, blant annet som soldat i Bosnia. Han uttrykker at dette livet har hatt større konsekvenser enn han først trodde. Nore kommer denne uken med boken «Ingen skal drukne», en oppfølger til bestselgeren «Havets kirkegård», som har solgt rundt 60.000 eksemplarer bare i Norge og er solgt til 17 land.  I boken følger Nore rikmannsfamilien Falck videre – og skriver om store tema som Norges forhold til Russland, samt tematikken om mystiske kreftdødsfall blant sjøfolk på redningsskøytene i Barentshavet under den kalde krigen. I dag - som 45-åring - reflekterer han over hvordan selv har fremstått og sin egen aggresjon. For første gang sier han at han angrer på hendelsen der han slo en journalist fra Morgenbladet i 2009.