Anne Lindmo: - Jeg vil ikke stivne 
Anne Lindmo måtte trene seg tilbake og ble trist av å være syk. Da hun kom seg igjen, kjente hun på en helt spesiell følelse. – Det er litt skummelt, det innrømmer jeg. Jeg får litt sånn ... Anne Lindmo (53) strekker halsen, lager en forskrekket mine i ansiktet og trekker pusten panisk for å vise hva hun mener. Hun står i båten sin på Hvaler og holder i rattet mens hun prater. Talkshowdronningen mister tråden idet hun nettopp begynte å fortelle, manøvrerer det hurtiggående fartøyet i retning holmen hvor familiens sommerparadis ligger – og roper: – Det er bare en kort tur bort. Skal vi dure på og ta en liten ekstrarunde? Kaptein Lindmo melder om 20 meters dybde og får opp farten så vannet fråder langs relingen. Snart er sommerferien over, jobben i Reiseradioen er tilbakelagt, boklansering og en ny sesong av NRK-programmet Lindmo er på trappene, 11. året på rad.  Hun setter ned farten, peker mot det ene berget etter det andre og roper: «Her tar vi det obligatoriske morgenbadet.» «Der borte kan man stupe og klatre høyere opp, dersom motet og kompetansen tillater det.» «På den holmen der borte var det ofte noen kjekke gutter som lagde fest. Da svømte vi over sundet for å bli med, og hjem igjen i grålysningen. Det var jo galskap!» På land danser hunden Bamse rundt bena hennes. Anne er fortsatt i feriemodus og går sakte opp trappen av naturstein. Hun kjenner hvert trinn. Trasker videre over svaberg og lyng, gleder seg over at tiden på holmen nesten har stått stille fra hun begynte å feriere her som 14-åring. I andre sammenhenger i livet har hun hastverk med å komme seg videre, utvikle seg, lære noe nytt. – Jeg vil ikke stivne. Det er litt av grunnen til at hun gikk fra å være en sofagris til å bli et over gjennomsnittet ivrig turmenneske. Og det er hovedgrunnen til at hun kastet seg ut i et bokprosjekt som nå laseres, «Min tur», den hun selv kaller en selvbiografisk turbok. Bare de aller nærmeste visste at hun satt i en hytte på Hjerkinn på Dovrefjell og hamret ned bokstaver som ble til avsnitt og kapitler. – Jeg ville gjøre noe nytt, gi meg selv et prosjekt jeg kunne bryne meg på. Det er en lur øvelse, tenker jeg, å stadig fylle på med nytt pensum. Hun fortsetter: – Ikke tenk at du er utlært, da! De som er opptatt av at alt skal være som før, er jo ikke akkurat de mest elastiske menneskene, hverken mentalt eller muskulært. «Jeg eldes saktere både i hodet og i kroppen så lenge jeg fortsetter å gjøre ting som er litt småskummelt», skriver hun i boken. – Hva skjer med deg når du er sammen med folk som liker lavt tempo? – Da må jeg bare ta meg sammen. – Hvis ikke blir du besk? – Jeg blir rastløs. Men jeg har en teknikk, jeg gjør det til et prosjekt å tenke: «I dag skal jeg bruke alle kreftene mine på å gjøre ting saaaakte». Hun humrer og fortsetter: – Nå har jeg to sønner i den rette alderen for chilling, de er 22 og 18 år, så jeg har fått god trening de siste årene. Det er veldig mye chilling som foregår, men når det blir for mye, roper jeg ... Anne strekker kroppen og brøler dramatikeren George Bernard Shaws kjente sitat: «Youth Is Wasted on the Young!» Hun innrømmer at hun selv har sine timer på sofaen, men at tempoet i kroppen har økt med alderen. På få år har turliv gått fra å være et prosjekt og en idé til å bli «en selvfølgelig bit i livets kakediagram», som hun selv betegner det som.  Anne har gått fra enkle turer i nærmarka til å utforske utfordrende økter, med og uten ski på bena, både i flokk med andre og helt alene. Hun har klatret Romsdalshorn og Dyrhaugstind, krysset Hardangervidda og Saltfjellet med pulk. Hun elsker toppturer på ski og rundturer mellom enkle jaktbuer i fjellheimen, går på turskøyter og padler kajakk. –Jeg har et grunngir som er ganske høyt. Det har jeg nok fra moren min. Hun er pensjonert gymlærer, min 84-årige personlige trener som hver eneste dag bruker hele kroppen – sykler, bader, raker, sjauer, masserer slekt og venner og passer på at vi alle sammen holder koken. Anne går inn i den 50 kvadratmeter store hytta som ligger diskret i landskapet. Hasse Lindmo (51), ektemannen hennes gjennom 23 år – som fridde til henne på nytt i fjor, står ved kjøkkenbenken og koker kaffe på gamlemåten.  Hun snakker om det enkle liv på hytta, det er sånn hun vil ha det. At hun på ingen måte forstår attraksjonen med å klemme seg inn på et hyttefelt med samme standard på ferieboligen som det man har hjemme.  Hun nærmest grøsser når hun kommer inn på moderne hytteutvikling, raserte fjellsider, overforbruk og luksus. Takke seg til utedass, solcellepanel og dusj i det fri. – At du bygger et hus som har akkurat de samme kvalitetene som hjemme – med samme antall kvadratmeter, antall dingser som du skal passe på, like store kostnader, strømregninger ... For meg er det helt uinteressant. Hun fortsetter: – Det dunkes opp hyttefelt helt uten terrengtilpasning. Jeg forstår at kommunene fristes av økonomien i dette, men jeg synes det er underlig at disse fjellbyene er så attraktive. Selv er hun oppvokst med å ha det enkelt. Prestedatteren fra Toten forteller at hun ikke er flasket opp med å gå lange turer, men å være i aktivitet i naturen, som på vangen ved seteren som oldeforeldrene hennes i sin tid kjøpte i Vågå, der dagene gikk sakte.  Barnet Anne løp rundt mens morfaren slo gress, sagde eller hugde. Eller hun hang i skjørtekantene til mormoren som kokte kaffe, solbærtoddy og blomkålsuppe. Kanskje gikk familien en liten tur i områdene rundt, med kaffe på termos, saft og kjeks i sekken. I 2019 solgte hun og ektemannen villaen de eide på Oppsal i Oslo og kjøpte en leilighet til 14 millioner på Skillebekk. For Anne representerer friluftslivet en motpol til alt hun har hjemme. Etter at hun fødte sitt første barn for 22 år siden, bodde i leilighet på Vålerenga, fikk «klaus» av å føle seg innestengt og begynte å oppsøke nærmarka for å få luft, har hun søkt noe annet. – Jeg opplever det som en ressurs i livet mitt at jeg føler meg rik med det enkle. Noen av mine mest magiske livseventyr er praktisk talt helt uten kostnader. De belaster ingen andre, heller ikke naturen. Å være i fjellet med alt jeg trenger i sekken eller pulken, tusle og ikke sette spor eller trenge noe assistanse, det er den høyeste formen for luksus for meg. «Jeg har venner som uanstrengt bærer vesker til 10.000 kroner, som gjerne flyr businessklasse og unner seg hotellopphold som koster en ukes lønn per døgn. Jeg får det ikke til. Når omgivelsene blir for eksklusive, føler jeg meg utkledd og avslørt», skriver hun i boken. I sommer gikk hun i Dolomittene i Italia og sov i sovesal i en vaklevoren køyeseng med 20 andre i samme rom. – Jeg liker å ligge i køya mi og observere. Hun forteller om en bråkete, italiensk gruppe i en krok. Et sindig, tysk ektepar i den andre – og at hun smuglyttet på amerikanere som syntes det var sjokkerende at det manglet dusj i hytta. – Så stapper jeg inn øreproppene, bikker inn mot veggen og sover min beste søvn. Ikke alle turene har vært like gode underveis. Anne innrømmer å ha vært livredd i fjellet, blant annet i Jotunheimen: For seks år siden gikk hun for alvor i gang med langturer i vinterfjellet med en turkompis.  Tospannet trodde de hadde planlagt godt før sitt første tokt på 25 kilometer fra Tyinholmen og inn i fjellheimen. De ville ikke bruke GPS, men gikk inn for å lære seg å lese kart og stole på egen navigering. Snøen var dyp. De gikk utenom løyper og merking. Begge hadde tunge tursekker. Været skiftet, timene gikk. Anne ble kald, sliten og redd, og innså at de hadde bommet grovt på planleggingen. Da redselen bredde seg i kroppen, tenkte hun: «Hva om det blir enda kaldere? Hva om de må grave seg ned? Er det mulig å overleve uten varmekilde?» Hun holdt frykten for seg selv. «Etter tvilen kommer frykten som en kald stålorm krypende opp langs ryggraden. Snart lager jeg katastrofescenarioer.» Hun forteller at hun kom seg fort igjen. – Vi lærte av det, gikk gjennom opplegget, definerte hva som ble galt og hvordan vi skulle få det til bedre neste gang. Vi fant hytta, låste oss inn, fikk fyr i ovnen. Vi satt der i stillongs, skålte i akevitt og hørte uværet røske i veggene. Det var en sånn intens lykkefølelse, en nesten sjokkartet ekstase. Vinteren 2021 falt hun under en skitur på Romeriksåsen, slo hodet i bakken og ble satt ut av en hjernerystelse. – Det gikk sakte å bli frisk, det tok meg et halvt år. Det var rart ... Hun fortsetter etter å ha tenkt seg om i noen sekunder: – Jeg ble trist. Det var overraskende å erfare hvor trist man blir av å ikke fungere og ikke vite når og om alt blir helt bra igjen. I den perioden gikk jeg fra Skillebekk hvor jeg bor, til Aker Brygge – en ti minutters gåtur. Jeg ble helt utslitt og vurderte å ta taxi hjem. Det var ikke noe særlig. Hun forteller at hun trente seg tilbake, først med små grep og øvelser, gradvis med tøffere belastning. Lindmo-programmet på NRK var i sesong, Anne måtte for første gang melde fravær. Da påsken kom det året, mente hun det var på tide å komme seg på tur igjen. – Hasse og Ola, den yngste sønnen vår, ble med på tur i Gausdal Vestfjell. Vi gikk flatt og rolig med feller under skiene. Så klarte jeg jaggu å tryne i en grøft med en diger ryggsekk på ryggen, utbryter hun – før hun fortsetter: – Det fyrte opp hjernetåke og hodepine igjen, men heldigvis ble tilbakeslaget kortvarig. Da sommeren kom, var hun så godt som frisk. – Det var rått å kjenne at styrken kom tilbake. Helt rått! Forfatteren tar med seg friske jordbær, et brød og en ost ut fra kjøkkenet og foreslår å sitte «på tuppen», et solfylt svaberg med rustikke solstoler.  Hasse kommer etter henne med nykokt kaffe og kopper. Han, tidligere radioprofil og mangeårig produsent i TV-bransjen, forteller at Anne ikke var særlig båtvant da de møttes, og at han selv hadde feriert mye på Hvaler under oppveksten.  De slo seg sammen, ble viet av Annes far i år 2000 med 200 gjester til stede, og fartet ofte mellom holmene på Hvaler på fritiden. Nå elsker Anne å frese rundt med rib-en i skjærgården, gjerne alene. – Beskrivende for henne at hun lærer seg noe nytt? – Ja, Anne er god på å utfordre seg selv. Hun er god på å jobbe for at dagene ikke blir kjedelige. Han forteller at sønnene Eivind og Ola er blitt voksne, og at ekteparet med det brått fikk mer tid sammen. – Så står du der og tenker: «Hva skal vi bruke all den tiden på, da?». Både sammen og hver for oss har vi funnet nye interesser. Vi har friluftslivet sammen, men Anne får større kick av å være i fjellet enn hva jeg gjør. Anne legger ikke skjul på at hun beundrer ektemannen. – Hasse er stødig, en bauta av en fyr. Jeg elsker at han er ryddig, hardtarbeidende og solid. Vi avløser og utfyller hverandre. Der den ene er sterk, har den andre svakheter, og motsatt. Hun sier spøkefullt at hun kaller deres felles interesse for friluftsliv for en slags parterapi. – Jeg mener at hvis man klarer en kanotur gjennom Oslomarka der man padler i samme båt, drasser utstyret over land, bærer og organiserer, båler, telter og gjennomfører uten å kjefte eller surne, da har men en solid kjærlighetsrelasjon. – Det er noe veldig nydelig i en sånn samstemt, koordinert innsats. En følelse av å virke sammen, helt konkret. Jeg tenker at sånne øvelser er terapeutisk for tosomheten. Da Anne Lindmo bestemte seg for å skrive bok, gikk hun noen runder med seg selv før hun bestemte seg for å «bjuda på». I boken snirkler hun seg gjennom barndomsopplevelser, om oppveksten på Toten, livet som ung voksen i NRK og godt tilbakelent i sofaen på fritiden – til den store kjærligheten og turgleden som tok henne. Men at folk snart skal kunne lese om alt dette ... – Jeg hadde et ønske om å skrive om turliv. I starten prøvde jeg å holde det konkret og praktisk med turtips og ruteforslag, men jeg sto fast. Så tok jeg sats og begynte å skrive om det jeg opplever. Om lukt, smak og farge, om raseri og glede, om redsel, gnagsår og om folk og steder som har fått sjelen min til å synge. Hun fortsetter: – Nå går jeg med litt sug i magen, for jeg vet ikke hvordan folk kommer til å lese boken min. Men jeg håper at mine fortellinger kan glede og underholde, og mest av alt til å inspirere til å søke enkle naturopplevelser. 
Talkshowdronningen Anne Lindmo (53) har brukt de siste årene på å utforske friluftslivet.  I en ny selvbiografisk bok, «Min Tur», skildrer hun sin egen utvikling fra sofagris til ivrig friluftselsker.  Lindmo snakker også om en tøff hjernerystelse hun pådro seg ved et fall under en skitur, som tok et halvt år å komme seg fra.  Lindmo setter pris på det enkle livet, og er kritisk til overforbruk og luksus knyttet til hyttelivet. 