Jan Olav og Britt Ragnhild valgte drop-in-bryllup. Derfor tilbyr kirken den lettvinte løsningen.
Onsdag møtte norske par opp for å gifte seg på sparket. På reality-TV? Nei, i kirken. Hvor mye ville du betalt for et bryllup? Hva med 4500 kroner? Det er prisen de har betalt, de som parkerer i en Volkswagen Caravelle ved Ski nye kirkes parkeringsplass  litt før lunsj denne valentinsdagen.  Ut stiger dagens brudepar. Eller rettere sagt: Ett av dagens brudepar. Hun har fått seg ny og blå kjole til 2300 kroner, mens han har kjøpt et par pensko til 2200. Dette er den eneste kostnaden de har hatt til bryllupet. De fant hverandre på Smuget, en klassisk kjærlighetshistorie: Han og hun, begge unge, ute på byen i Oslo med venner. Hun ga ham nummeret sitt.  Dette var i 1986, da to menneskers fremtid sammen kunne stå og falle på en papirlapp med åtte sifre. Men da Jan Olav Moen ringte, tok Britt Ragnhild Aaland telefonen. 80-tallet ble til 90-tall og nytt årtusen, de fikk én-to-tre barn, bil og hund og hus. Men gift ble de ikke. Tiden gikk til unger og jobb, og paret så heller ikke det store behovet. – Vi visste jo hvor vi hadde hverandre, sier Britt Ragnhild. Så begynte annonsene for årets Valentinsdag å dukke opp. Jan Olav ble minnet på noe han hadde hørt i fjor. Hadde ikke kirken begynt med drop-in-bryllup? Begge er i 60-årene, nærmer seg en alder der ting kan skje, og det kan jo være lurt å få et formelt papir på det de har bygget gjennom fire tiår? Ingen gikk ned på kne. I stedet satt de komfortabelt i sofaen begge to, da temaet kom på bordet. – Så ser vi på hverandre, sier Britt Ragnhild. – «Skal vi gjøre det? Ja, det skal vi!» Velkommen til kirkesirkus Jan Olav og Britt Ragnhild har ikke ringt kirken på forhånd. Han har ikke engang fortalt barna om påfunnet. Egentlig ønsker de bare å få det gjort i ro og mak.  Da det forlovede paret går inn døren til Ski nye kirke, aner de ikke at de ankommer et sirkus. Her er noen av de andre parene som valgte drop-in-bryllup denne dagen: Det er nemlig ikke bare de som hadde fått med seg dagens drop-in-muligheter. To ganger tidligere i dag har organisten spilt Mendelssohns brudemarsj. Et lite knippe bryllupsgjester var til stede.  Det var også NRK, som diskuterte med Dagbladet om hvordan de begge skulle få plass til å filme midtgangen, etter at P4s reporter entusiastisk hadde ønsket et par hell og lykke, mens VG tekstet med prosten om å få tilsendt bilder, TV 2 redigerte sitt innslag i kirkekaffe-rommet, og Aftenposten strevde med stavingen av evangelisten Matteus (Mateus? Mattheus?) i passordet som sikret inngang til kirkens wi-fi. Ikke akkurat ro og mak. Kirkelig svoger-forskning Hvor kommer disse drop-in-bryllupene fra? Her er skapelsesberetningen noe uklar, innrømmer Kristin Raaum, kirkerådsleder i Den norske kirke. Ble ideen unnfanget hos en av landets drøyt 1350 prester? Har statskirkens 3,5 millioner medlemmer krevd en hurtig-variant som kan smettes inn i en stadig travlere timeplan? Det Raaum vet, er at stadig færre nordmenn gifter seg i kirken. I fjor gikk 7700 par til alters (som antagelig inkluderer en del utsatte pandemi-giftermål) – eller nesten en halvering av antallet kirkebryllup i toppåret 2000. Du kan ikke bare ramle innom i fylla, sånn som mange har sett på «Friends» Én ting er at stadig flere nordmenn virker uinteressert i både kirke og bryllup. Men Raaum mener også å se en annen årsak. – Vi har jo merket det, når vi driver litt svoger-forskning, at mange har en oppfatning om at et stort og fint bryllup er noe du har i kirken, mens de enklere tas på rådhuset. Kirkerådslederen nevner bløtkake, Mendelssohn-marsjen og andre ingredienser hun understreker at man på ingen måte må inkludere i et kirkebryllup. Som kirken skriver på sin utførlige side om drop-in-bryllup: Om du vil, kan du komme i joggesko. Likevel: Ett sted går grensen. – Du kan ikke bare ramle innom i fylla, sånn som mange har sett på «Friends» at man kan gjøre i Las Vegas, sier kirkerådslederen. – De fleste som har gjort dette hos oss, har tenkt på å gifte seg lenge, de er samboere og har barn. Det er et partnerskap kirken ønsker å inngå oftere. På den ene siden: En kirke som opplever nedgang i medlemmer og giftermål, og som kanskje ikke alltid ligger øverst i nordmenns bevissthet. På den andre: Nordmenn som har vurdert å gifte seg, men som ble slukt av A4-kvernen og nå har gått forlovet i årevis uten tid eller ork til Den Store Dagen. To parter som kan være, sagt på en annen måte, a match made in heaven. Inn på samlebåndet Så er det duket. Organisten kjører i gang en tredje runde med Mendelssohn. Jan Olav knyter kjolesløyfen på ryggen til sin utkårede. Sognepresten kommer ut i samme kjortel som hun hadde på seg forrige uke. – Selv om dere på mange måter gjør det litt enklere, med drop-in, så er dette et skikkelig bryllup, sier hun. De fortsetter videre langs kirkens samlebånd: Kaffe og kake laget av prostens konditor-datter. Hurtigknipsing av brudebilder fra en innleid fotograf, som spør bruden om hun ikke hadde noen bukett? – Nei, sier Britt Ragnhild. – Men jeg har jo en bukett, jeg! sier Jan Olav, og klemmer kona nærmere, mens noen i rommet utbryter et søtt «Nååååå!» Og så, vips, er det på tide å reise hjem. Ekteparet setter seg inn i Caravellen, kjører hjem til Oslo for å se til sin syke hund, og kanskje etter hvert gi barna beskjed om at foreldrene nå er gift. Snart pakker prestene også ned. Fire par droppet inn i dag. Først om ett år venter ny runde. Alle dagens par vil fortsatt være gift da, ettersom skilsmisse krever ett år separasjon.  Om ikke myndighetene henter litt kirkelig inspirasjon, og går i gang med drop-in-skilsmisser.
På Valentinsdagen giftet flere par seg spontant i kirken.  Dette er et tiltak fra Den norske kirke for å øke antallet kirkegiftermål, som har sunket betraktelig siden toppåret 2000.  Ordningen tilrettelegger for enkel, kjapp og gratis vielse, men krever edru tilstand og seriøs hensikt.