Bygget i regnet
Byen é Bergen og laget er ganske så bergensk. Det skarres godt på banen når Brann spiller kamp. Halve laget består av folk som sier bekkalokk og tjommi og sløkket. I serieåpningen ble alle Branns fire mål scoret av bergensere. En av dem som skarrer på en annen dialekt, er Eirik Horneland. Brann-treneren bjeffer instrukser på høylydt haugesundsk.  Men han er svært opptatt av at Sportsklubben Brann skal ha en velfylt kvote bergensere. – Å ha lokale spillere betyr at de bryr seg, sier sjefen på Stadion.  – Det gjør at de vet hva som er viktig i byen. Brann betyr utrolig mye for bergenserne. Det er viktig å ha med seg når du spiller for Brann. Hornelands keeper kommer fra Fana. Den ene midtstopperen er en slags Mister Møhlenpris.  Brann-laget har en back fra Lyngbø, en ving fra Liland, en fotballkunstner fra Fyllingsdalen. Selveste storscoreren har skutt sønder nettene på Slettebakken i barndommen.  Eirik Horneland er tydelig: – Vi representerer Bergen og omegn. Jeg håper og tror den lokale forankringen har mye å si for interessen. Det igjen tror jeg er viktig for resultatene.  I trenerteamet har han hentet inn folk som kjenner klubben. Erik Huseklepp, Sandslis eneste fotballegende. Hassan El Fakiri. Østlending, men med seriegull og ørten kamper for Brann.  Ikke tilfeldig. – Dette er veldig viktig for meg. Vi har hentet hjem ganske mange bergensere. Det er en bevisst satsing, sier Eirik Horneland. Branns startellever i årets første hjemmekamp blir offentlig søndag klokken 18. Rundt regnet halvparten av den vil være født på Haukeland.  Perfekt, mener historieprofessor Morten Hammerborg. Han har gått på Stadion fra han var snåttabajas og skrevet boken «Bergenseren – en historisk analyse». – Folk sier Bergen er en fotballby, men det er jeg helt uenig i. Det er en by som er manisk opptatt av seg selv og som er manisk selvforelsket, sier Hammerborg.  Slik professoren ser det, er Brann viktig fordi klubben gir næring til dyrkingen av Bergen – ikke fordi de spiller fotball. Den beste kombinasjonen er et lag av både tjuagutter og tilflyttere. – Både hjemmeavlede bauekorpsgutter og spillere langveisfra. Den siste kategorien viser at Bergen er en verdensby. Det er vi nemlig også veldig opptatt av å være. Hammerborg bruker noe annet erkebergensk, 17. mai-prosesjonen, som bilde. – Der kan en utlending gå forvirret rundt etter å ha spilt fire Brann-kamper, men være erklært bergenser av hele byen. Bergen har en helt egen evne til å gjøre bergensere av folk som kommer hit.  Det finnes mange adopterte Brann-helter. Thorstein Helstad er fra Hamar-traktene, Raymond Kvisvik østfolding. Det har vært skotske stjerner og Seyi «Ola fra Fana» Olofinjana. Han er fra Lagos, ikke Lagunen. 7. april skal gjengen igjen kjempe for byen sin på Stadion. Da kommer Fredrikstad på besøk. For ti år siden var Joachim Soltvedt nær ved å gi opp. Ungdommen hadde nettopp vunnet junior-NM med Brann. Det var en siste dans med gjengen, for kontrakten hans gikk ut. Etterpå trente han litt med Åsane, der Kjetil Knutsen var trener. Kontraktstilbudet lot vente på seg også der.  – Det var litt på vippen om jeg skulle gidde å trene mer med Åsane. I mars det året ringte Soltvedt til Knutsen, treneren som nå leder Bodø/Glimt fra gull til gull. – Da sa jeg at jeg heller hadde lyst å begynne på Lyngbø. I alle fall spille en treningskamp med dem. Soltvedt ville hjem til kompisene. Ta fotballen litt mindre seriøst. Han sa han var lei av å vente.  – Da fikk Åsane fingen ut. Jeg signerte for dem og så gikk det veldig bra det første året. Dette ble starten på en lang reise tilbake til Brann. Soltvedt spilte i Sogndal. Han ble snappet opp av Sarpsborg. Tiden gikk. – I mange av de årene kunne jeg ikke gå rundt og tenke at jeg ville til Brann. Det var på en måte ikke realistisk. Først etter en god 2022-sesong, begynte Soltvedt å drømme litt. Han fulgte med på situasjonen i posisjonen hans i Brann, visste at den talentfulle superbacken David Møller Wolfe ville bli solgt på et tidspunkt. Da det skjedde på forsommeren i fjor, dukket muligheten opp.  Soltvedt ble Brann-spiller, ringen ble sluttet. I debuten på Stadion dunket han inn et frispark mot AZ Alkmaar fra Nederland. Stemningen har sjelden vært bedre. Mot Tromsø på mandag fyrte han ballen i krysset to ganger. For en tålmodig fotballspiller fra Lyngbø på Laksevåg er drømmen blitt veldig, veldig virkelig. Det tok ikke mange sekundene for lille Fredrik Pallesen Knudsen.  – Jeg gikk trappen ned fra mamma og de, løp ned tribunen og så var jeg på banen. Banen er Møhlenpris idrettsplass, og der han helt bokstavelig bodde ved banen, bodde han i mange år på den i overført betydning. Der lekte den kommende midtstopperen at han var stjernespissen Bengt Sæternes, han hadde Brann-drakt med navn og nummer. – Å være bergenser i Brann betyr først og fremst så mye som det gjør fordi det var den store drømmen da jeg var liten. Og den drømmen startet på Møllaren. Han trikser mens han snakker, dagens unger på banen har stoppet opp for å se den helt ekte Brann-spilleren vise kunster de ennå ikke kan. – Jeg er stolt over å leve den drømmen, sier «Palle». Slik han forteller det, var han med på Stadion fra han kunne gå, nærmest. Han er oppvokst med lidenskapen. I Djerv var det fullt av aktiviteter, det eneste som kunne konkurrere med fotballen var buekorps. – Her på Møhlenpris er det kort vei til alt. Mine foreldre slapp å kjøre land og strand rundt. Det var innebandy og badminton og bordtennis i tillegg. Under intervjuet kommer hans nye lagkamerat Emil Kornvig forbi på et løperhjul. Etterpå går Fredrik Pallesen Knudsen på sin mor, helt tilfeldig. Dette er så definitivt hjemmebane. BTs Ballspark-podkast har døpt ham «Bergens åttende fjell». Et annet tilnavn på Branns 1,95 høye kraftverk, er «Euro-Palle». Svært passende da han stanget inn to viktige mål i Europa-cupen i fjor.  – De øyeblikkene i Europa-kampene får jeg gåsehud bare av å tenke på. Det er ganske fett å score på Stadion. Slike opplevelser var ikke selvsagte. For syv år siden var køen i Brann så lang at han dro til Haugesund for å spille fotball. Mindre lidenskap, mindre tilhørighet.  Men fire-fem år senere kom Branns kanskje aller mest bergenske spiller hjem med kjæreste og viktig erfaring.  Nå er han en av dem som skal bære laget. – Utsolgt hjemmepremiere 7. april. Sølv i serien og cupgull i fjor. Hva tenker du egentlig om Brann nå? – At det blir litt av en sesong, sier Fredrik Pallesen Knudsen. Egentlig er det bare Ole Didrik Blombergs pekende finger som stikker ut fra paraplyen.  Han peker mot et utkikkspunkt over Liland kunstgress, Gneist sin bane som ligger fire minutters kjøring fra Flesland. Det er lengre til Søreide der Blomberg vokste opp. – Men den gang fantes ikke Søreide IL. Jeg har ikke tall på hvor mange ganger min far har kjørt meg hit, sier Brann-spilleren. Fingeren som stikker ut fra paraplyen peker på farens faste tilskuerplass. – Han kjørte meg hit og ble igjen for å se treningen. Derfra så han hele banen. Så ble han litt sur hvis noen hadde tatt plassen hans.  I mai kunne Svein Ove Blomberg se sønnen score et av Branns to mål i cupfinalen. Bård Finne scoret det andre. Det var helbergenske helter. Fra Liland til Ullevaal er det langt. – Sammen med pappa har jeg hatt utallige treningstimer her, bare jeg og ham. Men jeg syklet hit også med kompiser. Slik Blomberg husker det, kunne sommerkveldene være så fine at ingen ville hjem etter trening. Det var med kompisene i Gneist han kom langt i Gutter 16-NM, de møtte Rosenborg i kvartfinalen. – Men det beste minnet mitt er at vi vant Dana Cup to år på rad.   – Tenkte du at du kunne bli Brann-spiller? – Da læreren spurte hva vi skulle bli, svarte jo 90 prosent av guttene fotballspiller. Som 16-åring spilte Blomberg voksenfotball for Gneist. Da hadde han prøvd seg, og sluttet, på Branns akademi. – Tilbake i Gneist var A-laget i 4. divisjon. Mange plugger og litt overvektige menn, mimrer Blomberg.  Han tror det har hjulpet ham å nå så langt. – Det var enormt mange taklinger i de kampene. Det har gjort meg tøffere fysisk og mentalt.  Også i år er Gneist i 4. divisjon. Det er ikke Ole Didrik Blomberg. Fotball er ikke en hobby. – Jeg er glad det ikke ble sånn, sier en av Branns bergenske cupfinalehelter. De færreste Brann-spillere har fått kjenne supportervreden som Bård Finne. Som tenåring dro han fra Brann til Köln i Tyskland, heller enn å skrive ny kontrakt i Bergen. – Det har jo vært litt turbulent, men jeg har aldri hatt som mål å provosere eller tråkke noen på tærne, sier Finne. Da han kom hjem til Norge, men Vålerenga og ikke Brann, ble det storm igjen.  – Noen synes det er vanskelig å kjøpe noen deler av karrieren min. Men det betyr også at det er spesielt å lykkes her nå. Jeg har jo alltid vært glad i Brann. Etter å ha skutt Brann til cupgull, og vært en hovedmann i ferden mot seriesølv, ble Finne kåret til årets spiller av fansen i fjor. Spesielt for alle bergensere, kanskje litt ekstra for en med Finnes historie.  – Følelsene har svingt veldig mellom meg, supporterne og klubben. Det er merkbart hvor mye mer folk bryr seg her i Bergen enn mange andre steder.  – Kjenner du på mer press her enn i Sønderjyske eller Vålerenga? – Press er litt det du gjør det til selv. Men stort sett all feedback vi får er positiv. Det er virkelig ingenting å klage på. Aune Heggebø står i boblejakken sin og hilser og prater. Unger i fotballsko kommer bort, en av dem er Brann-spissens ni år gamle fetter Niklas. Bjargs klubbhus på Stavollen yrer av liv mellom skoleslutt og middag og det er slik Heggebø husker det fra barndommen. Fetter Niklas og de andre niåringene trener nesten hver dag, det hender til og med det er morgentrening.  – Det var på Stavollen jeg forelsket meg i spillet, sier Aune Heggebø. Han føler seg hjemme her i klubbhuset. Ikke så rart, for han er altså omgitt av familie og venner og kjente. – Min far jobber her inne, han er sportslig leder, sier Aune Heggebø om Sindre Heggebø. Har du spilt fotball som barn, kan du kanskje kjenne deg igjen: Timene som fløy på banen, sommerferiedagene der fotballspillingen knapt ble avbrutt av måltider. Hit syklet han fra hjemmet på Hordnes. – Jeg tenker jo på de tidlige årene hvor vi var på banen hver dag og hver helg. Bare spilte med kompiser i timevis. Det er gode minner.  I den populære tribunesangen er han sterkere enn Hulken, men den eneste grønne drakten Heggebø har brukt, er Nest-Sotras den gang han var på utlån der.  – Det var en periode jeg følte det var veldig lang vei til å komme seg inn på A-laget. I noen år var det ikke så mange som tok veien dit fra akademiet i Brann. Det har endret seg. 13 år gammel dro han fra Bjarg til Brann. Det var et lett valg, sier han, gutten ønsket å satse.  Og han var Brann-supporter. – Fra jeg var seks-syv år gikk jeg på match med min far og bestefar. Cupfinalen i 2011 er det beste minnet. Det finnes et bilde av ham på tribunen fra den kampen. Brann tapte, men ti år gamle Heggebø koste seg helt tydelig. Med briller og rødt skjerf. 13 år senere tror han bytilhørighet blant mange av spillerne har betydning for Brann. – Jeg har jo ikke spilt andre steder, men jeg vil tro det er annerledes å være her enn å spille for Odd eller noe på Østlandet.  – Det høres litt kjedelig ut å spille i Odd? – Men det kan være det er kjempestort for dem som er fra Skien, sier Bjarg-gutten Aune Heggebø og smiler. Fana-gutten Mathias Dyngeland gikk på de aller fleste Stadion-kamper i oppveksten. Han så Håkon Opdal på sitt beste. Var i perfekt alder under Branns storhetstid. Elleve år da Brann ga tapt i gullduellen med Rosenborg. Tolv da det suverene seriegullet kom året etter – i 2007.  – Min far hadde et par partoutkort. Derfor var jeg på alle kamper unntatt 16. mai.  16. mai er sesongens høydepunkt for mange: Buekorps. Fulle tribuner. En pause fra skjortestryking. Vorspielet over alle vorspiel. – Da skulle alltid min mor bruke partoutkortet. Så jeg var på alle kamper unntatt 16. mai. Noen fordeler skal man ha som forelder. Dyngeland var på cupfinalen i 2004, han var på cupfinalen i 2011. I fjor holdt han selv nullen da Brann ble norgesmestere.  Det skjedde i hans andre sesong for egen favorittklubb. Som et stort talent var Dyngeland bare 15 da han møtte Brann med Fana i en cupkamp. Han storspilte. Fana var minutter fra å vinne.  Men det ble en omvei til æren han synes det er å være bergensk Brann-spiller. Rundt 150 kamper for Sogndal. Reservetilværelse i svenske Elfsborg. Utlån til Vålerenga.  – Jeg tror det er godt å ha litt erfaring i verktøykassen før man setter beina sine i Brann. Det passer ikke alle typer.  – Hvorfor? – Jeg er mye tryggere på meg selv nå. Jeg blir ikke så stresset av en dårlig prestasjon eller en tabbe som da jeg var 18–19. Nå er han nøkkelspiller der han vil være det. Hjemme. – Det er en voldsom entusiasme på Stadion nå. En stemning som ikke har vært siden jeg var liten. Det er kjekt å kjenne litt på de barndomsfølelsene.  – Noen ganger tenker jeg tilbake på hvor sykt stort det var å se på Brann, sier Niklas Jensen Wassberg – og deler et minne fra barndommen. Gutten var på Brann-kamp med sin far, Roy Wassberg. Forbildet var Erik Huseklepp, den fremste bergenske fotballspiller siden «Kniksen», bestefaren som døde 17 år før Niklas var født.  – Jeg så opp til Erik, men han spilte utenlands. Så traff vi ham likevel på Stadion som tilskuer. Jeg husker hvor kjekt det var å ta bilde med ham. Noen år senere spilte de på lag i FK Fyllingsdalen, med 20 års aldersforskjell. Nå er Huseklepp en av trenerne til Wassberg i Brann. Og Wassberg spørres om bilder, han også. – Det er mange kids som stopper meg. I begynnelsen var det uvant. – Med ditt familietre: Merker du et ekstra press? – Kanskje til tider. Men jeg tror alle på laget kjenner på et press om å prestere foran supporterne.  «Kniklas» er blitt en voksen spiller med voksen lønn og voksent ansvar i Brann. Men fremdeles hender det at han tusler fra huset i Fyllingsdalen til kunstgressbanene på Varden. Med kompisene, med ballen under armen.  Da spiller de tre mot tre eller to mot to på et lite område. En skikkelig utfordring for dem som møter Brann-spilleren.  – Jeg og Isak Tomar Hjorteseth har ofte vært på lag, forteller Wassberg.  – Da vinner dere, kanskje? – Jeg tror ikke vi har tapt en eneste gang. Disse bergenserne er også A-lagsspillere i Brann: Mads Berg Sande (skadet), Jonas Torsvik (skadet), Eivind Helland (18 år gammelt midtstoppertalent), Martin Børsheim (19 år gammel keeperreserve).
Da Brann startet serien med seier i Tromsø, var seks av elleve på laget fra Bergen. En syvende bergenser kom inn og avgjorde kampen. Trener Eirik Horneland har hentet lokale spillere bevisst, fordi de kjenner klubben og betydningen den har for byen. Historieprofessor Morten Hammerborg mener det passer bra: Slik han ser det er Bergen en by som er manisk opptatt av seg selv. Søndag er det fullt på Brann Stadion når de mange bergenserne skal dra lasset for Brann i årets første hjemmekamp.