Maria Andersens muligheter er forsvinnende få. Selv har hun helt gitt opp boligdrømmen.
LØRENSKOG (Aftenposten): Statistikken er krystallklar: Boligdrømmen blir stadig fjernere for førstegangskjøpere. – Må jeg liksom flytte til Aurskog? – Jeg har jo bodd her hele mitt liv. Familie og venner – hele livet mitt er i Lørenskog, men når jeg nå vil kjøpe meg noe, så har jeg ikke råd til å bo her lenger. Det sier lærer Maria Andersen (33). Aftenposten er invitert hjem til leiligheten hun leier helt sentralt i – nettopp – Lørenskog. Utenfor bygges nye boligblokker, tilsynelatende til liten nytte. For her sitter hun, ifølge seg selv, helt fast. Tallene bekrefter den påstanden. Det begynner nemlig å bli forsvinnende få boligmuligheter for førstegangskjøperne i alle deler av landet. Særlig på det sentrale Østlandet er statistikken dyster. Det er «førstehjemsindeksen» for 2023 til Norske Boligbyggelags Landsforbund (NBBL) som bekrefter det. Den viser andelen av boligene som er til salgs, som en gjennomsnittlig førstegangskjøper har budsjett til. I Lørenskog har den gjennomsnittlige førstegangskjøper råd til kun fem prosent av boligene som er til salgs. I Oslo er kun 3,1 prosent innenfor rekkevidde. – Denne forklarer jo på en måte problemene mine, sier Andersen. På boligjakt i syv år Andersens boligjakt startet for syv år siden. Da var hun nyutdannet lærer med fast jobb og grei lønn, men allerede da var beskjeden fra banken nedslående. – Da hadde jeg ikke noe egenkapital, så lånet jeg kunne få, var langt lavere enn de billigste leilighetene i Lørenskog. Rådet jeg fikk var å spare og å skaffe meg en partner, sier hun og spøker: – I praksis ba de meg laste ned Tinder. Men selv i dag, når hun har tilsvarende 500.000 i egenkapital og har forsøkt å søke lån sammen med en venninne, har hun ikke kommet noen vei. – Vi har omtrent samme jobb og utdanning, altså en årsinntekt på omtrent 550.000 kroner hver og studiegjeld på omtrent 350.000 hver. Likevel får vi et tilbud på kun 2,8 millioner fra DNB. Venninnen hun søkte sammen med har ikke egenkapital. DNBs boligkalkulator bekrefter at to lånesøkere med denne inntekten og gjelden har en estimert låneevne på 2,85 millioner. Etter det gikk hun tilbake til å søke lån alene og tok også på seg en ekstrajobb. Fremdeles var lånetilbudet for lavt for boligene i Lørenskog. Andersen er klar over at lånetilbudene hun har, kunne skaffet henne bolig i med perifere deler av landet. – Jeg har tenkt tanken: Må jeg liksom flytte til Aurskog? Men det er her jeg har venner, familie og livet mitt. Da må jeg flytte fra dem, og det synes jeg er litt trist. Men hvordan har det blitt slik at dette er situasjonen for Andersen og andre førstegangskjøpere? Indeksen går rett ned Én trend er felles for så godt som alle kommunene representert i førstehjemsindeksen: Jo lenger bak i tid en går, jo enklere var det å komme inn på boligmarkedet – i hvert fall 20 år bak i tid. I 2013 hadde førstegangskjøpere i Lørenskog råd til en dobbelt så stor andel boliger. I 2003 hadde boligkjøpere i denne gruppen råd til 28,5 prosent av boligene. Forskjellen i Oslo er enda større. I 2013 var indeksen på 14,5 prosent og i 2003 var den på 41,5 prosent mot dagens forsvinnende 3,1. Mener lite boligbygging er problemet Situasjonen til læreren Maria Andersen engasjerer Bård Folke Fredriksen. Han er administrerende direktør i NBBL, organisasjonen som har bestilt statistikken. – Hun har en helt normal, norsk jobb – en jobb vi trenger flere av fremover. Boligprisen ekskludere i praksis henne fra å bo i nærheten av der hun jobber. Skal det være sånn, spør han. – Boligprisveksten har vært veldig stor, større enn lønnsveksten, så stor at det nå er mange som ikke har råd til å kjøpe. Ifølge ham er det stagnering i boligbyggingen som er problemet: – Boligbyggingen har ikke holdt tritt med befolkningsveksten. Presset er særlig stort i og rundt de store byene, men trenden er gjeldende for hele landet. Dette, kombinert med strengere utlånsregler, har skapt en ubalanse i markedet, mener han. – For de kjøperne som skal inn for første gang, blir terskelen vesentlig høyere. Langt høyere enn for ti og femten år siden. Angrer på læreryrket – Jeg drømmer ikke om noe slott. Jeg ser for meg et bitte lite krypinn, men selv ikke det har jeg råd til, sier Andersen. Hun mener tydelig at hun ikke er økonomisk vanskeligstilt: – 550.000 kroner er jo en grei årslønn, men slik det er i dag, er det en bedre lønn i Finnmark og Aurskog enn i Oslo og Lørenskog. Følelsen av fastlåsthet har fått Andersen til å stille spørsmål ved sin egen karriere. – Jeg ble lærer fordi jeg elsker barn og fordi jeg ville gjøre en forskjell, men jeg hadde tatt en annen utdanning hvis jeg hadde kunnet velge på nytt. Jeg angrer på at jeg ble lærer, fordi jeg ikke har mulighet til å tjene noe mer penger i den jobben. Øyner ikke håp I dag er det utlånsforskriften som regulerer hvem som kan få boliglån i Norge. De viktigste reglene i den sier at et lån ikke skal være høyere enn fem ganger inntekten og at låner må ha en egenandel på 15 prosent. I tillegg må låntager kunne tåle betydelig renteøkninger. At situasjonen føles håpløs for Andersen, er noe hun har forsonet seg med. Men det hindrer henne ikke i å la seg irritere av systemet. – Øyner du håp i denne situasjonen? – Nei absolutt ikke. Med mindre jeg får en langt høyere årslønn, men det kommer aldri til å skje.
Lærer Maria Andersen fra Lørenskog kan kun velge mellom fem prosent av boliger til salgs i kommunen. Hun er førstegangskjøper, og hun og andre som henne har råd til stadig færre boliger. Det er det «førstehjemsindeksen» fra NBBL som viser. Trenden er særlig tydelig på det sentrale Østlandet. I Oslo har førstegangskjøpere råd til kun 3,1 prosent. Mangel på boligbygging og strengere utlånsregler får skylden for situasjonen.