De har gitt svar på flere medisinske gåter. Her er Bergens nye forsøksdyr.
Da Fergal O’Farrell fikk jobb i Bergen for fire år siden, brakte han med seg noen produktive småkryp.  Tusen plastrør med bananfluer ble pakket tett i en flytteeske og sendt i posten fra Oslo.  Fremme i Bergen hentet Farrell kassen i en butikk, satte den fremfor seg på el-skuteren og humpet av gårde.  – Ikke så lett med alle de brosteinene dere har i her i byen.  Bananfluene var O’Farrells gave til byens forskere.  Ja, bananfluer, slike bitte små flygende plageånder som surrer rundt råtnende frukt. De kalles også fruktfluer.  På Høyteknologisenteret er O’Farrells fluer satt i samfunnsnyttig tjeneste. De blir brukt til å undersøke hvorfor noen kreftceller vokser og andre tillitetgjøres. Hva som påvirker menneskelig aldring. Hvordan hormonsignaler mottas og celler kommuniserer. Blant annet.  – Bananfluen er et verktøy til å svare på spørsmål forskerne har. De kan ikke svare på alt, men på noen områder er bananfluene godt egnet, sier opprinnelig irske O’Farrell.  – Kaller de deg fluenes herre? Førsteamanuensen ler høyt:  – Ikke foreløpig, nei.  Selv om bananfluen bare er noen millimeter stor, har den enkle varianter av kjente organer. Hjerne, hjerte, luftveier og mage. Så har den selvsagt noe typisk for insekter. Vinger, for eksempel. Den største likheten finnes i arvestoff og celler. Bananfluen har 60 prosent av menneskets gener. Via bananfluen kan forskerne studere 70 prosent av genene som gir sykdom hos mennesket.  Dessuten; vesle Drosophila melanogaster har, i motsetning til mennesket, færre varianter av hvert gen, og arvematerialet er stabilt gjennom generasjon. Enklere å manipulere og forstå, med andre ord.  I femte etasje på Marineholmen ligger O’Farrell bananfluelaboratorium.  Dette er landets andre bananfluelab. Den første har Radiumhospitalet der O’Farrell jobbet tidligere.  Denne dagen sitter fire kvinner på labben og stirrer ned i hvert sitt mikroskop.  På lysplaten under mikroskopet ligger bananfluer, helt urørlig. Ut av to tynne slanger strømmer det karbondioksid som slår ut fluene på sekunder. Opptil en halv time tåler de å ligge besvimt. Så må de flyttes tilbake i plastrøret med mat, skikkelig luft og passe luftfuktighet.  En av studentene leter etter ubefruktede hunnfluer. En annen sorterer fluer etter bestemte kjennetegn. Bøyde vinger i en haug, forstørrede øyne i en annen. Kjennetegnene avslører hvilke genendringer fluene er påført.  I Bergen er bananfluer et nytt forsøksdyr. Men bananfluer har tjent vitenskapen i over hundre år. Med ære. Seks ganger har bananfluer vært delaktig i Nobelprisen i medisin eller fysiologi. Første gang var i 1933 da den amerikanske forskeren Thomas Morgan brukte bananfluer til å undersøke hvilken rolle gener og kromosomer spiller i arv. Siden er Nobelprisen gitt for bananfluestudier av radioaktiv stråling (1946), utvikling i tidlig fosterliv, (1995), luktesansen (2004), immunforsvaret (2011) og sammenhengen mellom lys og søvnmønster. (2017)  Bananfluearbeid alt sammen.  Ifølge O’Farrell har bruken av bananfluer økt. I hvert fall i grunnleggende forskning.  – Og de burde brukes enda mer. De er enkle å håndtere, billige i drift, formerer seg raskt og du slipper å tenke dyrevelferd, sier han, stopper opp og rister på hodet:  – Jeg ville ikke likt å jobbe med større dyr.  O’Farrell takket en gang nei til en jobb der han måtte knekke ryggen på forsøksmus for å prøve ut ulike behandlinger av ryggmargskader. En venn forsket på avhengighet ved hjelp av hunder. O’Farrell gyser med tanke på hva det førte med seg.  – Han drepte en beagle hver uke i to år. Sånt klarer jeg ikke, sier han. – Men vi er fortsatt gode venner.    Bananfluen er liten, men har personlighet, synes O’Farrell. Hunnfluen vil ikke pare seg før hannfluen har kurtisert henne med sang, kyssing og dans. Når to hanner flørter med samme hunn, ender det vanligvis med slåssing.  En paring rekker lenge, for hunnen lagrer sæden inne i buken som bugner av modne og snart modne egg. I uken etter paringen slipper hun ett og ett befruktet egg. 500 til sammen.  Etter ti dager er eggene klekket og blitt til nye voksne fluer som igjen parer seg og legger egg.  Ikke rart bananfluene hjemme er så vanskelig å bli kvitt.  Den siste måneden hunnfluen lever, er hun ferdig med egglegging. Den aldrende fluen er blitt treigere. Ute i naturen ville hun raskt blitt slukt av småfugl eller flaggermus.  Hos O’Farrell får hun nyte alderdommen i et plastrør med jevnlig servering av potetmos, stivelse, tørrgjær og sukker. To etasjer under fluelaboberatoriet er Jorunn Elise Førre i gang med gi nye sebrafisk selvlysende øyne.  Med stødig hånd stikker hun den tynne nålen gjennom det nyklekkede fiskeegget, helt inn i cellekjernen og leverer genet som lager et fluoriserende protein i celler på netthinnen.  Professor Kari Espolin Fladmark skryter av Førre som nettopp fikk opplæring i dette:  – Hun har roen som må til for slikt arbeid.  De selvlysende cellene skal gjøre det lettere å avdekke hva som skjer i netthinnen i første fasen av Parkinsons sykdom.  – Vi vet at fiskene får synsforstyrrelser og vi ser at de blir mer engstelige. Nå vil vi komme nærmere en forståelse av mekanismen, sier Fladmark. Håpet er at disse fiskeforsøkene skal gi grunnlaget for legemidler som hindrer Parkinson, ikke bare demper symptomene.  I likhet med bananfluen er sebrafisken en såkalt modellorganisme. Det vil si at forskerne bruker den for å forstå biologiske fenomener. Også gjærceller og rundorm blir brukt til dette, men på Universitetet i Bergen går det i fluer og fisker.  Sebrafisk er en akvariefisk. På laboratoriet svømmer de rundt i tropisk temperert vann.  Den lille karpefisken har en rekke fortrinn som forsøksdyr. Den tar liten plass, tåler godt å leve i fangenskap og får avkom etter to–tre måneder. Da gyter den ofte og villig.  Når fisken er ung, er den helt gjennomsiktig, noe som gjør det enkelt å studere hvordan organene utvikler seg.  I motsetning til bananfluer, er sebrafisk underlagt regler for dyrevelferd. Mattilsynet skal godkjenne alle forsøk og kommer iblant på inspeksjon i fiske-laboratoriet.  Fladmark har jobbet med sebrafisk i over ti år.  – Før dette hadde biologer lært fiskene å kjenne. Den kunnskapen kan vi nå dra nytte av til forskning på sykdommer.  90 prosent av menneskets sykdomsgen finnes nemlig også i små sebrafisk. På en hylle står glasskar med fisk som er påført arvelig diabetes. På en annen svømmer fisk som blir brukt til å teste medikamenter mot leukemi.  – Noen medisinske forskere har tatt i bruk sebrafisk, men langt fra alle har oppdaget muligheten som ligger i disse fiskene, sier hun.  Fladmarks neste prosjekt er å gi fiskeolje til sebrafisk som er genetisk endret til å få alzheimer.  Virker det på dem, så virker det kanskje også på mennesker. 
Forskere i Bergen bruker nå bananfluer for å få svar på medisinske spørsmål. Bananfluen har 70 prosent av genene som gir sykdom hos mennesker. Bananfluen har bidratt til seks Nobelpriser, blant annet for studier av gener, radioaktiv stråling, luktesansen og immunforsvaret.  I tillegg til bananfluen, benyttes også sebrafisk i forskning ved Universitetet i Bergen.