Professor: Vi blir avstumpet når lidelsen rundt oss blir for stor
Hvordan kan vi sitte rolig mens tusener av barn blir drept i Gaza? Etter over 30 års forskning, mener professor Paul Slovic at han har svaret. Da over en halv million tutsier ble drept i Rwanda i 1994, spurte den amerikanske psykologen og professoren Paul Slovic seg hvorfor verden ikke reagerte sterkere. – Vi visste hva som var i ferd med å skje, sier han. Allikevel gjorde ikke verdenssamfunnet noe før det var for sent. I et intervju over Zoom forklarer den snart 85 år gamle forskeren at han forstår mer om hvordan vi reagerer som vi gjør. Ved hjelp av eksperimenter og observasjoner av den virkelige verden, forsøker forskningsmiljøet hans å forstå hvordan vi forholder oss til de virkelig store tragediene. – Det er lettere å føle sterkt for ett menneske i nød, enn to mennesker, sier han. Og desto flere som lider, desto vanskeligere er det å engasjere seg.  Hjernen vår ikke tilpasset De siste to årene har vært preget av Putins angrepskrig mot Ukraina, der et stort antall sivile er drept og millioner er på flukt.  Så kom Hamas-terrorangrepet 7. oktober og Israels voldsomme angrep på Gazastripen. Det finnes enorme mengder videoer og bilder av døde og lemlestede barn i sosiale medier. Ifølge palestinske helsemyndigheter har over 29.000 mennesker blitt drept, de fleste kvinner og barn.  Slovic mener at hjernene våre ikke har fulgt med i medieutviklingen. Historisk sett er det en ganske kort tidsperiode vi har fått direktesendte nyheter fra hele verden. Vi er ikke utrustet for å forholde oss til «all verdens» katastrofer. Hjernen er fortsatt best tilpasset til å ta seg av det som skjer rundt oss og våre umiddelbare behov.  Ikke unnskyldning for egoisme Slovic er ikke med på at dette kan rettferdiggjøre egoisme. Som mennesker har vi et moralsk ansvar for å kjempe mot urett og lidelse. På Aftenpostens spørsmål om hva mediene kan gjøre, sier han at det er viktig å hente frem enkeltmennesker. Eksempelet med lille Aylan Kurdi i den røde genseren viser hva han mener. Det lille barnet på stranden I begynnelsen av september 2015 gikk 16 mennesker om bord i en liten, oppblåsbar båt. De ville fra Bodrum i Tyrkia til den greske øya Kos. En syrisk familie, far, mor og to barn, betalte nesten 60.000 kroner for turen. Familien Kurdi var del av en enorm strøm av migranter som ville bort fra krigen. Etter fem minutter i sjøen, veltet båten. Det gikk et par timer, så ble en død toåring funnet død på stranden. Lille Aylan Kurdi ble et symbol. Verden visste veldig godt hva som skjedde øst i Middelhavet den sommeren. Rundt 250.000 mennesker var allerede drept i Syria. I tiden før Aylans død fikk Sveriges Røde Kors inn rundt 34.000 kroner dagen til arbeid for flyktningene. Dagen etter at «alle» hadde sett bildet av det døde barnet, kom det inn over fire millioner kroner.  Medfølelse går ut på dato Forskere ved Linköpings universitet har samarbeidet mye med Slovic.  De syntes dette var interessant, og professor Daniel Västfjäll sa til nettstedet Forskning.se: – Denne empatieffekten holdt i rundt seks uker, til tross for at behovet fortsatte å være like stort. Han fortsatte: – Vi kan hjelpe på den vonde følelsen ved å gi penger. Men vi kan ikke ha så sterke følelser hele tiden. De store tallenes forbannelse «Om bare én mann dør av sult, er det en tragedie. Om millioner dør, er det bare statistikk», skal Josef Stalin ha sagt. Slovic og kollegene hans har laget eksperimenter for å se om dette er sant. Da deltagerne fikk beskjed om at de kunne redde 4500 liv i en flyktningleir med 250.000 mennesker, var det vanskelig å få engasjement. Men om de kunne redde 4500 i en leir med 11.000, var viljen til å gjøre en innsats mye større. Sammen med forskere og aktivister fra flere land, driver Slovic nettstedet «medfølelsens matematikk». Målet er å forklare hva som skjer med oss når tallene blir for store, og hvordan vi kan begynne å se enkeltmennesker der Stalin og de fleste andre bare så statistikk. Tragedier i kø I dagens nyhetsbilde får Israels bombing av Gazastripen fortsatt stor plass, selv om mange medier forteller at det er vanskelig å engasjere leserne.  Slovic mener at det bekrefter forskningen hans.  Både tallene fra Hamas’ brutale angrep inn i Israel og den påfølgende krigen er så forferdelige at vi ikke klarer å forholde oss til det. – Så er det alle tragediene som knapt nevnes, sier han og nevner Darfur i Sudan og forfølgelsen av rohingyaene i Myanmar.
Forsker Paul Slovic mener vi engasjerer oss mindre når flere lider. Hjernen er ikke tilpasset å behandle info om alle verdens katastrofer. – Vi har likevel et moralsk ansvar for å kjempe mot urett og lidelse. Mediene kan bidra ved å vise enkeltmennesker i tragiske hendelser. I store tragedier kan individuelle historier, som den om Aylan Kurdi, skape stor reaksjon. Men, medfølelse kan «gå ut på dato», og engasjementet faller.