583 dog på kanarieön i dödligaste flygolyckan
Olycksplanen ska inte ens vara på ön. Men där, på ett Los Rodeos insvept i tjock dimma, krockar två fullsatta Boeing 747. 583 personer dör. Söndagen den 27 mars 1977 gör Pan Am flight 1736 från Los Angeles ett stopp på John F Kennedy-flygplatsen i New York för att tanka, byta besättning och hämta de sista passagerna. Planet är chartrat av Royal cruise lines och fullsatt när det taxar ut för att lyfta 07.42.  Destinationen är Gran Canaria och flygplatsen sydost om Las Palmas. De flesta ombord ska sedan bussas till ett kryssningsfartyg. Från Amsterdams flygplats Schiphol lyfter KLM flight 4805 klockan nio på morgonen – också det planet fullt av soltörstiga passagerare på väg till samma destination.  Bomben blir starten på allt Strax efter lunch, 12.30, inleds en kedja av händelser som leder fram till världens dödligaste flygolycka.  Då detonerar den kanariska självständighetsrörelsen Fuerzas armadas guanches en bomb på Gran Canarias flygplats. Flera personer skadas i explosionen och flygplatsen stänger genast ner.  Strax efter ringer separatister till flygplatsens växel och säger att det finns ytterligare en bomb. Alla flyg blir nu omdirigerade till den lugna och pittoreska kanarieön Teneriffa bara 25 minuter från Gran Canaria. Där ska de landa på Los Rodeos, då öns enda flygplats, strax utanför Santa Cruz. Det är en liten flygplats med bara en start- och landningsbana som ligger på 2 000 meters höjd, vädret kan slå om snabbt. Ena sekunden är det klart, för att i nästa bara vara hundra meters sikt. En normal dag är det tillräckligt med två flygledare i kontrolltornet, men den här söndagen fylls Los Rodeos snabbt av stora plan som omdirigerats från Gran Canaria. – Herregud, jag har sett större frimärken än det här stället, säger en pilot som precis ska landa. 13.38 landar KLM-planet på Los Rodeos. Det placeras i slutet av banan.  33 minuter senare, 14.15, landar Pan Ams 747.  Ödesdigra beslutet Väntan blir till långa timmar och ombord på KLM börjar stämningen i besättningen bli irriterad. Man undrar hur länge det är säkert att jobba för kabinpersonal, enligt den nya nederländska arbetslagen. Man har bråttom att komma iväg så att man inte överskrider den gränsen. Passeras maxtiden är besättningen tvungen att vänta in en ny som kan flyga hem dem. Kapten van Zanten har fru och två barn i Nederländerna och är rädd att hustrun ska höra talas om bomben i Las Palmas. Han vill inte att hon oroas. – Vad blir det för straff för besättningen i cockpit om man överträder bestämmelserna? undrar flygteknikern Willem Schreuder. – Du hamnar inför rätta, säger en röst i cockpit. – Handlar det om böter eller fängelse? säger Schreuder. – Det innebär i alla fall att din licens blir indragen ganska länge – och då handlar det om pengar, säger kapten van Zanten. Nu tar kaptenen ett rationellt beslut för att vinna tid på Gran Canaria: planet ska tankas. Men beslutet ska senare visa sig vara ödesdigert. 16.58 öppnar Las Palmas-flygplatsen igen. Pan Am-planet är klart att taxa ut på startbanan, men KLM-planet står i vägen och amerikanerna tvingas vänta i uppåt en halvtimme.  Den nederländske piloten Jacob van Zanten rullar då sin fulltankade Boeing till slutet av startbanan. Det behövs full fart och mer startsträcka för att lyfta det tunga planet. Samtidigt har en tät dimma rullat in och sikten har krympt väsentligt på bara några minuter. ”Stand by for takeoff” På samma startbana, i motsatt riktning, finns samtidigt Pan Am flight 1736, men osynligt i tjockan – både för KLM-planet och kontrolltornet. Någon markradar till hjälp finns inte. Pan Am-planet rör sig långsamt fram på banan efter att ha väntat i flera timmar på klartecken från kontrolltornet att det var säkert att landa på Gran Canaria igen. Planet får order om att ta av vid den tredje avfarten och sedan fortsätta parallellt med startbanan, vilket innebär en svår 135-gradig sväng, men kör istället mot den fjärde avfarten, som bara kräver en 45-gradig sväng. Senare säger andrepiloten Bragg att dimman är så tät att de missar den första avfarten. Det här innebär alltså att båda planen befinner sig på startbanan samtidigt. – De tre inblandade – KLM-piloterna som pratar nederländska, Pan Am-piloterna som pratar engelska som första språk och det spanska kontrolltornet som pratar spanska – alla har olika bakgrund i språk och de kommunicerar över kulturella och språkliga barriärer på engelska, säger forskarassistenten Elizabeth Mathews, vid Emby-Riddle aeronautical university, som ägnar sitt yrkesliv åt att förbättra kommunikation inom flyget. Kontrolltornet meddelar KLM: ”Stand by for takeoff. I will call you”. KLM-kaptenen hör uppenbarligen bara ordet takeoff och drar på gasen.  Men andrepiloten Schreuder hör hela meddelandet och säger på holländska: – Är inte Pan Am borta [från startbanan]? – Åh, ja! svarar van Zanten. ”Kör av! Kör av! Kör av!” Det amerikanska planets piloter hör också hela meddelandet och protesterar desperat att de fortfarande är kvar på startbanan.  Men på grund av radiostörningar går meddelandet inte fram och KLM:s van Zanten ökar farten på startbanan i dimman – och kör rakt mot Pan Am-planet. 17.06 får Pan Am-besättningen syn på KLM-planet.  På inspelningarna från cockpit i de båda planen hörs paniken. Pan Am-kaptenen Victor Grubbs: Jävlar, den jävla idioten är på väg! Andrepiloten Bob Bragg: Kör av! Kör av! Kör av! KLM-kaptenen van Zanten: Helvete! Pan Am-kaptenen ger full gas och svänger sedan tvärt till vänster för att undvika en frontalkrock.  – När jag tittar ut från sidofönstret har han lyft från marken nära oss och jag kan se att planet inte är tillräckligt högt uppe, säger Pan Am-piloten Bob Bragg. KLM-planet försöker undvika kollisionen genom att stiga brant från banan – men varken tid eller avstånd räcker till, planets stjärtparti skrapar i startbanan i 20 meter. Planet kör in i Pan Am-planet och träffar snett på överdelen.  Flight 4805 är i luften en kort sträcka, men kraschar sedan och allt förvandlas till ett eldhav. Samtliga 248 ombord på KLM-planet dör, av dem är runt 50 barn. Pan Am flight 1736 fattar också eld, bara de som befinner sig i främre delen av planet överlever. En av dem är expolisen Joan Feathers, nu 76. Hon sitter på rad sju i planet och ser att planets tak skalats av, som på en konservburk. – Jag tänker att det här är slutet. Jag ser en kvinna på andra sidan gången som klyvts mitt itu av säkerhetsbältet och en annan kvinna framför mig som brinner.  – När vi flyttar oss till sidan av planet är det små eldhärdar. Jag känner bara att det är en överhängande risk … jag vill inte brinna upp. Det är bråttom, elden och röken ombord på det amerikanska planet sprider sig snabbt. De första som agerar, förutom besättningen, är de som varit i krissituationer tidigare – och de som läst säkerhetsbroschyren noggrant och vet vart de ska ta vägen. Warren Hopkins, en veteranerna från andra världskriget ombord, agerar direkt, trots ett djupt sår i huvudet efter fallande vrakrester. Han knäpper upp sitt säkerhetsbälten och säger till sin fru: – Vi går nu! Det får dem som sitter i närheten att också agera. Men där flygplansdörren ska sitta är det nu ett stort hål och någon nödkana fanns inte kvar. Warren tar sats och hoppar. Sex meter ner landar han på fötterna, men skadar ena foten. Hans fru Caroline bryter nyckelbenet när hon landar. ”Som en atombomb” Joan Feathers väntar inte heller på att bli räddad. Hon tar sig ut på den oskadade vänstra vingen och får hjälp av en läkare från Chicago med det höga hoppet från planet. Väl på marken kan hon se att elden sprider sig och det är ett fruktansvärt kaos med skadade och brända passagerare. – Jag fortsätter att springa från planet och bara kanske 15 sekunder senare exploderar planet som en atombomb. Det blir ett gigantiskt eldhav. Hon säger att det då har gått cirka två minuter sedan den katastrofala krocken. Många av de 71 överlevande på Pan Am-planet får svåra brännskador i kraschen. Tio av dem dör senare. Totalt dör 335 dör på Pan Am-planet. Över hela landningsbanan ligger nu de brinnande planen, förvridna metalldelar och annan bråte utspridd. För räddningstjänsten tog det flera timmar att släcka elden.  För Joan Feathers är den 27 mars ett datum hon aldrig glömmer. Hon har inte blivit avskräckt från att flyga, men ser med fasa på när andra passagerare pressar in sitt handbagage i skåpen ovanför sätena. Olycksdagen tvingas hon klättra över väskor när hon kämpar för att ta sig ut. – Jag tänker på det varje gång jag flyger, säger hon. Det nederländska bolaget informeras om att deras KLM-plan kraschat och försöker kontakta kapten van Zanten för att skicka honom till olycksplatsen. Han är deras främste flyginstruktör på Boeing 747 och de har ingen aning om att han var kapten på olycksplanet. Haveriutredningen visar senare att den nederländske piloten har startat utan klartecken från kontrolltornet och i och med det orsakat flygplanskatastrofen. En enda på det nederländska planet, reseledaren Robina Monique van Lanshot som bor på Teneriffa med sin pojkvän Paul, kliver av på ön och överlever.  Bara 20 månader efter flygplanskatastrofen på Los Rodeos öppnar Reina Sofia airport på södra Teneriffa, den 6 november 1978. Den är utrustad med markradar. Källor: BBC, CBS, New York Times, Express, Telegraph, Daytona Beach News-Journal
Den 27 mars 1977 sker världens dödligaste flygolycka på Teneriffa då två fullsatta Boeing 747 kolliderar i tjock dimma, vilket resulterar i 583 dödsfall.  Olyckan börjar när självständighetsrörelsen Fuerzas Armadas Guanches detonerar en bomb på Gran Canarias flygplats, vilket tvingar planen att landa på Teneriffa. En dramatisk sekvens av beslut, missförstånd och otur leder till kollisionen. Båda flygplanen befinner sig på startbanan samtidigt i tjock dimma. KLM-piloten missförstår ett meddelande från tornet och accelererar för att lyfta, trots att Pan Am-planet ännu är på banan.