– Jeg kan ligge stille og dø, eller jeg kan gjøre motstand. Sannsynligvis dør jeg uansett
I dag lager Adrian (20) fra Stavanger musikk om kriminaliteten og volden han opplevde i ungdomstiden. En sommernatt i 2022. Adrian skulle til en kompis. Han satt på bussen da han ringte for å melde sin ankomst. «Du må ikke komme. De vil drepe deg!», sa kompisen. Tenåringen på bussen forsto ikke. Hva galt hadde han gjort? Så viktig å være kul Nesten hele livet har Adrian bodd i fosterhjem. – Det var greit, men jeg fikk en del i bagasjen. Livet var ikke lett, sier han. På ungdomsskolen fant han aldri sin plass. Og, som han selv sier, de som ikke fant sin plass, kunne fort ende opp med hasj. Det gjorde han. Adrian ler. – Det er rart det der, hvor viktig det er i ungdomstiden å passe inn. Du tar valg som bare skaper kluss. Det er så viktig å være «kul», men for fremtiden betyr det ingenting. Faktisk ble jeg tatt første gang jeg forsøkte hasj. Barnevernet var der hele tiden, sier han. Som 14-åring klarte han ikke å forklare hvorfor han røykte. Urinprøvene han måtte avgi jevnlig, ledet heller ikke fram til noe svar. De var alle negative, men alle testene førte til at den unge gutten skjulte enda mer. Under pandemien, da prisen på hasj gikk opp, ble han interessert i andre stoffer. Pandemien 20-åringen forteller om hvordan han ble venn med en annen gutt som også var i rusmiljøet. En gutt han kunne se opp til. En gutt han stolte på. En gutt han dealet litt for. Han hadde fått mopedlappen og kjørte villig rundt for å levere stoff. Så snudde koronaviruset opp ned på alt. Vennen ble sittende isolert hjemme. Adrian gikk over til andre stoffer. Og andre venner. – Det gikk bra i et par måneder. Så merket jeg at rusmiljøet i Stavanger virkelig var skittent. Du kan ikke stole på noen. Nesten ikke engang på vennene dine. Man må alltid være på vakt, sier 20-åringen. Og så døde bestevennen. – Han lå i koma i flere måneder. Vi to hadde snakket om å lage musikk sammen. Mens han lå i koma, solgte jeg mopeden min. Pengene, og resten av arven etter far, brukte jeg på studioutstyr. Planen var å ha noe på plass, noen gode beats og ideer, til kompisen våknet. Men han våknet aldri.  Kaos i hodet Tiden da vennen lå i koma, tok Adrian seg virkelig sammen. I tillegg til å jobbe med musikk, konsentrerte han seg om skolen. Han gikk opp én karakter i snitt, men så raste alt sammen. Samtidig som bestevennen døde, hadde han andre vonde opplevelser. – Det var fullstendig kaos i hodet, sier Adrian. – Det ble tyngre stoffer, og døgnet ble snudd på hodet. HØR ADRIANS MUSIKK HER: En sommernatt i 2022 satt han altså på bussen for å besøke en kompis i en annen bydel i Stavanger. 20-åringen ønsker ikke å gå i detalj om hva som skjedde den natten. Ikke utover at han ble utsatt for grov vold og at han endte opp på legevakten, hvor han måtte sy. – Der og da tenkte jeg at jeg kan ligge stille og dø, eller jeg kan gjøre motstand. Sannsynligvis dør jeg uansett. Adrian anmeldte ikke volden, og han nektet å gi noen navn til politipatruljen som kom til stedet. Onkel Blå Sommeren 2022 figurerte det en liste over personer som skulle tas. Det var en liste over ungdommer som kunne være skyld i at narkotika hadde forsvunnet.  Politiet var kjent med at listen fantes, men de så den aldri. Sommeren 2022 var uansett en svært turbulent tid i enkelte miljø i regionen. Adrian var heller ingen engel. En gang han hadde rotet seg borti noe, banket det på døra. – Og hvem var det? Jo. Onkel Blå, sier Adrian. Mens politiet sto der, løp han ut på terrassen og hoppet ned på bakken. Slik 20-åringen husker det, hastet han gjennom en skog og over et fjell, men til slutt ble han innhentet av politiet. – «Jeg husker ingenting», sa jeg til betjenten.  Måtte bort Forklaringen var ikke god nok for politiet, som plasserte Adrian på glattcelle.  – Timene på glattcelle var en berg-og-dalbane. Jeg var sint og frustrert. Men så var jeg samtidig glad. Muligens fordi jeg hadde bestemt meg. Der og da fant jeg ut at jeg ikke orket mer av dette. Dagen etter at Adrian ble løslatt, sa han til fosterfaren at han ville dra fra Stavanger. Han ville vekk. Han måtte bort. Kort tid etter satte han seg på nattoget til Oslo. Musikken han startet med da kompisen lå i koma, har han videreført. Nå rapper han under navnet G!ZMO, blant annet om de andre vennene. Venner som egentlig ikke var venner. – Hold på drømmen Adrian husker godt politioverbetjent Torgeir Ekeli – mannen som kom med kaffe, og som også bød på en sigarett og en runde i politigarasjen. Guttens fasade var hard og vanskelig å trenge gjennom, men litt etter litt begynte den pågrepne å si litt om seg selv. – Den sommeren var det en voldsspiral blant unge i distriktet. Bakgrunnen var noe stoff som hadde forsvunnet. Da jeg kom på jobb den morgenen, og så hvem som satt i arresten, bestemte jeg meg for å gå ned og snakke med ham, sier Ekeli. Adrian var på dette tidspunktet knyttet til flere straffbare forhold begått over en relativt kort tidsperiode. Politioverbetjenten ville hjelpe. – Gutten var ressurssterk, men hadde blitt penset inn på feil spor. Jeg ønsket å få ham ut av kriminaliteten, sier Ekeli. Etter hvert fortalte Adrian om drømmene sine. – «Hold på drømmene dine. Følg dem. Kvitt deg med mobiltelefonen din og kjøp deg en ny.» Han fortalte at han skulle på folkehøgskole i Oslo. Jeg ville hindre at han havnet i flere problemer før han kom seg dit, sier Ekeli. – Fortvilende Adrian lyktes. Han rotet seg ikke bort i mer før han satt på nattoget. I dag lever han et liv med musikk i hovedstaden. Ikke alle dager er lette, men han blomstrer. – Suksesshistoriene finnes. Det skal vi glede oss over, sier Christian Ommundsen, lederen av ungdomsavdelingen i barneverntjenesten i Stavanger. Aftenbladet treffer ham og konstituert barnevernsleder, Anne Grethe Rosså Ramsvik, i barnevernstjenestens lokaler i det gamle BI-bygget på Storhaug. De to verken kan eller vil uttale seg om enkeltsaker. Samtidig er de åpne om hvor vondt det er når tiltakene som blir satt inn ikke har ønsket effekt for
ungdommen. – Vi lager en plan med gode tiltak. En plan vi har tro på. Vi vil jo at ungdommer skal få det til. Og så kan det gå galt likevel. Det er fortvilende, men endring tar tid, sier Ommundsen. Mye vondt Den kriminelle lavalderen i Norge er 15 år. Når lovbryteren er et barn, er det lite politiet kan gjøre. I slike saker er det barneverntjenesten og andre hjelpeinstanser som sitter med verktøyene.  – Nøkkelen er et godt samarbeid, sier Ommundsen, og fortsetter: – Sakene kan være svært komplekse og vi ser på barnas handlinger som smerteuttrykk. Rus, psykiske lidelser, omsorgssvikt, konflikter, traumer, vold og mobbing. Det som går igjen er at disse barna, innerst inne, vil være som alle andre. De vil være en del av samfunnet. De vil ikke føle på stresset og smerten de går rundt med. – Vi kan ikke tvinge noen til endring. Størst sjanse for å lykkes, har vi om barnet eller ungdommen vil det selv. Godt hjulpet av foreldrene og de instansene som er rundt ungdommen, sier Ommundsen. Gode team Ramsvik og Ommundsen har lest Aftenbladets serie om ungdomsvold. De er godt kjent med utviklingen. De er også kjent med at barn det knyttes utfordringer til, blir yngre. – Det er et samfunnsoppdrag å forebygge denne utviklingen, og så må vi ha et godt team rundt barnet om kriminelle handlinger skjer, sier Ramsvik. Det sterkeste virkemiddelet barnevernet har, er å flytte et barn. Da Erna Solberg var i Stavanger i januar, tok den tidligere statsministeren til orde for et nasjonalt barnevern. På den måten kunne et barn som utøver vold mot andre barn, bli flyttet enda lengre vekk. – En dårlig idé, mener Ramsvik. – Vi har et sterkt ønske om å hjelpe barnet i dets nærmiljø, for her vil det alltid være noe positivt for barnet. Det kan dreie seg om en trener på idrettslaget eller en lærer på skolen. Og så er det jo slik at barnet uansett skal tilbake til nærmiljøet sitt etter et opphold på for eksempel en institusjon. Om oppholdet var negativt for barnet, vil situasjonen være enda mer utfordrende når barnet kommer hjem. – Opphold på en institusjon kan hjelpe, men det kan også skade, legger hun til. – Hva med andre barn og unge som blir utsatt for vold? Hvordan blir disse ivaretatt dersom voldsutøveren blir boende hjemme? – Dette vil være individuelt for hver enkelt. Vi tenker at de som blir utsatt for
volden trenger oppfølging og hjelp fra de lavterskeltilbudene som finnes i
kommunen, sier Ommundsen. – Ungdommen og familien trenger også et lag rundt seg for å få det bedre etter et slikt traume. Vårt handlingsrom ligger i barnevernsloven som bygger på barnets beste og på individnivå, ikke allmennpreventive hensyn. Frivillighet Aftenbladet er kjent med at et barn som i fjor flyttet til en institusjon i en annen kommune, stadig kommer tilbake til Stavanger. Senest i januar gjorde han seg ifølge politiet skyldig i nok en voldssak i sentrum. Ramsvik og Ommundsen sier at ungdom som er plassert på institusjon mot deres vilje, fortsatt har rettigheter som skal ivaretas.  – Institusjonene må følge opp barns rettigheter i barnevernsinstitusjon, og det er kun i særlige tilfeller at barnets bevegelsesfrihet kan innskrenkes. Vi vet at det kan oppleves frustrerende for samarbeidspartnere når ungdommene går ut fra institusjonen de er plassert på, og at de skulle ønske at ungdommene hadde mindre frihet, sier de to. – Du kan si at det ligger frivillighet også i tvangssakene. Igjen: Vi kan ikke tvinge noen til endring, sier Ramsvik. Mer narkotika Samfunnet ser barn og ungdommer som utøver vold, bærer våpen og begår annen kriminalitet. Barneverntjenesten ser barn og ungdommer i krise. De ser også mer narkotika. Etter rusreformen – og ikke minst etter Riksadvokatens rundskriv i 2021, hvor det ble presisert at politiet ikke har hjemmel til å ransake på grunn av mistanke om rus – er det opprettet langt færre narkotikasaker. – Det betyr ikke at det blir mindre rus blant unge. Vår oppfatning er at det er mer narkotika i ungdomsmiljøer nå enn tidligere, sier Ommundsen. Dette hører med, mener han, når den negative utviklingen i ungdomskriminalitet er tema. – Er strengere straffer og en senking av den kriminelle lavalder, slik Fremskrittspartiet foreslår, veien å gå? – Straff er ikke det som hjelper en ungdom som har det vanskelig. Hva får samfunnet igjen? I barneverntjenesten har vi et stort ønske om at vi som
kommune sammen kan finne gode løsninger for disse familiene, fordi det er så tydelig for oss at familiene har behov for samtidig hjelp på flere ulike arenaer og områder i livet. Straff er ikke veien å gå, sier Ramsvik, som har ti år bak seg i kriminalomsorgen. Dedikerte medarbeidere Ramsvik og Ommundsen benytter anledningen til å rose barnevernstjenestens ansatte. – De er dedikerte og kunnskapsrike, og mange har lang erfaring. De brenner virkelig for jobben, sier Ramsvik. Utfordringen ligger i å skape tillit hos ungdommen, og å stikke hull på bobla den de vil hjelpe befinner seg i. – Vi må bli flinkere til å samarbeide for å hjelpe disse ungdommene. Fritak fra taushetsplikt mellom de ulike aktørene vil være til stor hjelp. Da kunne vi ha delt informasjon tidlig og laget et register for hver enkelt. På den måten kunne vi skapt gode rammer tidlig, sier Ommundsen. Men til sjuende og sist er det ungdommen selv som sitter med nøkkelen. – Vi er fleksible for å finne løsninger. Mye av arbeidet vårt går ut på å skreddersy tiltak rundt den enkelte ungdommen og familien. Vi har søkelys på endringstiltak og kompenserende tiltak, stimulerings- og aktiveringstiltak som kan være foreldreveiledning, familieveiledning, motiverende samtaler, samarbeid med instanser, økonomisk dekning og hjelp til henvisninger for å nevne noe, sier han.
Adrian (20) fra Stavanger lager musikk basert på tidligere opplevelser med kriminalitet og narkotikamisbruk. Han begynte å produsere musikk mens hans beste venn lå i koma etter en overdose. Vennen døde senere. Adrian bor nå i Oslo. Han er fri fra sitt tidligere liv, og lager musikk under artistnavnet G!ZMO.