”Har fotbollen valt anläggningsbristen?”
Fotbollen kräver fler fotbollsplaner för att få stopp på utslagningen av barn och unga. Men råder det ens en brist? – Det beror på, säger Nils-Olof Zethrin på Sveriges kommuner och regioner. I snart fem år år har Sportbladet i granskningen #Utgallrad kartlagt utslagningen inom barn- och ungdomsidrotten. Nu har socialminister Jakob Forssmed (KD) fått nog.  I ett möte med landet största idrottsförbund var ministern, som även ansvarar för idrottsfrågor, tydlig.  – Det är uppenbart att det inte görs tillräckligt, sa Forssmed redan innan mötet till Sportbladet. Svaret han fick från Svenska fotbollförbundet var i sin tur nya motkrav. Mer pengar och inte minst fler planer behövs om fotbollen ska kunna behålla fler aktiva längre.  Och visst stämmer det väl? Sverige har ju anläggningsbrist.  Redan 2015 rapporterade till exempel SVT hur 110 barn samsades om en elvamannaplan i Hjorthagen, strax utanför Stockholms stadskärna. Bara Stockholms fotbollförbund – där bristen anses som störst – bedömde då att staden behövde 50 nya fullstora fotbollsplaner. Huvudstaden var 2021 också sämst i Sverige med sin 1,4 fotbollsplaner per 10 000 invånare (att jämföra med till exempel Malmös 1,66, Uppsalas 4,85 och Linköpings 9,20).  Så visst behövs det väl fler planer? – Det beror på för vem det gäller, säger Nils-Olof Zethrin.  ”Alltid samma lösning” Zethrin är expert på idrotts- och fritidsfrågor på Sveriges kommuner och regioner (SKR). 2022, i rapporten ”Idrottsanläggningar – i dag och i morgon” som gjordes på uppdrag av regeringen, beskrev han också själv hur larmen om anläggningsbrist blivit ”legio”. Men det är en ”sanning” han menar behöver problematiseras. – Vilket samhälleligt problem du än ska lösa verkar lösningen i dag alltid vara att bygga en till exakt likadan anläggning som du redan har. Oavsett om det är jämställdhet, integration, segregation eller ekonomisk jämlikhet så är det alltid en traditionell idrottsanläggning man ska. Men den relationen är inte självklar. Det är inte självklart att du får fler och större andelar som idrottar för det. Det finns också stöd för det ifrågasättandet. 2003 tilldelades idrottsrörelsen en miljard kronor av regeringen för att få fler barn att idrotta. Initiativet, döpt till ”Handslaget”, utvärderades sedan i 23 skilda forskningsprojekt. Ett av dem gick under namnet ”Näridrottsplatser och spontanidrott” och kartlade 2007 den eventuella betydelsen av idrottsanläggningar nära barnen för att få fler unga rörelse. Bland annat byggdes nya ”näridrottsplatser” i Umeå och Upplands Väsby, men de nya idrottsmiljöerna fick inte fler unga i rörelse. Istället nådde de nästan uteslutande de som redan var föreningsaktiva. De som redan idrottade tränade mer. De andra var fortsatt inaktiva. Sambandet är svagt I utredningen ”Idrottsanläggningar – i dag och i morgon” (där förutom Zethrin även andra forskare och idrottsledare medverkar) påtalas också att sambandet mellan mängden fotbollsplaner och det faktiska deltagandet i fotbollen är lågt. Deltagandet i organiserade idrottsföreningsaktiviteter är till och med störst i de kommuner där det går flest antal invånare per anläggning. Stockholm är ett exempel på det. Slutsatser som kan tala emot Svenska fotbollförbundets upplevelse att fler anläggningar behövs för att få fler i rörelse. – Generellt sett kan vi se att vi inte får fler aktiva bara genom att bygga fler anläggningar, säger Zethrin. Men på vilket sätt menar Nils-Olof Zethrin att fotbollen själv kan ha valt anläggningsbristen?  Det första skälet är kraven fotbollen i dag ställer på sina planer. Statistik från Sveriges kommuner och landsting visar att anläggningsbeståndet i Sverige i stort varit stabilt över tid, men att kostnaderna ändå ökat explosionsartat. Kommunernas driftskostnader för idrottsanläggningar har gått från 5,5 miljarder 2001 till 13,2 miljarder 2020. – Varför har vi inte tillräcklig kunskap för att uttala oss om, men det är uppenbart att många anläggningar är mer avancerade i dag, säger Nils-Olof Zethrin. Som exempel framför han konstfrusna bandyplaner samt inomhusrinkar för ishockey och konståkning – men det är ändå fotbollen som sticker ut. Enligt SKR skedde det bara mellan 2014 och 2019 en 50-procentig ökning av antalet elvamannaplaner med konstgräs för fotboll. Mellan 2010 och 2018 ökade samtidigt fotbollens deltagartillfällen (antalet träningar och matcher, som ligger till grund för det lokala aktivitetsstödet) bara med en procent. För tjejerna sjönk till och med antalet tillfällen något. De mer avancerade planerna gav alltså inte fler träningar och matcher totalt sett. Andra idrotter visade dessutom samtidigt ökningar utan samma typ av hjälp. Förbättrade anläggningar ger inte fler aktiva Ytorna för konståkning (som ökade antalet deltagartillfällen med 41 procent under samma period) har till exempel varit mer eller mindre konstanta och gymnastik (som hade 68 procent fler aktiviteter) har bara sett en viss ökning av antalet hallar. Sambandet mellan kommunala kostnader för anläggningsdrift och antalet aktiva inom föreningsidrotten beskrivs också som ”mycket svagt”. I utredningen konstateras istället att ”förbättrade och fler anläggningar inte samspelat med större andelar av barn och unga inom idrotten”. I utredningen beskriver istället Erik Backman, docent i pedagogik vid Högskolan Dalarna, att det är idrottsrörelsens ”sportifieringen” (som gjort idrotten mer specialiserad, organiserad och professionaliserad) som drivit på utvecklingen av mer avancerade anläggningar i Sverige. I dag spelas det till exempel nästan ingen fotboll alls på grus i 40 procent av landets kommuner. Något som hade upplevts som en utopi för 20 år sedan. – Då kan man ju som sagt fråga sig om fotbollen har valt anläggningsbristen genom sina krav på mer avancerade anläggningar, säger Nils-Olof Zethrin. Citatet provocerar säkerligen, något Zethrin är medveten om. Men avsikten är snarare att väcka nya tankar och starta en debatt.  En lösning: Träna mindre Zethrin presenterar också fler aspekter SKR menar borde diskuteras kopplat till en upplevda bristen på fotbollsplaner. En är träningsmängd. – Det är ju nästan banalt att säga men om man nu tränar tre eller fyra gånger i veckan som idrottsföreningar ofta gör i dag, och spelar match en eller två gånger i veckan. Det är klart att om man för varje grupp drar ner till att bara träna två gånger i veckan så frigör man väldigt mycket anläggningskapacitet. Nils-Olof Zethrin berättar också om en dansk studie som avslöjade att deras idrottsanläggningar var underutnyttjade till 20 procent, även under de mest attraktiva timmarna för idrott. – Varför vet vi inte, men väldigt stora delar av anläggningsbestånden i Sverige nyttjas inte heller otroligt mycket. Det är inte fullt överallt kort och gott. Tvärtom faktiskt. Man skulle nog kunna säga att de flesta anläggningar är underutnyttjade. Skulle du säga det om storstäderna också? – Jag kan inte svara på det på fullt ut. ”Då kommer det alltid vara brist” En annan sak Nils-Olof Zethrin beskriver är hur säsongsidrotter numera nästan är ett minne blott. – Många sporter som tidigare förknippades med sommar eller vinter bedrivs nu året om. Då blir det också en koncentration kring den typen av anläggningar, samtidigt som man nyttjar de anläggningar man har så mycket man kan. Det är fullständigt naturligt, säger Zethrin och fortsätter: – Men då blir också första svaret på hur man ska utveckla sporten att man behöver en anläggning till. Då kommer det samtidigt alltid vara anläggningsbrist eftersom man utnyttjar sin anläggning så mycket man kan. Då kommer det alltid vara fullt, och så länge det är det offentliga som står för huvuddelen av kostnaden är det också lätt att säga så. Men jag har aldrig hört en gymkedja säga att det är gymbrist. Zethrin framför sedan själv motargument mot privat finansierade fotbollsplaner som också ska tas i beaktande. Inte minst risken att verksamheten blir dyrare och ännu fler därmed stängs ute.  Noterbar är samtidigt frågan hur en förening skulle agera med en ny anläggning. Om den skulle öppnas för nya spelare, eller nyttjas till att de redan aktiva skulle få ännu bättre möjligheter.  Uppenbart är i alla fall att slutsatsen att fler fotbollsplaner skulle ge fler fotbollsspelare inte är så självklar som den först kanske framstår. Men vad lutade sig då Svenska fotbollförbundet mot för fakta när de presenterade fler anläggningar som en viktig lösning för att minska problemet med utslagning kopplat till selektering inom idrotten? Förbundet saknar siffrorna När Sportbladet ber förbundet om information över antalet planer och aktiva spelare över tid saknas den typen av uppgifter. Det går därför inte att kontrollera om Sverige har fler eller färre fotbollsplaner per utövare i dag. I ett mejl meddelar förbundet istället att generalsekreterare Andrea Möllerberg ”lutade sig mot kunskap och erfarenhet från fyra år som distriktschef (i Stockholm) och ett otal diskussioner, underlag, enkäter med föreningsrepresentanter som tränare, klubbchefer med flera”. Förbundet tydliggör också i mejlet att kopplingen främst gällde Stockholm där Möllerberg under sina år som distriktschef sett hur klubbar inte kan ta emot alla barn och unga som vill spela ”vilket leder till att färre kan spela fotboll, deltagartillfällena minskar och fler väljs bort”. Men frågan om varför kvarstår. Beror det på att samhället behöver fler anläggningar för att få fler i rörelse, eller är det snarare så att fotbollen behöver fundera över sin egen organisering och krav om de ska klara av samma uppgift? – Den dimensionen jag kan tycka saknades i fotbollförbundets pressmeddelande är att en mer avancerad anläggning som en konstgräsplan i sig kanske bidrar till mer avancerat fotbollsspelande och fotbollsträning, vilket i sin tur gör att man har två noder. Dels att man faktiskt blir bättre på fotboll och får bättre fotbollsutbildning. Men det kanske påverkar vissa grupper negativt, att man inte vill vara med i så fall. Men jag har aldrig sett någon forskning kring detta, säger Zethrin. Att fotbollen belägger sina planer hårdare kanske är en nödvändighet ur elitutvecklingssynpunkt, men hur ska idrotten och kommunerna väga det mot behovet av en bättre folkhälsa i sina prioriteringar?  Eller för att konkretisera det: Ska skattepengarna i första hand gå till elitutveckling eller folkhälsa? Det kan låta lite väl hårddraget, men just den avvägningen håller faktiskt redan på att bli en ny ödesfråga för fotbollen.  Borde satsa på andra anläggningar I utredningen ”Idrottsanläggningar – i dag och i morgon” lyfts nämligen behovet av att kommunerna, i sitt uppdrag att aktivera fler unga, reflekterar över vilken typ av anläggning som får fler unga i rörelse. Enligt den ungdomsenkät som 2018 sammanställdes av Myndigheten för ungdoms- och civilsamhällsfrågor idrottade till exempel bara 29 procent av ungdomarna i åldern 16-25 år i idrottsföreningar varje vecka. Detta samtidigt som hela 62 procent sportade i andra sammanhang och former (promenader, jogging, gym och så vidare). Oroande för idrotten signalerar Karin Book, lektor vid Malmö universitet, i anläggningsstudien också en ökad skepsis mot den traditionella idrotten bland ansvariga för den fysiska planeringen ute i kommunerna. Utredningen från 2022 varnar dessutom för idrottens professionalisering i ytterligare en bemärkelse. ”Framtidens idrottsanläggningar, även konstgjorda sådana, skulle behöva stimulera fler logiker än tävling och prestation, inte minst upplevelse av natur, för att idrott och friluftsliv ska kunna bedrivas miljömässigt hållbart”, skriver Erik Backman.  Framtidens idrottsarena måste också, menar analytikern vid idrottens analysinstitut i Danmark Peter Forsberg, gå från föreningsanläggningar till samhällsanläggningar. Samtidigt som idrotten skriker efter fler anläggningar ser alltså regeringens utredare anledning att istället rikta om såväl fokus som stöd. Både för folkhälsans och miljöns skull. Hur ser föreningsidrottens framtid ut från ett kommunalt perspektiv? – Den kommer ju att vara väldigt, väldigt viktig under all överskådlig tid som jag kan se. Men det är inte den enda vägen och det är ju helt uppenbart när man tittar på vad barn, unga och vuxna ägnar sig åt för idrott och träning att det inte är det enda man gör, säger Nils-Olof Zethrin. Det talas i utredningen om en ökad skepsis från beslutfattarna i kommunerna mot idrotten. Delar du den bilden? – Vi ska konstatera att det inte är en ökad skepsis mot att idrottens organisationer gör mycket bra och spelar en ohyggligt viktig roll. Men det är ett försök att sammanfatta fältet. Sättet att få folk att bli mer fysiskt aktiva har i Sverige i första hand gått via idrottsrörelsen, men när den också går igenom en så stark professionaliseringsprocess blir det ju en annan relation helt enkelt. – Om idrottsrörelsen går mot mer specialisering så driver det på kostnader för anläggningar. Sitter du då som kommunansvarig och ska förbättra folkhälsan är du tvungen att tänka till. Var får jag mest effekt för pengarna? ”Råder brist på idéer” Om relationen förändras borde det också oroa idrottsrörelsen långt mycket mer än om Jakob Fossmeds regering skulle överväga sitt årliga stöd på omkring två miljarder kronor. För kommunernas motsvarande stöd ligger i sin tur på tre miljarder.  Och deras driftskostnader för idrottsanläggningar på över 13 miljarder. – Sedan tillkommer investeringskostnader på det. Så det är tveklöst så att kommunerna är den största samlade finansiären av förutsättningarna för föreningsidrott i Sverige. Nils-Olof Zethrin ifrågasätter inte idrottens önskan – eller dess betydelse för det svenska samhället. Men han vill problematisera dess upplevda behov. – När fotbollförbundet säger att det råder anläggningsbrist: Ja, det kan det absolut göra. Men det råder också brist på idéer om att utveckla anläggningarna och möjliggöra fler aktiviteter och fler aktiva. – Om en hyfsad elitinriktad fotbollsförening vill ha fler anläggningar är det en sak. Men om man ur någon form av politisk prioritering vill att en speciell målgrupp ska börja idrotta så är det inte det med självklarhet. Forssmed: Det duger inte Med allt det här i åtanke. Vad säger då Jakob Forssmed om fotbollens motkrav? – Jag har förstås förståelse för behoven av mer resurser och anläggningar, men tycker det är uppenbart att det behövs förändring oavsett. Jag tycker inte riktigt det duger att inte vilja göra något åt tidig toppning och selektering för att det finns andra klubbar man kan spela i om man inte gillar klubbars sätt att selektera och sortera barn, säger Forssmed i ett uttalande till Sportbladet och fortsätter: – Politikens roll på statlig respektive kommunal nivå är att skapa goda förutsättningar för en bra barn- och ungdomsidrott med långsiktigt ekonomiskt stöd och plats för idrott men då krävs det också att problemen men toppning och selektering tas på allvar. Titta på statistiken och lyssna på barnen – varför slutar de? Det går att få fler att hitta glädjen i idrottandet och idrotta livet ut. Och när fler fortsätter längre upp i åldrarna får vi en bättre elit på köpet också.
Svenska fotbollförbundet efterfrågar fler sportanläggningar för att minska utslagningen inom barn- och ungdomsidrotten, men Nils-Olof Zethrin på Sveriges kommuner och regioner ifrågasätter denna lösning. Zethrin argumenterar för att fler anläggningar inte nödvändigtvis leder till fler aktiva inom idrotten. Han betonar att fotbollens ökade krav på avancerade anläggningar kan ha bidragit till den upplevda anläggningsbristen. Dessutom pekar han på att det råder en underutnyttjning av idrottsanläggningar och att fotbollens hårdare beläggning av planer kan få negativa konsekvenser för folkhälsan.