Spillet om Nagorno-Karabakh er i ferd med å avsluttes. En av taperne er Russland.
Invasjonen i Ukraina har skapt en ny dynamikk i regionen. Da de armenske separatistene i Nagorno-Karabakh ble tvunget til å inngå en våpenhvile (les: kapitulere) 20. september, ble maktbalansen i Sør-Kaukasus endret for lang tid fremover.  Den store vinneren, i tillegg til Aserbajdsjan, er Tyrkia. Armenia og Russland er kraftig svekket. En aserbajdsjansk seier har ligget i kortene en stund. Hvorfor kom den militære avgjørelsen akkurat nå, etter at armenerne har motstått angrep i 30 år? En viktig del av svaret er Russlands endrede rolle.  Armenia har lenge vært en russisk klientstat. Selv om Russland fortsatt har en stor militærbase i landet, har imidlertid Moskva nå hele sin oppmerksomhet rettet et annet sted: mot Ukraina. Russerne har aldri lovet å forsvare separatistene i Nagorno-Karabakh. Inntil nylig har allikevel deres tilstedeværelse i Armenia vært en viktig stabiliserende og avskrekkende faktor i regionen. Invasjonen i Ukraina har imidlertid skapt en ny dynamikk. Et historisk fiendskap Dagens Armenia ble en del av det russiske tsarriket i 1828 og ble først ved Sovjetunionens oppløsning i 1991 en selvstendig stat. Da hadde Armenia og naborepublikken Aserbajdsjan allerede i flere år vært i en væpnet konflikt. Striden sto om regionen Nagorno-Karabakh, et formelt sett selvstyrt område innenfor den aserbajdsjanske sovjetrepublikken. Nagorno-Karabakh hadde en blandet armensk-aserisk befolkning, men med en klar overvekt av armenere. De lokale armenerne ønsket å slutte seg til Armenia. Resultatet var en seks år lang blodig krig fra 1988 til 1994.  Konflikten krevde over 30.000 menneskeliv. Den innebar også etnisk rensing og en massiv befolkningsutveksling. Armenere ble drevet på flukt fra Aserbajdsjan og aserere fra Armenia og Nagorno-Karabakh.  Av de flere hundretusen asererne som hadde bodd på det som nå er Karabakh-kontrollert territorium før krigen, var det ifølge offisielle tall bare seks – 6 – igjen da vi besøkte området i 2006. Russland ga i utgangspunktet ikke entydig støtte til noen av partene. Mens landet anerkjente Aserbajdsjans territorielle integritet, solgte Moskva våpen til begge parter i konflikten. I 1994 forhandlet russerne frem en våpenstillstand, men noen fredsavtale ble aldri inngått.  Mistroen og hatet var og er betydelig begge veier. Det har opp igjennom årene vært ulike forhandlingsspor i regi av Osse, USA, Russland og EU, men ingen av de to partene har vist noen reell kompromissvilje. Mistroen og hatet var og er betydelig begge veier Grensen mellom Nagorno-Karabakh og resten av Aserbajdsjan var fra 1994 hermetisk lukket, uten noen trafikk hverken av mennesker eller varer. Det var ingen fredsbevarende styrker utstasjonert. De to partene sto rett overfor hverandre, og det var jevnlige trefninger med tap av menneskeliv. Fredelig revolusjon Selv om armensk side hadde gått seirende ut av krigen, førte en rask opprusting av det aserbajdsjanske forsvaret, underbygget av en oljesmurt økonomi, til at Armenia så til Moskva for sikkerhetsgarantier.  I to tiår, fra 1998 til 2018, ble armensk politikk dominert av den såkalte «Karabakh-klanen», politikere med bakgrunn fra Nagorno-Karabakh. Denne klanen pleiet et nært forhold til Moskva.  Mens Aserbajdsjan valgte å distansere seg fra Russland, forble Armenia medlem av den russiskdominerte militæralliansen CSTO. I 2014 gikk landet også med i den russiskledede Eurasiske økonomiske union. I 2018 fikk forholdet til Moskva seg en knekk da «Karabakh-klanen» ble avsatt i en fredelig revolusjon. Nikol Pasjinjan, en opposisjonspolitiker som tidligere hadde uttrykt Moskva-skeptiske standpunkter, ble ny statsminister.  Mange fant det oppsiktsvekkende at Russland tilsynelatende satt helt stille og så på at «deres» folk i Jerevan ble fjernet. En forklaring er sannsynligvis at Pasjinjan klarte å overbevise russerne om at hans regjering ikke på noen måte ville skifte kurs og orientere seg vestover. Dette beroliget øyensynlig Kreml. Aserbajdsjan angriper Samtidig så Aserbajdsjan på regimeskiftet som en mulighet for å skape en ny dynamikk i forhandlingene.  Den aserbajdsjanske presidenten Ilham Alijev sendte tydelige signaler om at landet ikke hadde tenkt å avfinne seg med den uavklarte situasjonen rundt Nagorno-Karabakh særlig mye lenger. Han gjentok stadig at området måtte gjenintegreres, om nødvendig med militær makt. Mange fant det oppsiktsvekkende at Russland tilsynelatende satt helt stille og så på at «deres» folk i Jerevan ble fjernet I september 2020 gjorde Alijev alvor av truslene. De aserbajdsjanske styrkene gikk til angrep på bred front. Mens den første Nagorno-Karabakh-krigen varte i seks år, var denne over på seks uker. Denne gangen gikk armenerne på et sviende nederlag. Ikke minst tyrkiskproduserte droner skal ha vært viktige for den vellykkede offensiven.  Da asererne truet med å innta «hovedstaden» Stepanakert, måtte Armenia gå med på en ydmykende våpenhvileavtale. Ikke bare måtte de armenske styrkene trekkes tilbake. De lokale separatistene måtte også gi fra seg kontrollen over store deler av landområdene de hadde kontrollert siden forrige krig, inkludert den livsviktige Lachin-korridoren, den eneste veiforbindelsen mellom Nagorno-Karabakh og Armenia. Ikke tilfreds Russiske fredsbevarende styrker fikk ansvar for å sørge for at våpenhvilen ble overholdt, og at Lachin-korridoren forble åpen. Mens Russland så langt hadde fungert som patron-stat for Armenia, hadde Armenia vært patron-stat for Nagorno-Karabakh. Nå overtok Russland i praksis også den rollen. På kort sikt virket det dermed som om Russlands posisjon i Sør-Kaukasus var blitt styrket. Begge parter anerkjente Russlands fredsbevarende rolle. Aserbajdsjan var imidlertid ikke tilfreds med hva de så som armenske forsøk på å trenere implementeringen av våpenhvileavtalen. Indirekte er Nagorno-Karabakh blitt et offer for den russiske aggresjonen i Ukraina I desember 2022 lot president Alijev derfor det aserbajdsjanske myndigheter omtalte som «miljøaktivister», aksjonister som angivelig protesterte mot miljøskadelig gruvedrift i Nagorno-Karabakh, blokkere Lachin-korridoren. Strategien var å sulte ut befolkningen i enklaven, bokstavelig talt. De russiske fredsbevarende styrkene gjorde ikke noe for å fjerne «miljøaktivistene».  Etter nesten ni måneders sammenhengende blokade av tilførsel av mat og medisiner gikk så Aserbajdsjan på ny til angrep 20. september i år. Foranledningen var at seks aserere var blitt drept av miner. Denne gangen varte krigen kun én dag. Og igjen ble de russiske styrkene redusert til statister. Henger sammen med krigen i Ukraina Etter Nagorno-Karabakhs kapitulasjon i forrige uke uttrykte Russlands utenriksminister Sergej Lavrov i en tale i FN under høynivå-uken sin tilfredshet med at de to postsovjetiske fiendene i Sør-Kaukasus nå hadde har «brakt ting i orden».  Det er ikke akkurat slik det oppfattes i Jerevan. Russland er blitt en alliert man ikke kan stole på at kommer til unnsetning når det trengs. Hvorfor har Aserbajdsjan konkludert med at de nå ustraffet kunne provosere Russland i Kaukasus? Svaret henger utvilsomt sammen med krigen i Ukraina, som både tar all russernes oppmerksomhet og tapper Russland for ressurser. Indirekte er Nagorno-Karabakh blitt et offer for den russiske aggresjonen i Ukraina. Hva nå? Den armenske befolkningen i Nagorno-Karabakh går en svært utrygg fremtid i møte. Den 28. september ble det kunngjort at Nagorno-Karabakh vil «opphøre å eksistere» fra nyttår. Sannsynligvis vil de fleste av dagens 120.000 innbyggere rømme hus og hjem og flykte til Armenia. Aserbajdsjan utnytter samtidig situasjonen til å presse på for ytterligere innrømmelser.  I forbindelse med våpenhvileavtalen i 2020 ble Armenia tvunget til å åpne opp for en landforbindelse over armensk territorium mellom Aserbajdsjan og den aserbajdsjanske eksklaven Nakhitsjevan. I kjølvannet av seieren i Nagorno-Karabakh gjennomførte Alijev en felles pressekonferanse med Tyrkias president Recep Tayyip Erdogan. Der benyttet han anledningen til å gjenta dette kravet. I teorien burde Russlands reduserte rolle kunne gi spillerom for økt vestlig innflytelse i Sør-Kaukasus Samtidig kjemper Pasjinjan for sin politiske overlevelse. Mange holder ham personlig ansvarlig for tapet av Nagorno-Karabakh. Pasjinjan på sin side skylder på russerne og at de fredsbevarende styrkene feilet i sitt oppdrag. Problemet for Armenia er at ingen er klar til å rykke inn og fylle Russlands plass gjennom troverdige sikkerhetsgarantier. I teorien burde Russlands reduserte rolle kunne gi spillerom for økt vestlig innflytelse i Sør-Kaukasus, men hverken europeere eller amerikanere er klare til å gå tungt inn i denne regionen.  For de fleste europeere og amerikanere er Nagorno-Karabakh-konflikten «a quarrel in a far away country, between people of whom we know nothing», slik den tidligere britiske statsministeren Neville Chamberlain en gang beskrev en annen konflikt.  Med et EU som ønsker å erstatte russisk gass med aserbajdsjansk, og et USA som er skeptisk til å engasjere seg, står Armenia igjen med valget om å lene seg på to internasjonale pariaer, Iran og Russland. Spillet om Nagorno-Karabakh er i ferd med å avsluttes. Taperne er ikke bare befolkningen i Nagorno-Karabakh og et tilsynelatende venneløst Armenia, men Russland i rollen som regional og postsovjetisk hegemon.
Aserbajdsjan har påført Armenia og armenske separatister i Nagorno-Karabakh et sviende nederlag, noe som også har svekket Russlands posisjon i regionen.  Situasjonen i Nagorno-Karabakh er også blitt påvirket av Russlands invasjon i Ukraina, ettersom dette har endret Russlands rolle og svekket dets ressurser. Fremtiden er usikker for Nagorno-Karabakhs armenske befolkning, og vestlig innflytelse i regionen synes heller ikke sannsynlig, da det er liten vilje til å engasjere seg tungt i denne konflikten.