Paracet for krigsskader
Folk kan venne seg til hva som helst. Tilvenning, sies det. Som om det er en god ting. Men vi skal ikke venne oss til det som skjer i Gaza.  LINDIS HURUM, generalsekretær Leger Uten Grenser Siden krigen i Gaza begynte, har vi sett barn skjelve av frykt og dø av krigsskader. Det som sjokkerte oss dypt da Al Awda-sykehuset nord på Gazastripen ble angrepet og to av våre leger ble drept ved pasientenes sykesenger i november, er nå et mønster, en forferdelig ny normal.  Hundrevis av angrep på helsevesenet senere: Skriker de alvorlig skadde barna stillere?  Eller har vi blitt vant til lyden? Da krigen brøt ut, var Leger Uten Grenser allerede på plass fordi Gaza har vært avhengig av humanitær hjelp i over 30 år. Etter det uakseptable og grufulle angrepet på sivile i Israel 7. oktober, tilbød vi vår bistand til israelske helsemyndigheter som takket nei da de har et velfungerende helsevesen.  Samtidig mobiliserte våre over 300 palestinske kolleger for det som bare kan karakteriseres som kollektiv avstraffelse av hele befolkningen.  Men ingenting kunne ha forberedt oss på det som fulgte, for ingen av oss hadde sett noe lignende: en så intens krigføring, så mange sivile drept på så kort tid, så skamløse og regelmessige brudd på folkeretten rettferdiggjort av verdens stormakter.  Kriger er alltid stygge, brutale og grusomme, men selv kriger har regler, tenkte vi. Sykehus, sivile og humanitære arbeidere må beskyttes. Det er umulig å tvangsflytte millioner av mennesker i løpet av 24 timer. Okkupasjonsmakten plikter å sørge for at grunnleggende behov blir dekket. Men i Gaza er respekten for krigens regler borte. Verdens ledere erkjenner dette. De beklager sivile dødsfall med bekymrede miner og uttrykker fortvilelse over pågående krigsforbrytelser, men ingen tør eller klarer å stoppe disse.  Realiteten er at hvis alt dette fortsetter, vil Gazas befolkning helt sikkert dø, om ikke drept av bomber, så av sult, forurenset vann og unngåelige sykdommer.  Det som dør sammen med dem er vår kollektive tro både på reglene som skal begrense sivile lidelser i krig og de politiske lederne som er satt til å forvalte dem. Hver dag kommer med enda verre rapporter på hva følgene er for menneskene i Gaza. Vi så nylig de hårreisende bildene fra Nasser-sykehuset i Khan Younis, det største av sykehusene i Gaza som fortsatt tar imot pasienter under umulige forhold.  Sykehuset mottok evakueringsordre på grunn av intens krigføring og beleiring, men de alvorlig skadde, syke og traumatiserte menneskene hadde ingen sted å dra.  En håndfull utslitte helsearbeidere har blitt værende for å behandle personer med livsendrende skader nesten uten utstyr. Medisiner kom ikke frem. Det er så få kirurgiske bandasjer at sykepleiere bruker dem én gang, så klemmer de ut blodet, vasker dem, steriliserer dem og bruker dem på en annen pasient.  På Gazas kollapsende sykehus får krigsskadede Paracetamol som smertestillende. Bandasjer av tredjegrads forbrenninger skiftes uten bedøvelse, også på barn. Dette skal vi ikke venne oss til. Hør podkasten Giæver og gjengen: Vi opplever at svært mange tenker og føler det samme. I alt 65.000 nordmenn signerte Leger Uten Grensers opprop hvor vi krevde at den norske regjeringen gjør alt i sin makt for å sikre en umiddelbar og varig våpenhvile på Gazastripen.  Sammen nekter vi å godta at grunnleggende regler og prinsipper brytes for åpen scene uten at det får konsekvenser. Det vi heller ikke skal venne oss til er maktesløshet i møte med menneskelige lidelser av katastrofale proporsjoner og en internasjonal handlingslammelse i denne ufattelige krisen som krever liv hver eneste time.  Mønsteret av brudd på humanitærretten har vært så gjentagende i Gaza, 
og forakten for menneskeliv så tydelig, at allerede i oktober tok vi det uvanlige standpunktet å be om våpenhvile.  Allerede da brukte vi de sterkeste ordene Leger Uten Grenser bruker. Tre måneder senere kjennes det som alle ord er brukt opp, men vi kan ikke annet enn å fortsette å gjenta det samme. Humanitært arbeid er aldri et verktøy for å få slutt på en krig, men et svar på politisk svikt.  Leger kan ikke stanse bomber.  Den norske regjeringen, som har lovet å gjøre alt som står i sin makt for å få slutt på lidelsene, må utøve et reelt politisk press på de som kan endre Gazas skjebne.  Det holder ikke lenger med verbal fordømmelse av angrep på helsehjelp; det må få konkrete konsekvenser for de som står bak.  Slik det fikk konsekvenser for Russlands brudd på de samme reglene.  Vi oppfordrer regjeringen til å gå foran og vise politisk mot og prinsipielt lederskap. Norge har lenge smykket seg med å være en sterk forsvarer av folkeretten, og beskyttelse av sivile i urban krigføring var hovedprioritet da vi hadde presidentskapet i Sikkerhetsrådet januar 2022.  Norge må bruke alle verktøy i den politiske verktøykassen for å gjøre en umiddelbar våpenhvile til virkelighet.  Mangel på våpenhvile og blokaden er en dødsdom for to millioner mennesker som fortsatt er fanget i Gaza. Den internasjonale domstolen har konkludert med at situasjonen krever hastetiltak fra Israels sin side for å forhindre folkemord.  Norge og andre stater har dermed ikke bare en moralsk, men også en rettslig forpliktelse til å gjøre alt de kan. Nødhjelp alene er ikke løsningen. Diplomati uten reelt politisk press på alle parter i konflikten blir som Paracet for pågående folkerettsbrudd. Alle tenkelige grenser er nå krysset uten at det får konsekvenser.  Hva venter Norge på? 
Leger Uten Grenser beskriver fryktelige forhold og opplever et "mønster" av overgrep på Gaza-stripen. 65 000 nordmenn har signert Leger Uten Grensers opprop om å kreve våpenhvile. Norge oppfordres til å ta politisk ledelse og benytte alle diplomatiske verktøy for å sikre en våpenhvile. Norge og andre stater har en rettslig forpliktelse til å handle for å forhindre folkemord.