Gunn-Helen Øye var alko­holiker: Gjemte vinflasker i skogen
Hun var den vellykkede forretningskvinnen som feiret suksesser i champagne. Hjemme var Gunn-Helen Øye den slitne småbarnsmammaen som gjemte vinflaskene i skogen og drakk Martini skjult i kaffekrus. – Når du har fått en alkoholavhengighet, er julen en veldig fin unnskyldning for fri flyt. Det er slik det skal være, du får ikke stygge blikk for å drikke. Noen starter julefrokoster med alkohol, så fortsetter det utover. Vi aksepterer at det drikkes mye og mange dager på rad. Jeg tenker det bør være mer refleksjon rundt det. Gunn-Helen Øye liker ikke å moralisere. Sosialantropologen har i 30 år valgt seg vann til julemiddagen og aldri ønsket seg noe annet. I like mange år har hun stilt opp på treff hos Anonyme Alkoholikere (AA) og sagt høyt til seg selv og andre: «Jeg er en alkoholiker.» Som tørrlagt alkoholiker har hun hjulpet og motivert mange som sliter med lav selvfølelse og skam fordi mye av livet forsvant i en tåkete alkoholrus. Selv var hun nedkjørt og ulykkelig da hun som 35-åring ringte behandlingsinstitusjonen Vangseter. Sønnen var fire år og i barnehagen, mannen på jobb. «Har dere plass? Kan dere legge meg inn». – Kvinner kommer for sent inn til behandling. Det er så skambelagt å være mor med alkoholproblemer, og mange er redd de mister omsorgen for barna dersom de forteller om problemene sine. Vi møtes noen dager før den store familiehøytiden: Julen. I de «verste årene» drakk Gunn Helen hver eneste dag, fra tidlig lunsj og utover. Julehøytiden var en periode det ikke var nødvendig å kamuflere misbruket. Det var naturlig å drikke hver dag. – Jeg var ikke sånn som lagde drama på julaften, spydde over ribben og sånne ting. Men det var alltid noen glass vin mens jeg lagde middagen, alltid noen slanter jeg kunne drikke opp neste morgen når det skulle ryddes etter juleselskapet, alltid en god anledning til å ta seg flere glass vin etter at vi hadde kommet hjem fra juleselskap. Vi hadde fri og julen var kosehøytid. For meg betydde det å legge meg på stigende rus. Neste dag kunne jeg ta et glass til en god julefrokost, uten at noen reagerte. I julen var det akseptert med mye alkohol. – Hva var resultatet? – Jeg drakk så mye gjennom julen at jeg var dørgende sliten da jeg kom til andre januar. Mens høytiden skal være dager du skal samle overskudd, opplevde jeg å komme på jobb helt utslitt. Gunn-Helen var ikke jenta som begynte å drikke i svært ung alder. Smaken av alkohol tiltalte henne ikke og i russetiden ønsket hun å være hundre prosent til stede i det som skulle bli en feiring for livet. Først under studiene på BI begynte det å ta av. Hun husker en gave, en magnumflaske med konjakk. Hver kveld tok hun et glass for å sovne. Etter studiene fikk hun jobb som rådgiver i et stort IT-firma. Det var jobbreiser, representasjon, arrangementer og gode tider. Alkoholen fløt. Gunn-Helen var ung og kom seg opp om morgenen selv om kveldene kunne være svært fuktige. – Jeg ble aldri så full at jeg kastet opp, eller ikke husket noe. Men behovet for å drikke ved mange anledninger var der, og avhengigheten begynte å sette seg. Sosialantropologen, som nå jobber som skribent, kommer med bok om alkoholisme og egne erfaringer i januar. Hun vender stadig tilbake til det faktum at kvinner tåler mindre alkohol enn menn, at fokuset rundt kos har økt alkoholbruket i samfunnet og at det slettes ikke er sånn at alle alkoholikere får «tenning» ved første drink. Hun selv er en av de som sakte, men sikkert drakk seg til å bli det hun kaller en dranker. – Jeg drakk i femten år. Fra jeg var 20 til 35. De siste fem årene festet grepet seg. Det var da det gikk nedoverbakke. Gunn-Helen ble mor som 30-åring. Hun og samboeren hadde lenge ønsket seg barn og paret fikk hjelp med IVF-behandling for å bli gravide. Gleden var ubeskrivelig. Hun var så stolt og glad, over magen, over graviditeten, over å endelig bli mamma. Under svangerskapet rørte hun ikke alkohol. Heller ikke de første månedene etter at sønnen ble født. Et halvt års tid etter fødselen, var hun ute i jobb igjen. Fremdeles ammet hun, men med dagmamma og ammefri begynte livet å rokke seg opp på skinner igjen. Hun var klar for å gjenoppta sin gamle livsstil. Det var tidlig høst, og det var på fest med god mat og drikke. Hjemme hadde sønnen det trygt og godt hos barnevakten. Hun skulle ikke amme før hun kom hjem i kveld. Da glasset med hvitvin ble tilbudt, takket hun ja. – Det var sånn. Gunn-Helen Øye knipser med fingrene. Tenning, den intense lysten og behovet for alkohol som overskygget alt. Dette er verdens beste ting. Dette ene glasset. Hun knipser igjen. – Jeg var tilbake. Den natten kastet sønnen opp morsmelken han fikk. Gunn Helen var klar over at ikke mye av mors promille overføres til morsmelken, men i dag ser hun på det som et tegn. Han ville ikke at hun skulle drikke mer. – Men vi alkoholikere, vi stopper ikke ved det første glasset. Det ble ikke «grøftefylla». Ansvaret for sønnen var for stort. Men grensen for å holde seg helt unna var brutt, og i løpet av hans første leveår var hun i gang igjen. – Jeg husker en kveld jeg satt full på kjøkkengulvet, og han kom stavrende inn på kjøkkenet for å få litt kos. Istedenfor å ta imot klemmene, bar jeg ham tilbake til sengen. Det er sårt å tenke på hvor selvopptatt en kan bli når alkoholen får ta styringen. – Har du snakket med ham om det? – Ja, og han husker heldigvis ikke noe av det. Han var ikke mer enn drøye året. Likevel, det er fryktelig sårt å tenke på. Det er fremdeles verre å være kvinne med alkoholproblemer, enn mann med samme avhengighet, mener Øye. En kvinne skal ikke drikke og miste kontrollen, i hvert fall ikke en mor. Dette vet de fleste kvinner, mener hun. Derfor skammer de seg så fælt og derfor tar det så lang tid før de søker hjelp. – Jeg fortsatte fasadelivet med karriere og sosiale happeninger. Fra å ta noen glass vin etter jobb på en mandag, begynte hun å gå hjem i lunsjen for å drikke. I skogen hadde hun et lite depot der hun kunne få påfyll uten at noen visste om det. Hun holdt på livsstilen med å drikke i pene glass, bruke tid og penger på vakre klær og ikke fortelle noen om blackout og fyllesyke som ble holdt i sjakk med nytt påfyll. I et stadig skrantende samboerforhold ble det heller ikke stilt noen spørsmål. I ettertid er beskjeden til pårørende og venner av personer med alkoholproblemer: «Bry dere, si ifra, spør». – Å komme ut av alkoholisme på egen hånd, er vanskelig. Det hjelper ikke å tømme ut flaskene, eller love seg selv å ikke drikke i ukedagene. Gang på gang opplevde jeg å ikke klare å holde løftene om et edru liv. Hver gang økte selvforakten. Skal du mestre å leve rusfritt, må det en stor livsendring til. Hun har spurt seg selv: Hvorfor meg? Hvorfor skulle Gunn-Helen få problemer med alkohol, mens mange andre rundt henne ikke fikk det? – Jeg er en følsom person, og hadde en livssmerte å døyve. Med alkoholen kunne jeg drømme meg bort, rømme bort fra det vanskelige, resonnerer hun. Hun tror ikke på genetisk disposisjon, men på det fysiologisk. Det faktum at hun som en slank kvinne på 165 cm tåler mindre alkohol enn en mann. Den sosiale faktoren spiller også en rolle. Å vanke i et miljø der det er normalt å ta seg noen glass vin etter jobben hver dag, legger til rette for et misbruk. Vendepunktet kom da kroppen ikke orket mer. Året før hadde hun og mannen flyttet fra hverandre. Omsorgen for sønnen var delt, og ukene hun hadde barnefri var det ingen grunn til å skjerpe seg. Hun drakk kontinuerlig. Sommeren var fylt med skam og ensomhet. Skammen over å ikke mestre, skammen over å lyve, skammen over å ikke klare å slutte. Matlysten forsvant, diareen var konstant og det var som kroppen ikke hang sammen. Det gikk ikke lenger å døyve livet med alkohol. – Jeg ringte Vangseter behandlingsinstitusjon og ba om innleggelse. Det var 4. september for 30 år siden. Siden har jeg ikke drukket en dråpe. – Var det vanskelig? – Det må en livsendring til. Ikke bare et ønske om å slutte drikke, men også en omlegging av livet der sammenkomstene med alkohol ikke får spille hovedrollen lenger. Gunn-Helen gikk inn i Anonyme Alkoholikere. Hun forteller om et fellesskap der det er godt å høre historier som ligner på dine egne, fint å kunne dele erfaringer om alt fra følelser til episoder å le av. – Det er deilig å kunne si at jeg synes det er sånn passe gøy å kjøre fulle folk hjem fra fest, uten å bli oppfattet som sær. For hun har voktet seg for å virke fordømmende. Selv om hun selv har valgt å holde seg unna alkohol, gjaldt ikke det alle rundt henne. Da hun ble totalavholds fylte sønnen fire år. Siden fikk hun nok en sønn og to bonusbarn. Familien visste hvorfor Gunn-Helen alltid var den som kjørte til selskap, men det var en offentlig hemmelighet. – Folkesnakket, samtalene om barnemoren som var en tørrlagt alkoholiker. Den ville jeg spare barna for. Derfor tok det tyve år før jeg fortalte offentligheten om den siden av livet mitt. – Har du alkohol i huset? – Aldri. – Tenker du at du går glipp av noe ved aldri å drikke? – Nedsiden er å ikke tilhøre det store fellesskapet. Mye samvær er forbundet med alkohol. Det positive er bedre helse og tilstedeværelse i eget liv. Når andre foreslår en drink i baren etter middagen forlater Gunn-Helen selskapet. Hun synes det blir kjedelig og fyller heller tiden med aktiviteter. – Vi som ikke drikker, gjør heller mer aktive ting sammen, forklarer hun. I julen skal hun til eldstesønnen. Som vegetarianer lar hun både kjøttet og vinflaskene passere. Hun savner ingen av delene og har ikke problemer med å kose seg med julens rosenkål og julebrus. – Men jeg blir nok en av de som går først hjem. Jeg har fått den rollen. Men så er jeg også den som står først opp.  Kilder: Gunn-Helen Øye og alkovettorganisasjonen Av-og-til.
Gunn-Helen Øye, tidligere alkoholavhengig forretningskvinne, deler sin historie om alkoholmisbruk, spesielt under julehøytidene. Øye understreker skammen og den sent søkte hjelpen kvinner opplever i forbindelse med alkoholavhengighet. Øye deler råd om å tenke på barna og være bevisst alkoholmengde og drikkemønstre under julehøytiden.