{"word_count": 749, "character_count": 4870}
În plină epocă napoleoniană, în anul 1801, când poetul romantic de la Heidelberg, Clemens Brentano, a publicat poemul Zu Bacharach am Rheine (care a marcat și răspândirea universală a miticei zâne Lorelei) iar corespondentul său de la Jena, istoricul și criticul literar Friedrich Schlegel, a scos de sub tipar, un an mai târziu, însemnările sale de călătorie de pe Rin, localitatea Bacharach, care fusese în Evul Mediu una dintre numeroasele reședințe imperiale pentru monarhii Sfântului Imperiu, ajunsese o localitate cu o populație mai redusă decât cea pe care o avusese cu sute de ani înainte, fiind victimă a celei mai mari conflagrații pe care o cunoscuse Europa la îngemănarea dintre Medievalitate și Modernitate: Războiul de 30 de ani. Valea Rinului a intrat astfel în conștiința contemporanilor și a atras un număr mereu sporit de vizitatori, nu numai din numeroasele stătulețe germane, dar și din afara acestora. Castelele sale, dintre care câteva reușiseră să supraviețuiască distrugerilor sistematice comandate în special de regalitatea franceză, iar altele alcătuiau o dantelărie pitorească de ruine în goticul renan sau în stilurile mai vechi sau mai noi care au călătorit odată cu creatorii lor de-a lungul marelui fluviu, bisericile, fortificațiile, turnurile, locuințele civile au constituit în egală măsură o atracție pentru alte figuri intelectuale marcante ale sec. al XIX-lea, Victor Hugo contribuind la popularizarea acestei zone în Franța iar lordul Byron în Marea Britanie. Valea Rinului a ajuns deja la jumătatea sec. al XIX-lea să se bucure de un adevărat aflux de vizitatori, estimat la circa un milion de turiști anual, cifră care constituie încă un deziderat pentru multe regiuni turistice din Europa actuală. În acest context, castelul Stahleck, capela Werner și orașul medieval cu etimologie celtică excepțional de bine conservat, Bacharach, cu localul primăriei sale cu începuturi de la începutul mileniului al II-lea, au devenit veritabile simboluri ale Rinului. Capela Werner, conservată în starea de ruină în care au aflat-o scriitorii sec. al XIX-lea, este un vestigiu splendid al goticului târziu, fiind ridicată în mai multe etape, în perioada 1289 - 1430, ca loc de pelerinaj, pe amplasamentul unui mai vechi loc de cult. Afectată de distrugerile din 1689, capela nu a mai fost reconstruită niciodată, ci doar restaurată la finele secolului trecut. Astăzi este un fascinant loc de popas pe cărarea care urcă spre centura înaltă de fortificații a Bacharachului și castelul Stahleck., dar și o reamintire a impactului pe care mitul uciderii ritualice atribuită evreilor - în acest loc asociat cu tânărul Werner - l-a avut pentru deșteptarea și întreținerea sentimentelor antisemite în perioada medievală. De altfel, o plăcuță -  care marchează un gest nobil de asumare și căință de către Papa Ioan al XXIII-lea a acestui trecut al urii și segregării - reamintește nevoia de respect reciproc și dialog între religii și confesiuni. Una dintre cele mai frumoase perspective asupra localității Bacharach și a Rinului o oferă impozantul castel Stahleck, construcție care pare că răsare din înălțimile stâncoase care-l înconjoară. Menționat documentar încă din 1135, castelul a fost ridicat la porunca lui Goswin von Stahleck și a continuat o vreme să se afle în patrimoniul familiei renane, după care a devenit posesiune a lui Konrad von Hohenstaufen, prin dania împăratului cruciat Frederic I Barbarossa, apoi fief al Arhidiecezei de Köln. De altfel, o parte din elevația din curtea interioară trădează vârsta importantei fortificații, care avea un rol esențial în controlul acestei rute aglomerate a Europei Medievale, cursul Rinului. Treptat, pe măsura dezvoltării artei și tehnologiei militare, castelul a încetat a fi inexpugnabil și a fost capturat de nu mai puțin de opt ori în timpul Războiului de 30 de ani și distrus ulterior de francezi, odată cu capela Werner, la 1689.Începută la sfârșitul sec. al XII-lea și finalizată la 1269, Biserica Sf. Petru este foarte importantă pentru înțelegerea etapei de tranziție de la stilul romanic, în care a fost concepută, și goticul timpuriu, care și-a întins „tentaculele” spre finele ridicării sale. Totodată, proporțiile edificiului ecleziastic indică abilitatea cu care meșterii s-au adaptat terenului îngust pe care-l aveau la dispoziție în vecinătatea pieței centrale a localității.Casele pitorești, multe dintre ele vechi de sute de ani, sistemul de fortificații conservat în mai multe laturi ale orașului, turnurile impozante, înălțimile acoperite de viile care încă din perioada medievală contribuie la bunăstarea locuitorilor, și dau esența vinului de Bacharach, păstrat în pivnițe seculare, autenticitatea și poezia locului nu te pot lăsa insensibil, așa cum nu l-a lăsat nici pe Victor Hugo, nici pe o succesiune de mari poeți, scriitori și pictori germani sau din străinătate.