{"word_count": 596, "character_count": 4843}
A cipőben vagy saruban járásról való lemondás a vezeklésnek egy olyan módja, amelyet a keresztény aszkézis régóta ismert. Jézus is azt tanácsolta hithirdető apostolainak: „Ne legyen sem úti tarisznyátok, […] sem sarutok, sem bototok” (Mt 10,9-10; Lk 10,4).[1] Ennek nyomán később sok vezeklő zarándok indult útnak mezítláb vagy nyitott szandálban, és a keleti szerzetességben, majd pedig az itáliai ferences hagyományban is élt ezt a szokás. Mind Assisi Szent Ferenc, mind Szent Klára a mezítláb járást tekintették Krisztus követőihez illőnek. A ferences rend 1223-ban megerősített regulája azonban már megengedte, hogy a testvérek „szükség esetén cipőt is hordhatnak” (2Reg, 1,15). Szent Klára saját regulája szerint csak a monostoron kívüli szolgálatra fölvett nővérek hordhattak cipőt (KlReg 2,22).[caption id="attachment_604" align="alignright" width="331"] Mezítlábas ferences szerzetes / Sebald Beham metszete, 1526 (Herzog Anton Ulrich-Museum, Alter Besitz, Lugt 291, 291a; virtuelles-kupferstichkabinett.de)[/caption]A ferences rend középkor végi obszerváns reformmozgalmai ebben a kérdésben is igyekeztek visszatérni az alapító karizmájához, és szigorúbb, aszkétikus életmódot valósítottak meg. Így volt ez az obszerváns ferenceseknél, a collettiánus klarisszáknál és a kapucinusoknál is. Utóbbiak 1536. évi konstitúciói például azt tanácsolták, hogy a fiatal és erre alkalmas testvérek „Krisztus példája nyomán járjanak mezítláb, az alázatosság jeleként, a szegénység tanúsítására, az érzékiség sanyargatásáért és felebarátainknak nyújtandó jó példa kedvéért. Ha pedig erre nem képesek, hordhatnak szandált az elöljáró engedélyével, az Evangélium szerint, követve a régi atyákat. A szandál azonban legyen egyszerű, hitvány és természetes, minden díszítés nélkül.” Először azonban a Juan de Guadalupe vezetésével 1495-től szigorú reformot megvalósító spanyolországi ferenceseket nevezték „sarutlan/mezítlábas testvéreknek” (frailes descalzos). Önállósuló refommozgalmuk 1572-től a pápai dokumentumokban is ezt a hivatalos nevet kapta (Fratres Minores Sancti Francisci Discaleati/Excalceati nuncupati). A németországi obszerváns ferenceseket a népnyelv a 16. században szintén „mezítlábasoknak” (Barfüßer) hívta. Jónéhány evangélikus istentiszteleti hellyé alakított vagy szekularizált templomuk máig ezt a nevet viseli.A sarutlan ferencesek legnagyobb hatású személyisége, Alkantarai Szt. Péter (1499–1562) volt. Az imádságról és a meditációtól írt könyvecskéje nagy hatást gyakorolt Ávilai Szt. Terézre (1515–1582), akivel leveleket is váltott. Tanácsára alapította meg Teréz 1562-ben Ávilában a kármelita apácák első reformkolostorát, amelynek lakóit szintén „mezítlábas/sarutlan kármelitáknak” (carmelitas descalzas) nevezték. A kármelita apácák azonban nem jártak teljesen mezítláb, hanem kenderből készült nyitott szandált (alpargata), illetve esetleg durva posztóból készült harisnyát viseltek. A reformált kármeliták férfi ága számára azonban Keresztes Szent János  (Juan del Cruz, 1542–1591) azt írta elő, hogy „járjanak mezítláb, kivéve a hideg helyeket, ahol szandált vagy facipőt hordhatnak, mindig a szükség szerint". Ezért az 1578-tól külön vikárius generális által irányított, majd 1593-ra teljesen önálló renddé alakuló reformált kármeliták hivatalos neve is „sarutlan” lett (Ordo Carmelitarum Discalceatorum).A „sarutlan” megnevezés tehát a „szigorú fegyelmű”, obszerváns (strictior observantia), „reformált” és „rekollektus” jelzők szinonimájává vált. A régi koldulórendek 16. század végén születő reformmozgalmai közül több is ezt a megkülönböztető nevet viselte, elsősorban Spanyolországban. Sarutlannak nevezték a nápolyi és itáliai ágostonosok, a spanyol trinitáriusok és mercedáriusok, valamint az itáliai szervita remeték reformágait. Az elsőnek már 1593-ban önálló generális vikárusa volt (Congregatio Augustinianorum Discalceatorum). A sarutlan trinitáriusok mozgalma 1599-től vette kezdetét, a mercedáriusoké 1603-tól, a Monte- Senario-i szervita remeték konstitúciói pedig 1612-ben kaptak pápai jóváhagyást.Magyarországon a kármeliták és a trinitáriusok sarutlan ága telepedett meg a 17. század végén, de előfordultak az országban a bécsi udvari templomban (Hofkirche) 1630-tól működő sarutlan ágostonosok is. Esetükben a „sarutlan” kifejezésnek többnyire csak lelki értelme volt, mert a magyarországi időjárási viszonyokra tekintettel az itteni „sarutlan” szerzetesek az év nagyobbik részében saruban és harisnyában voltak kénytelenek közlekedni.Irodalom DIP, VIII, 1006-1014 („Scalzatura”, E. Pacho) Puskely Mária, A keresztény szerzetesség történeti fogalomtára, Budapest, 2006, 606-607. http://lexikon.katolikus.hu/S/sarutlan.htmlJegyzetek[1] Márk szövege azonban ezzel ellentétes: „Az útra ne vigyetek semmit, csak vándorbotot … Sarut kössetek, de két ruhadarabot ne vegyetek magatokra” (Mk, 6,9)[cite]