{"word_count": 1961, "character_count": 17120}
(Ladislav Futtera)V&#160;únoru 1932 vyšel v&#160;mladoboleslavském týdeníku Jizeran článek s&#160;velkolepým titulkem Budoucnost Čachovic-Vlkavy. Jeho obsah byl neméně velkolepý: Řídící učitel v&#160;Jabkenicích Bohuslav Havlín zde rozvíjel vizi „rozkvětu Smetanova kraje v&#160;spojenectví s&#160;Loučení a Jablkynicemi. Čachovice-Vlkava mohou se státi důležitým pojítkem kulturní práce na sever k&#160;menšinám a Lužici a k&#160;vnitrozemí na jih.“[1] Bezprostřední cíl, jejž stať sledovala, byl naopak zcela prozaický. V&#160;prosinci předchozího roku Havlín v Jabkenicích založil odbor Československo-lužického spolku „Adolf Černý“ (v listopadu 1932 se přejmenuje na Společnost přátel Lužice) a do jeho řad se snažil přilákat i úředníky vlkavského cukrovaru. Podstatně zajímavější je však myšlenková konstrukce v&#160;pozadí, tedy evidentní snaha vytvořit z&#160;okolí Jabkenic dílčí středisko kontaktů Čechů s&#160;Lužickými Srby, ale stejně tak i s&#160;„menšinami“, neboli „hraničáři“. Tak byli označováni Češi obývající pohraniční oblasti Československa, osídlené většinově německým obyvatelstvem.[2] Tento způsob argumentace tak do značné míry koriguje tradiční výklad českého meziválečného zájmu o Lužické Srby jakožto (výhradního) důsledku kolektivně prožívaného slavofilství.[3]A zdaleka nezůstalo toliko u jedinéhočlánku. Havlín o letních prázdninách v&#160;letech 1931 a 1932 ve své školehostil lužickosrbské školáky a při této příležitosti se Jabkenice staly místemsetkávání představitelů lužickosrbského národního a kulturního životas&#160;českými sorabofily i řady lidových slavností a manifestací.K&#160;realizaci původní myšlenky ale mělo dojít až později. Havlín nejprve doJabkenic na 23. březen 1933 pozval předsedkyni Československého Červeného křížeAlici Masarykovou, dceru prezidenta Masaryka, a v&#160;její přítomnosti požádalmajitele loučeňského velkostatku Alexandera Thurn-Taxise „o další 4 (čtyři)hektary obory pro novou Smetanovu školu a národní a slovanské osady dětské“. Osady,jejichž zřízení bylo plánováno na léto 1934, měly podle plánu poskytnoutprázdninové ubytování pro děti „hraničářské, čsl. zahraniční, legionářské,lužickosrbské, jugoslávské, polské a ostatních slovanských národů“.[4]Vzhledem k&#160;tomu, že německé úřady zakázaly lužickosrbským školákům oprázdninách 1933 vycestovat do Československa, zamířily děti českých hraničářůdo Jabkenic již v&#160;tomto roce. A drtivou většinu mezi ubytovanými tvořily iv&#160;letech následujících, kdy na darovaných pozemcích vyrostla celá osada. LužickéSrby zde ještě dva roky reprezentovali studenti z&#160;Horní Lužice navštěvujícíčeské školy, kteří se o děti starali.[5]Kde se ale vzalo tak silně vnímanépojítko mezi Lužickými Srby a českými hraničáři, které Havlínovy snahyprozrazovaly? Odpověď je třeba hledat o desetiletí dříve u samého zárodkuorganizovaného zájmu o Lužické Srby v&#160;severních Čechách, především naMladoboleslavsku. V&#160;průběhu roku 1921, během příprav zájezdulužickosrbských pěvců do Prahy (uskutečnil se v&#160;lednu 1922) jehopořadatelé z&#160;pražského Česko-lužického spolku „Adolf Černý“ navázalikontakt s&#160;řídícím učitelem a místostarostou v&#160;Bělé pod Bezdězem,především ale menšinářem v&#160;mladoboleslavské sokolské Fügnerově župěJosefem Maštálkem. Díky Maštálkovi se v&#160;Mladé Boleslavi uskutečnil koncertLužických Srbů, ovšem hlavně byla navázána spolupráce mezi Fügnerovou župou ačerstvě založeným Lužickosrbským sokolským svazem (ŁSSZ), která přetrvala až dozániku lužickosrbského Sokola v&#160;roce 1933.[6]V&#160;Maštálkových mentálních mapáchhráli jasný prim právě čeští hraničáři. Do jeho gesce v&#160;rámci funkcežupního menšináře spadaly menšinové sokolské jednoty na Českolipsku a veŠluknovském výběžku, mimoto se angažoval v&#160;řadách Národní jednotyseveročeské (NJS), „obranné jednoty“ hájící zájmy českého etnikav&#160;severočeském pohraničí. V&#160;roce 1926 byl také jmenován prvníminspektorem českého menšinového školství v&#160;České Lípě. Tímto prismatem následněnahlížel na Lužické Srby, kteří se mu jevili být jakousi „podmnožinou“ či„apendixem“ k&#160;hraničářům. První zahraniční vystoupení lužickosrbských sokolů na sletu v Mladé Boleslavi v červenci 1922 (Lužickosrbský kulturní archiv v Budyšíně)Nalézt spojitost mezi českýmihraničáři a Lužickými Srby bylo více než jednoduché. Společný obraz hraničáře aLužického Srba bylo možné konstruovat v&#160;prvé řadě ex negativo, tedyprostřednictvím společného nepřítele – Němce. V&#160;době po vznikuČeskoslovenské republiky, chápané jako národní stát „československého národa“,a dalších slovanských národních států, mohli jak hraničáři, tak Lužičtí Srbovésloužit jako modelový příklad menšinového společenstva, jemuž se nepodařilodosud zcela vymanit z&#160;německého vlivu. Nejviditelnější rozdíl panovalpouze v&#160;tom, že hraničáři jako příslušníci českého etnika tvořiliintegrální součást českého státního národa, Lužičtí Srbové se museli spokojits&#160;rolí vzdálenějších příbuzných, „slovanských bratří“. Zde se však mohlzájem o hraničáře protnout jak s&#160;latentně přítomnou ideou slovanskévzájemnosti, tak i s&#160;tradicí českých zájmů v&#160;Lužicích. Maštálko protoneopomněl připomenout, že historicky Čechy s&#160;Lužicemi spojovalo kompaktníslovanské osídlení, až ve středověku „byla Lužice odtržena německými pásy na jihuod Čech“.[7]Ač tedy byli Srbové toliko příbuzní,přeci jen se jednalo o příbuzné z nejbližších.Zájem o hraničáře a jejich podporabyla navíc v&#160;regionu etablovaná. Celé Pojizeří leželo takřka načesko-německé jazykové hranici. Pás německého osídlení dosahoval od státníchhranic místy až na vzdálenost necelých deseti kilometrů západně od toku Jizery.Z&#160;této polohy přirozeně vyplýval silněji prožívaný pocit osudového„stýkání a potýkání“ Čechů s&#160;Němci, jejž nerozvál ani vznik Československérepubliky. Naopak s&#160;příchodem většího počtu státních zaměstnanců českénárodnosti do většinově německých území zesílila otázka postavení české menšinyv&#160;pohraničních oblastech. Pojizeří bylo v&#160;českých národních (inacionalistických) kruzích prezentováno jako morální a materiální základna propodporu českých hraničářů. Aktivity sokolů, odborů NJS, ale i časté politicképroklamace oživovaly v&#160;regionu narativ neustálého ohrožení ze stranyněmeckých průmyslníků: „Sebevědomý a silný kapitál německý, opírající se o dvěprůmyslové a peněžní pevnosti – Liberec a Jablonec –, bude vždy nebezpečím pronárodnost našich okresů při národnostní hranici,“ hlásal Maštálko.[8]Zvláště Mladá Boleslav, největší město Pojizeří, se měla stát hospodářskou,kulturní i politickou protiváhou Liberce. Otevřenou konkurencí libereckýchněmeckých výstav byly „Výstavy severních Čech“, uspořádané v&#160;letech 1912 a1927.Souvislost mezi podporou hraničářů aLužických Srbů přitom v&#160;Pojizeří nehledal pouze Josef Maštálko, doprolužických aktivit se zapojili mj. agrárnický poslanec Jan Dubický, jenž seprofiloval jako mluvčí severočeských hraničářů, či menšinář semilské Krkonošskéžupy Josef Petříček. Třebaže se stejní lidé angažovali v&#160;několikakorporacích s&#160;hraničářským programem současně (typicky v&#160;Sokole, NJSa Ústřední matici školské), propojení s&#160;Lužickými Srby bylo nejvýraznějimotivováno sokolskými aktivitami. Z&#160;úhlu pohledu župních menšinářůMaštálka a Petříčka bylo naprosto logické řadit lužickosrbský Sokol po bokhraničářských jednot: V&#160;obou případech se jednalo o podporu jednotmenšinových, se slabší členskou a organizační základnou, kde kromě tělocvičnéhoprogramu měl Sokol významnou úlohu při potvrzování a upevňování kolektivníidentity.Úvahy menšinářských pracovníků sezhmotňovaly při veřejných vystoupeních, kdy byli Lužičtí Srbové prezentovánispolečně s&#160;Čechy z pohraničí. Během sletu Fügnerovy župy v&#160;MladéBoleslavi roku 1922 vystoupili lužickosrbští sokolové společněs&#160;menšinovou jednotou z&#160;Varnsdorfu. V&#160;téže době Josef Maštálkodo školy v&#160;Bělé pod Bezdězem, kde pořádal pobyty pro hraničářské děti,pozval i lužickosrbské školáky, lužickosrbské oddělení připojil roku 1927 khraničářské Výstavě českého severu v&#160;Mladé Boleslavi a v&#160;roce 1936 LužickéSrby prezentoval i v&#160;rámci hraničářského muzea, zřízeného na zámkuv&#160;Zákupech.[9] Obdobnýmodel převzal ale i Bohuslav Havlín, byť se k&#160;němu propracoval opačnoucestou. Zatímco Maštálko se s&#160;Lužickými Srby seznámil prostřednictvímmenšinářských aktivit, Havlína práce pro Lužické Srby nasměrovala k&#160;českýmhraničářům. Na manifestacích, svolávaných do Jabkenic, připomínal jakhraničáře, tak i Lužické Srby.Symbióza mezi oběma proudy ale mohlapřerůstat i do parasitismu. Josef Maštálko zůstal vždy věrný hraničářům, narozvoj menšinového školství a sokolských jednot a na Lužické Srby hleděl pouzejako na doplněk svých hraničářských aktivit. Oproti tomu v&#160;Mladé Boleslaviroku 1931 horečná vlna zájmu o Lužické Srby po ustavení odboru česko-lužickéhospolku dokonale překryla zájem o hraničáře. Zatímco roku 1926 si Maštálkopochvaloval, že „Mladá Boleslav přispívá stále svým odborem Národní JednotySeveročeské na zakupování pozemků v&#160;poněmčeném území“,[10]na přelomu dekády zde místní odbor NJS zcela zanikl. Zájem o hraničáře bylproto v&#160;Mladé Boleslavi sekundárně oživován na podzim 1932. Tentokrát všakbyla podpora české menšiny prezentována jako logické pokračování podporyLužických Srbů. Jednatel odboru českolužického spolku Josef Smíšek, jenžsvolával ustavující schůzi obnovovaného odboru NJS, do nadpisu pozvánky vetkl: Osud českých hraničářů – osudem lužickýchSrbů.[11]Počínaje rokem 1933 pak hraničáři v&#160;důsledku politické situace, kdy bylyLužickým Srbům znemožňovány cesty do Československa a kdy naopak českáspolečnost ve stavu narůstajícího ohrožení cítila potřebu věnovat péči primárněsvým spoluobčanům, opět vytlačovali Lužické Srby z&#160;veřejného prostoru. Lužickosrbské děti po slavnostní mši před kostelíkem v Jabkenicích u Mladé Boleslavi, kde trávily prázdniny 1931 (Lužickosrbský kulturní archiv v Budyšíně)Jak je z&#160;řady citátů zjevné,nedílnou součástí hraničářského diskursu bylo až extrémní polarizování česko-německéhoantagonismu. Koneckonců Maštálko přirovnával hraničáře k&#160;vojákůmv&#160;zákopech: „Český otec a česká matka jest ‚neznámý vojín‘, který obětovalse pro národ!“[12]Nepřekvapí tak příliš, že právě ve stycích mezi Fügnerovou župou a lužickosrbskýmSokolem nebyla nouze ani o náznaky iredentistických snah. Přitom podezření z&#160;iredentyse naopak česko-lužický spolek snažil za všech okolností vyhnout. Samotnápodpora hraničářů i Lužických Srbů ze strany Fügnerovy jednoty, jejíž zázemíleželo v&#160;českém vnitrozemí, ze své podstaty deklarovala české (míněnoetnicky) panství nad českými zeměmi, které mohlo být (třebaže to nebylovyslovováno nahlas) vztáhnuto i na Lužické Srby. Československý nárok napohraničí potvrzovaly pravidelné manifestační zájezdy členů Fügnerovy župy dopohraničí, které měly morálně povzbudit bratry v&#160;menšinových jednotách,ovšem stejnou měrou se jednalo i o symbolický boj o území. K&#160;takovýmtonávštěvám patřil průvod městem s&#160;národními prapory, ukázky cvičení anásledná veselice. Především průvod, který alespoň v&#160;symbolické roviněstvrzoval českou vládu nad městem, vnímalo většinové německé obyvatelstvo jakoprovokaci.Lužickosrbští sokolové se takto napozvání Fügnerovy župy 5. srpna 1928 zúčastnili výpravy do Fukova (Fugau). Tato„první veřejná česká slavnost v&#160;místě“, měla v&#160;předstihu oslavitdesáté výročí Československé republiky. Jak svou motivací, tak průběhem měloshromáždění připomenout symbolický nárok Čechů na historické území Čech,ostatně zde „každý cítil, že je doma, ano doma, ve své drahé osvobozenévlasti“.[13] Tatoakce měla zjevně blahodárný účinek na nárůst sebevědomí členů ŁSSZ. Na jaře1929 dorazila do Mladé Boleslavi fotografie z&#160;průvodu lužickosrbskýchsokolů Budyšínem. Odesílatel, „prostý lužickosrbský bratr“, k&#160;vyobrazení připsalnotně iredentistický text nešetřící nacionálními stereotypy: „Bratři-Češi,mějte srdce pro svoji Lužici. Nezapomeňte na neosvobozenou vaší provincii. Takénaše zemička patří k&#160;zemím koruny svatováclavské. Na zaslaném obrázkuspatřuješ Sokol Lužický, pýchu našeho národa. Vidíš tam dva národy:z&#160;jedné strany sympatický obličej lužických Srbů, s&#160;druhé strany tvářNěmců, plnou zloby a nenávisti.“[14]Je však třeba dodat, že na počátku30. let, kdy styky s&#160;Lužickými Srby přecházejí od sokolských jednot na bázinově zakládaných odborů česko-lužického spolku, podobně laděné extrémní projevyustupují do pozadí. Místo negativního vymezování nabývá na důležitosti aktivnípodpora, zvláště lužickosrbských dětí a studující mládeže. Ilustrativní jsouv&#160;tomto ohledu Havlínovy aktivity v&#160;Jabkenicích. Ačkoliv se programemsvých dětských osad přihlásil současně jak k&#160;hraničářskému, takslavofilskému diskursu, neváhal v&#160;létě roku 1938 ubytovat dětiz&#160;rodin německých antifašistů. Zdaleka ne všichni jeho spoluobčané pro nějv&#160;tu chvíli měli pochopení…[15]Jak je patrné, etablovaná strukturapodpory českých hraničářů v&#160;pojizerských sídlech měla naprosto klíčovývýznam pro rozvoj sorabofilských aktivit v&#160;regionu. Hraničářský diskurs zároveňvýznamnou měrou ovlivňoval následující formy prolužické činnosti, včetnězpůsobů prezentace Lužických Srbů ve veřejném prostoru. Ovšem toto úzké sepětímezi Lužickými Srby a hraničáři mohlo fungovat pouze v&#160;Pojizeří, odkudbylo k&#160;hraničářům i k&#160;Lužickým Srbům nejblíže. Zcela jiný obrázek paknabízejí města v&#160;Polabí, kam v&#160;létě 1932 rozšířil povědomí o LužickýchSrbech Bohuslav Havlín během turné s&#160;lužickosrbskými školáky. Zde v&#160;souvislostis&#160;Lužickými Srby hraničářská otázka nerezonovala. Spíše se, podobně jakov&#160;ostatních městech v&#160;českém vnitrozemí, tiše ozývalo povědomí oslovanské vzájemnosti, příbuznosti s&#160;Lužickými Srby, jimž je zapotřebípomoci. Lužičtí Srbové „přeci jsou našimi nejbližšími pokrevnými bratry jaksvou polohou, tak svou řečí“, hlásaly tehdy Poděbradskénoviny.[16]I tento příklad tak ukazuje potřebu hlubšíhozohlednění regionální perspektivy při nástinu dějin lužickosrbsko-českýchstyků, jež spíše než most rozklenutý mezi Prahou a Budyšínem připomínaly síťz&#160;různě silných a hustých vláken z&#160;pestré příze, která zohledňovalamístní specifika.AutorPhDr. Ladislav Futtera je odborný pracovník Ústavu pro českou literaturu Akademie věd České republiky.Citujte jako: Futtera, Ladislav: „Přes silné pohraničí ke slovanské menšině lužické“. Hraničářský diskurs v lužickosrbsko-českých meziválečných stycích, in: Lausitz – Łužica – Łužyca. Aspekte der Beziehungs- und Verflechtungsgeschichte einer ost-mittel-europäischen Brückenlandschaft (zveřejněno dne 02.06.2019). URL: https://lausitz.hypotheses.org/1224  [1] Sj. [= Havlín, Bohuslav]: BudoucnostČachovic-Vlkavy, Jizeran, 20. 2. 1932, s. 4.[2] K&#160;spolkovým aktivitámčeských hraničářů srov. zvl. Čechurová, Jana: Menšina v&#160;menšině. „Péče“ oČechy v&#160;pohraničí, in: Machačová, Jana/Matějček, Jiří (edd.): Národnostnímenšiny a jejich sociální pozice ve střední Evropě, Opava – Praha 1999, s.143–151.[3] Srov. zvl. Brummer,Alexandr: Slovanství a slovanská tradice v&#160;meziválečném Československu1918–1938, Brno 2012 [nevydaná disertační práce], s. 134–137. Výhradně nasorabistickém materiálu dále srov. Chodějovský, Jan: Lužice v plánech navybudování nového Československa. Velké naděje a zklamání českých slavistů,Praha 2011 [nevydaná disertační práce], s. 1–2; Meškank, Timo: Kultur besteht –Reich vergeht. Tschechen und Sorben (Wenden) 1914–1945, Berlin 2000, s. 10.[4] Státní okresní archivMladá Boleslav, fond Základní škola Jabkenice, Školní kronika 1926–1976, s.106–107.[5] K&#160;pobytůmlužickosrbských dětí v&#160;Jabkenicích srov. Futtera, Ladislav: Naše lubuški wJablkynicach. Pobyty lužickosrbských dětí v&#160;Jabkenicích v&#160;letech 1931a 1932, in: Boleslavica ’14 7 (2014), s. 73–88.[6] Futtera, Ladislav:Lužickosrbský Sokol a Mladá Boleslav, in: Česko-lužický věstník 2012, č. 11–12,s. 80–82.[7] Maštálko, Josef: LužičtíSrbové, Mladá Boleslav 1924, s. 8.[8] Maštálko, Josef: Národnostnívýznam Mladé Boleslavě, Národní listy, 4. 7. 1926, Příloha, s. 3.[9] K&#160;Maštálkovýmmeziválečným sorabofilským aktivitám srov. Futtera, Ladislav: „My zde bychom seo menšiny měli více starati, vždyť je máme tak blízko.“ Josef Maštálko aVýstava českého severu roku 1927. In: Boleslavica ’17 10 (2017), s. 105–121.[10] Maštálko, Josef:Národnostní význam Mladé Boleslavě, Národní listy, 4. 7. 1926, Příloha, s. 3.[11] Smíšek, Josef: Osudčeských hraničářů – osudem lužických Srbů, Mladoboleslavské listy, 17. 9. 1932,s. 1.[12] Český člověk psancemv&#160;českosloven. republice, Večerní list, 31. 8. 1927, s. 3.[13] Fukov u Šluknova, Ruce,15. 9. 1928 [novinový výstřižek], viz SKA, MZb VII, k. 10/A, fol. 149.[14] Hlas krve, Ruce, 28. 4.1929 [novinový výstřižek], viz SKA, MZb VII, k. 11, fol. 123.[15] Jablkynická ostuda,Jizeran, 23. 7. 1938, s. 3.[16] Lužičtí Srbové, Poděbradskénoviny, 29. 7. 1932, s. 4.