>>> E u g e n H U Z U M Academia Română, Filiala Iaşi, Institutul de Cercetări Economice şi Sociale „Gh. Zane" Romanian Academy, Iaşi Branch, "Gh. Zane" Institute of Economic and Social Research Str. Teodor Codrescu nr. 2, 700481, Iaşi, România, tel: 0232 – 315984, fax: 0232 – 315984, web: http://ices.ro/ Personal e-mail: eugenh76@yahoo.com What Is Egalitarianism? In its most part, this article is a critique of three of the most common ways of defining egalitarianism: 1) egalitarianism is a trend of thought in political philosophy to which belong (all) philosophers who support a form of equality, whatever it may be, between all members of a community; 2) egalitarianism is a trend of thought in political philosophy which has as a ultimate or foundational value equality in the abstract sense of treating all people as equals; and 3) egalitarianism is a trend of thought in political philosophy that defends equality in the distribution of certain goods or resources. In the last part of the article I defend the idea that egalitarianism is much better described as a trend of thought in political philosophy that defends a substantial equality between all members of a community as a ultimate principle of social justice. Keywords: distributive egalitarianism, formal equality, pure egalitarianism, relational egalitarianism, social justice, substantial equality. Ce este egalitarianismul?1 1. C ele mai multe dintre răspunsurile filosofilor politici contemporani la această întrebare invocă de obicei măcar una dintre următoarele trei idei : 1) egalitarianismul este un curent din filosofia politică din care fac parte (toţi) filosofii care susţin o formă de egalitate, oricare ar fi aceasta, între toţi membrii unei comunităţi; 2) egalitarianismul este acel curent de gândire din filosofia politică ce are drept valoare ultimă egalitatea în sensul abstract al tratării tuturor indivizilor ca egali (as equals); sau/şi 3) egalitarianismul este un curent din filosofia politică ce apără egalitatea în distribuţia anumitor bunuri sau resurse. Aceste caracterizări ale egalitarianismului sunt, însă, din punctul meu de vedere, inadecvate. Evidenţierea aspectelor problematice ale acestor caracterizări este scopul meu fundamental în cele ce urmează. Voi încheia cu prezentarea unui răspuns la întrebarea din titlul acestui articol pe care îl consider mai adecvat decât cele oferite de obicei de filosofii politici (egalitarieni) contemporani. 2. Principala problemă a primelor două caracterizări ale egalitarianismului este, pe scurt, aceea că ele nu sunt, de fapt, caracterizări ale egalitarianismului. Sau, mai corect spus, ele nu sunt caracterizări ale egalitarianismului real, autentic, ale egalitarianismului demn de acest nume. Una dintre concluziile imediate la care ne conduc aceste două caracterizări este aceea că egalitarianismul este un curent extrem de larg, dacă nu chiar singurul curent de opinie din filosofia politică. Aceasta deoarece, după cum au observat şi au insistat chiar filosofii care au sugerat aceste caracterizări2, aproape orice filosof sau curent de opinie din filosofia politică (chiar şi utilitarismul, conservatorismul sau libertarianismul) este egalitarian în sensul promovat de ele. Aşa cum a evidenţiat Amartya Sen, „orice teorie normativă a aranjamentelor sociale care a trecut testul timpului pare să ceară egalitatea a ceva – a ceva care este privit în acea teorie ca având o importanţă specială"3, fie că a fost sau este vorba, spre exemplu, despre egalitatea libertăţilor de bază şi egalitatea echitabilă a oportunităţilor pentru funcţii şi poziţii (John Rawls), egalitatea resurselor (Ronald Dworkin), egalitatea drepturilor libertariene (Robert Nozick), nr 2_2012_transilvania:transilvania 2/20/2012 11:56 AM Page 79 <<< 80 TR A NS IL VA NI A 2 / 20 12 egalitatea legală şi politică (James Buchanan) sau tratamentul egal al indivizilor în spaţiul câştigurilor şi pierderilor de utilitate (utilitarismul). La fel, nu cred că Will Kymlicka s-a înşelat atunci când a evidenţiat, pe urmele lui Ronald Dworkin, că, în ciuda diferenţelor substanţiale dintre ele, aproape toate teoriile politice plauzibile, de la marxism la libertarianism, sunt sau pot fi considerate în ultimă instanţă drept interpretări ale idealului sau ale dreptului indivizilor de a fi trataţi ca egali (de a fi trataţi cu respect şi preocupare egală de către guvern)4. Altfel spus, aproape despre orice teorie politică normativă se poate spune că are drept valoare ultimă egalitatea în sensul abstract al tratării tuturor indivizilor ca egali. Desigur, aşa cum recunoaşte şi Kymlicka, nu chiar orice teorie politică este egalitariană în acest sens. Unii filosofi politici, inclusiv unii dintre filosofii politici contemporani, au respins în chip explicit până şi idealul tratării indivizilor ca egali, sau măcar una dintre versiunile lui (ideea valorii umane egale a tuturor indivizilor).5 Însă, a observat Kymlicka, şi probabil că nici această afirmaţie a sa nu este departe de adevăr, „dacă o teorie ar susţine că unii oameni nu sunt îndreptăţiţi la consideraţie egală din partea guvernului, dacă ar susţine că anumite categorii de oameni pur şi simplu nu contează la fel de mult ca celelalte, cei mai mulţi oameni din lumea modernă ar respinge imediat acea teorie."6 Concluzia că egalitarianismul este aproape singurul curent de opinie din filosofia politică nu pare să îi deranjeze pe susţinătorii acestor caracterizări ale egalitarianismului. Cel puţin aşa stau lucrurile în cazul lui Amartya Sen, care a insistat în chip explicit că şi libertarianismul sau utilitarismul, prezentate de obicei ca rivale ale egalitarianismului, trebuie considerate, de fapt, teorii egalitariene, de vreme ce egalitatea (fie ea şi doar egalitatea drepturilor negative, egalitatea în faţa legii sau tratamentul egal al intereselor indivizilor), ocupă un rol important în cadrul lor7. Această concluzie mi se pare, însă, cel puţin exagerată. Desigur, toţi filosofii care susţin o formă de egalitate între indivizi, inclusiv cei care îşi susţin teoriile politice, oricare ar fi acestea, prin apel la idealul tratării indivizilor ca egali, pot fi consideraţi, într-un anumit sens, egalitarieni. Nu toţi aceşti filosofi sunt, însă, şi egalitarieni autentici sau egalitarieni care să merite cu adevărat acest nume. Unii dintre ei susţin o formă prea slabă de egalitate între indivizi pentru a fi îndreptăţiţi să-i considerăm sau să-i numim egalitarieni. Aşa stau lucrurile, spre exemplu, în cazul acelor filosofi care, precum conservatorii sau libertarienii, susţin (fie ca interpretare a idealului tratării indivizilor ca egali, fie din alte temeiuri) doar o egalitate formală între membrii unei comunităţi (precum egalitatea aşa numitelor „drepturi negative", egalitatea formală a oportunităţilor8 sau egalitatea în faţa legii), argumentând în chip explicit împotriva acelor filosofi care au susţinut sau susţin (şi) o egalitate efectivă, „pozitivă" sau substanţială între aceştia9. De asemenea, mi se pare exagerat să-i considerăm egalitarieni în adevăratul sens al cuvântului chiar şi pe acei filosofi care susţin egalitatea (fie şi într-o formă substanţială a acesteia) doar în mod instrumental, doar pentru că – şi numai în măsura în care – ea promovează un alt ideal social dezirabil (precum autonomia individuală, coeziunea socială sau sănătatea membrilor unei comunităţi10). Pentru a putea fi considerat un egalitarian demn de acest nume, nu este suficient, altfel spus, ca un filosof să susţină o formă de egalitate între toţi indivizii (sau măcar între toţi membrii unei societăţi) sau/şi să susţină acea formă de egalitate ca interpretare a dreptului lor de a fi trataţi ca egali. Pentru a putea fi considerat un egalitarian demn de acest nume, un filosof trebuie să susţină o formă substanţială de egalitate între aceştia. În plus, el trebuie să susţină această formă substanţială de egalitate ca exigenţă sau principiu fundamental al dreptăţii sociale; altfel spus, să susţină această formă de egalitate substanţială nu doar în mod instrumental, ci, de vreme ce reprezintă o cerinţă a dreptăţii, ca valoare sau scop dezirabil în sine. Într-una dintre cele mai recente tentative de caracterizare şi demarcare a egalitarianismului, Carl Knight a observat că orice definiţie care descrie teorii ale dreptăţii precum utilitarismul, conservatorismul sau libertarianismul ca teorii egalitariene, „pare să fie prea slabă pentru a fi descriptiv adecvată". Drept urmare, susţine Knight, „avem nevoie de modalităţi mult mai judicioase de a identifica teoriile egalitariene"11. Date fiind observaţiile de mai sus, cred că suntem obligaţi să îi dăm dreptate. 3. Un alt răspuns uzual la întrebarea din titlul acestui articol – şi unul care ne indică, într-adevăr, o trăsătură fundamentală a egalitarianismului autentic – este cel care îl defineşte prin mesajul său despre importanţa egalităţii. Un astfel de răspuns este oferit, spre exemplu, de Christopher Woodard. Woodard defineşte egalitarianismul prin credinţa că egalitatea (sau, ceea ce pentru egalitarieni este unul şi acelaşi lucru, dreptatea) „este o valoare politică de primă importanţă"12. Desigur, a evidenţiat pe bună dreptate Woodard, un egalitarian îşi poate tempera sau califica în diverse moduri această credinţă. Altfel spus, el poate să considere că şi alte valori, precum libertatea, eficienţa sau solidaritatea, sunt, de asemenea, valori politice foarte importante sau chiar că egalitatea/dreptatea nu este cea mai importantă valoare politică (în sensul că ea nu trebuie să beneficieze întotdeauna de prioritate atunci când se află în conflict cu alte valori morale sau politice importante)13. Însă, continuă Woodard, egalitarienii „consideră că există temeiuri puternice în favoarea unei distribuţii egale sau aproximativ egale a bunurilor"14. nr 2_2012_transilvania:transilvania 2/20/2012 11:56 AM Page 80 81 >>> O definiţie similară a egalitarianismului a fost oferită recent şi de Larry Temkin, unul dintre cei mai respectaţi şi consecvenţi filosofi egalitarieni contemporani. Într-o importantă încercare de „iluminare" a naturii acestuia, Temkin caracterizează egalitarianismul, ca şi Woodard, în primul rând prin mesajul că egalitatea (sau, mai corect, o anumită înţelegere a egalităţii), „este un ideal normativ important, care nu poate fi pur şi simplu ignorat în deliberările morale"15. Pentru a indica modul specific egalitarian de înţelegere a egalităţii, Temkin distinge între trei tipuri de egalitate: egalitatea ca universalitate, egalitatea ca imparţialitate şi egalitatea comparativă (equality as comparability). Prima este sinonimă ideii că toate temeiurile şi principiile trebuie să fie universale în aplicare. A doua are la bază ideea că toţi indivizii trebuie trataţi în mod imparţial. În sfârşit, a treia este o formă mult mai profundă, substanţială, a egalităţii, una care este preocupată de modul în care o duc indivizii prin comparaţie cu ceilalţi (de cum anume sunt distribuite între ei anumite bunuri). Egalitatea despre care egalitarienii (sau cel puţin egalitarienii autentici) cred că este o valoare morală importantă, sugerează Temkin, este (în special) egalitatea comparativă. Deşi mult mai bune decât cele două caracterizări anterioare, nici aceste caracterizări ale egalitarianismului nu sunt totuşi lipsite de probleme. Cea mai importantă dintre aceste probleme este, din nou, aceea că ele nu sunt, de fapt, caracterizări ale egalitarianismului, ci doar ale unei versiuni a acestuia. Ceea ce le face să fie doar caracterizări ale unui anumit tip de egalitarianism este precizarea că egalitatea despre care egalitarienii consideră că este importantă sau că avem temeiuri puternice în favoarea ei este „egalitatea comparativă" sau egalitatea în distribuţia anumitor bunuri sociale. E adevărat, unul dintre principalele mesaje ale multora dintre filosofii politici egalitarieni contemporani, precum Richard Arneson, G. A. Cohen, Ronald Dworkin, Eric Rakowski, John E. Roemer sau Amartya Sen, este tocmai cel evidenţiat de cele două definiţii. În ultima vreme, însă, s-a făcut din ce în ce mai auzit în filosofia politică şi un alt mesaj egalitarian: acela că egalitatea cu adevărat importantă din perspectiva dreptăţii sociale nu este atât egalitatea ca pattern distributiv, ca egalitate în distribuţia unor bunuri precum resursele16, oportunităţile pentru bunăstare17 sau accesul la avantaje18, aşa cum au argumentat aceşti filosofi, ci egalitatea ca relaţie socială, ca lipsă a unor relaţii ierarhice, de dominare, subordonare sau opresiune între membrii societăţii. Acest mesaj a fost sau este promovat, spre exemplu, de filosofi precum Elizabeth Anderson, Nancy Fraser, David Miller, Samuel Scheffler, Michael Walzer sau Iris Marion Young19. Deşi teoriile dreptăţii sociale apărate de aceşti filosofi sunt destul de diferite în detaliu, toate apără totuşi, în ultimă instanţă, aceeaşi idee: aceea că egalitatea distributivă nu se află, de fapt, printre exigenţele sau principiile fundamentale ale dreptăţii sociale. Singura exigenţă fundamentală sau „ultimă" a dreptăţii distributive este egalitatea relaţională. Egalitatea în distribuţia anumitor bunuri sociale reprezintă o cerinţă a dreptăţii sociale numai şi numai atunci când promovează acest tip de egalitate între membrii societăţii. Egalitarianismul „relaţional" este o prezenţă pe scena filosofiei politice cunoscută deja de multă vreme. Cu toate acestea, în mod surprinzător, majoritatea covârşitoare a filosofilor politici (egalitarieni) contemporani continuă să definească şi să prezinte egalitarianismul (doar) ca teorie ce apără egalitatea în distribuţia anumitor bunuri sociale20. Chiar şi filosofii care au criticat, mai mult sau mai puţin explicit, caracterizările prea largi ale egalitarianismului, de tipul celor discutate în secţiunea anterioară, sfârşesc de obicei prin a sugera că egalitarianismul (sau cel puţin egalitarianismul autentic) este o teorie ce apără (doar) egalitatea ca pattern distributiv. Aşa stau lucrurile, spre exemplu, în cazul definiţiei oferite egalitarianismului de Nils Holtug şi Kasper Lippert-Rasmussen, într-o lucrare dedicată, printre altele, şi introducerii cititorului în egalitarianismului contemporan. Egalitarianismul, afirmă acolo Holtug şi Lippert-Rasmussen, este teoria care susţine, ca interpretare a asumpţiei egalităţii lor morale, că „persoanele trebuie să posede părţi egale din bunuri precum resursele sau bunăstarea, sau că ele trebuie să beneficieze de un acces egal la aceste bunuri sau de oportunităţi egale de a le obţine"21. Principala explicaţie a acestei situaţii este, cel mai probabil, aceea că cei mai mulţi dintre filosofii Larry Temkin http://bioethics.as.nyu.edu/props/IO/18889/126/larry.jpg nr 2_2012_transilvania:transilvania 2/20/2012 11:56 AM Page 81 <<< 82 TR A NS IL VA NI A 2 / 20 12 contemporani consideră că egalitarianismul „relaţional" nu este un egalitarianism autentic, că numai egalitarienii care susţin ca exigenţă fundamentală a dreptăţii sociale (şi) egalitatea în distribuţia anumitor bunuri, nu doar egalitatea ca relaţie între indivizi, merită cu adevărat numele de egalitarieni. Cred, însă, că cei care împărtăşesc o astfel de opinie ar fi nevoiţi să o abandoneze în urma unei reflecţii atente asupra ei. O astfel de reflecţie i-ar conduce, sunt convins, la concluzia că nu avem nici un temei serios pentru a exclude egalitarianismul „relaţional" din sfera egalitarianismului autentic (deşi, desigur, este foarte posibil să avem temeiuri serioase împotriva principiilor dreptăţii sociale apărate de susţinătorii săi22). Singurul temei care ne-ar îndreptăţi să excludem egalitarianismul relaţional din sfera egalitarianismului autentic este acela că egalitatea ca lipsă a dominaţiei şi opresiunii sociale este o egalitate „prea slabă", „doar formală" sau chiar „goală". Însă acest temei nu poate fi invocat în mod plauzibil împotriva egalităţii relaţionale. Egalitatea ca lipsă a dominaţiei şi opresiunii sociale nu este o egalitate „goală", „prea slabă" sau „doar formală", ci una substanţială, una care, deşi mult mai puţin radicală decât exigenţele dreptăţii susţinute de obicei de egalitarienii distributivi23, cere totuşi mult mai mult decât protejarea drepturilor „negative" ale tuturor cetăţenilor, garantarea egalităţii lor în faţa legii sau eliminarea barierelor legale din calea planurilor de viaţă ale acestora24. 4. Mesajul fundamental pe care am încercat să îl transmit prin intermediul consideraţiilor critice prezentate anterior este acela că, pentru a fi satisfăcător, un răspuns la întrebarea ce ne preocupă aici trebuie să îndeplinească (cel puţin) două condiţii: 1) să descrie egalitarianismul autentic, real, demn de acest nume; şi 2) să surprindă o trăsătură fundamentală caracteristică tuturor versiunilor egalitarianismului autentic. Aceasta nu înseamnă numai că, aşa cum am sugerat mai sus, o descriere adecvată a egalitarianismului trebuie să surprindă o trăsătură fundamentală caracteristică atât egalitarianismului „distributiv" cât şi egalitarianismului „relaţional". Egalitarienii contemporani nu se deosebesc doar prin tipul de egalitate pe care îl apără în numele dreptăţii sociale. O altă deosebire fundamentală între ei, una pe care suntem de asemenea obligaţi să o avem în vedere într-o caracterizare cât mai adecvată a egalitarianismului, priveşte locul pe care filosofii egalitarieni îl acordă egalităţii (distributive sau/şi relaţionale) printre principiile dreptăţii sociale. Din această perspectivă, cei mai mulţi egalitarieni ar putea fi caracterizaţi drept egalitarieni (distributivi sau relaţionali) „puri", egalitarieni care consideră şi argumentează că toate principiile „ultime" ale dreptăţii sociale sunt principii egalitariene. Mai mult, cei mai mulţi dintre egalitarienii „puri" par să fie monişti, în sensul că împărtăşesc opinia că dreptatea socială are un singur principiu fundamental sau „ultim". Nu toţi egalitarienii pot fi incluşi, însă, în această categorie. Unii dintre ei sunt egalitarieni „impuri", egalitarieni care au apărat principii egalitariene ale dreptăţii sociale fără a considera totuşi că aceasta are un singur principiu fundamental sau măcar că toate exigenţele fundamentale ale dreptăţii sociale sunt exigenţe egalitariene. Cel mai bun exemplu în acest sens este John Rawls, care a apărat un principiu egalitarian substanţial (egalitatea echitabilă a oportunităţilor) ca principiu de distribuţie justă a funcţiilor şi poziţiilor sociale, dar a considerat că inegalităţile sociale şi economice (care nu sunt cauzate de inegalităţi în libertăţile şi drepturile civile şi politice sau/şi de inegalităţi în oportunităţile de obţinere a funcţiilor şi poziţiilor sociale) sunt drepte atâta vreme cât ele lucrează în cel mai mare beneficiu al celor mai puţin avantajaţi membri ai societăţii25. Două răspunsuri la întrebarea care ne-a preocupat aici care ar îndeplini condiţiile prezentate mai sus – inclusiv condiţia surprinderii unei trăsături fundamentale caracteristice atât egalitarianismului „pur" cât şi egalitarianismului „impur" – ar putea fi chiar cele oferite de Woodard şi Temkin (sub condiţia, desigur, ca ele să fie eliberate de partizanatul faţă de egalitarianismul distributiv). Din punctul meu de vedere, chiar şi eliberate de distributivism, aceste definiţii ar rămâne totuşi discutabile, pe temeiul că nu sunt caracterizări „directe" ale egalitarianismului. Deşi ar prezenta, e adevărat, un mesaj important al egalitarienilor, ele nu ar evidenţia totuşi mesajul lor „primar", ci doar unul „derivat". Mesajul „primar" – şi cel mai direct şi explicit – al egalitarienilor nu este acela Amartya Sen http://4.bp.blogspot.com/_aoo3uKQomE4/SqSgyI11cbI/AAAAAAAAB3g/WKBo17 N04Z8/AmartyaSen_3830.jpg nr 2_2012_transilvania:transilvania 2/20/2012 11:56 AM Page 82 83 >>> că egalitatea (relaţională sau/şi distributivă) este o valoare politică sau un ideal normativ important. Mesajul lor „primar" este acela că egalitatea (relaţională sau/şi distributivă) este o exigenţă fundamentală a dreptăţii sociale. La urma urmei, temeiul pentru care egalitarienii cred că egalitatea este o valoare politică importantă (deşi, în opinia multora dintre ei, nu neapărat cea mai importantă) este tocmai convingerea lor că ea reprezintă o exigenţă fundamentală a dreptăţii sociale. Pe acest temei, cred că un răspuns mult mai adecvat la întrebarea din titlul acestui articol este următorul: egalitarianismul este un curent din filosofia politică ce apără, ca exigenţă fundamentală a dreptăţii sociale, (şi) o egalitate substanţială între toţi membrii unei comunităţi26. Note: 1. Elaborarea acestui studiu a fost susţinutã financiar de CNCSIS (în cadrul proiectului Id 1997/2009-2011, "Echitate, Responsabilitate, Solidaritate. Exigenţele reconstrucţiei morale în societatea românească postaderare"). 2. Vezi, spre exemplu, Richard Arneson, „Egalitarianism", în Stanford Encyclopedia of Philosophy, ed. Edward N. Zalta, Stanford, Stanford University, 2002, articol disponibil la adresa web http://plato.stanford.edu /entries/egalitarianism/, accesat la 2 septembrie 2011 şi Amartya Sen, Inequality Re-examined, Oxford, Clarendon Press, 1992, p. 12-30, pentru primul tip de caracterizare a egalitarianismului, sau Ronald Dworkin, Sovereign Virtue: The Theory and Practice of Equality, Cambridge, Harvard University Press, 2000, p. 1-7 şi Will Kymlicka, Contemporary Political Philosophy: An Introduction. Second Edition, Oxford, Oxford University Press, 2002, p. 3-5, pentru cel de al doilea. 3. Amartya Sen, op. cit., p. 12. 4. Acest ideal, a precizat Ronald Dworkin, filosoful care l-a adus în prim-planul dezbaterilor actuale din filosofia politică, este diferit de idealul tratării tuturor indivizilor în mod egal. Pentru detalii vezi Ronald Dworkin, Taking Rights Seriously, Cambridge, Harvard University Press, 1978, p. 227 (trad. rom. Drepturile la modul serios, Chişinău, ARC, 1998, p. 205-206) sau Ronald Dworkin, A Matter of Principle, Cambridge, Harvard University Press, 1985, p. 190-191. 5. Vezi, spre exemplu, Louis Pojman, „Are All Humans Equal?: A Critique of Contemporary Egalitarianism", în Equality: Selected Readings, ed. Louis P. Pojman şi Robert Westmoreland, New York, Oxford University Press, 1997), p. 282–299, John Kekes, The Illusions of Egalitarianism, Ithaca and London, Cornell University Press, 2003, p. 64-98 sau Murray N. Rothbard, Egalitarianism as a Revolt Against Nature and Other Essays, Auburn, Ludwig von Mises Institute, 2000, p. 1-20. 6. Will Kymlicka, op. cit., p. 4. 7. Amartya Sen, op. cit., p. 13-14. 8. Egalitatea în obstacolele legale din calea planurilor de viaţă ale indivizilor. 9. De altfel, după ştiinţa mea, nici unul dintre filosofii de acest tip nu s-a (auto)intitulat „egalitarian". Dimpotrivă, cei mai mulţi s-au declarat şi continuă să se declare drept adversari ai egalitarianismului. 10. Pentru astfel de apărări instrumentale ale egalităţii vezi, spre exemplu, Richard G. Wilkinson, Unhealthy Societies. The Afflictions of Inequality, London, Routledge, 1996 sau Joshua Cohen şi Joel Rogers (ed.), Is Inequality Bad for our Health?, Boston, Beacon Press, 2000. 11. Carl Knight, Luck Egalitarianism: Equality, Responsibility, and Justice, Edinburgh, Edinburgh University Press, 2009, p. 90. 12. Christopher Woodard, „Egalitarianism", Philosophical Books 46, 2, 2005, p. 97. 13. Aşa cum au argumentat, spre exemplu, egalitarieni precum G.A. Cohen (în Rescuing Justice and Equality, Cambridge, Harvard University Press, 2008, p. 302-307) sau Shlomi Segall (în „In Solidarity with the Imprudent: A Defense of Luck Egalitarianism", Social Theory and Practice 33, 2, 2007, p. 188-190). 14. Christopher Woodard, op. cit., p. 97. 15. Larry S. Temkin, „Illuminating Egalitarianism", în Contemporary Debates in Political Philosophy, ed. Thomas Cristiano şi John Christman, Malden, Oxford, WileyBlackwell, 2009, p. 155. 16. Aşa cum a argumentat Ronald Dworkin mai ales în Sovereign Virtue: The Theory and Practice of Equality, ed. cit. 17. După cum a crezut multă vreme Richard Arneson (vezi, spre exemplu, Richard J. Arneson, „Equality and Equal Opportunity for Welfare", Philosophical Studies, 56, 1, 1989, p. 77-93). Între timp Arneson a abandonat idealul egalităţii oportunităţilor pentru bunăstare, devenind convins că, de fapt, dreptatea (sau cel puţin dreptatea distributivă) „nu este egalitate" (Vezi, spre exemplu, Richard J. Arneson, „Justice Is Not Equality", în Justice, Equality, and Constructivism, ed. Brian Feltham, Ratio, 21, 4, 2008, p. 371-391). 18. Vezi G. A. Cohen, „On the Currency of Egalitarian Justice", Ethics 99, 4, 1989, p. 906-944, retipărit în G. A. Cohen, On the Currency of Egalitarian Justice, and Other Essays in Political Philosophy, ed. Michael Otsuka, Princeton, Princeton University Press, 2011, p. 3-43. 19. Vezi Elizabeth Anderson, „What is the Point of Equality?", Ethics 109, 2, 1999, p. 298, Nancy Fraser, „Social Justice in the Age of Identity Politics: Redistribution, Recognition, Participation", în Redistribution or Recognition? A Political-Philosophical Exchange, Nancy Fraser, Axel Honneth, London & New York, Verso, 2003, p. 7-197, David Miller, „What Kind of Equality Should the Left Pursue?," in Equality, ed. Jane Franklin, London: IPPR, 1997, p. 83-99, David Miller, „Equality and Justice", Ratio, 10, 3, 1997, p. 222nr 2_2012_transilvania:transilvania 2/20/2012 11:56 AM Page 83 <<< 84 TR A NS IL VA NI A 2 / 20 12 236, Samuel Scheffler, „What Is egalitarianism?", Philosophy & Public Affairs 31, 1, 2003, p. 5-39, Michael Walzer, Spheres of Justice. A Defense of Pluralism and Equality, New York, Basic Books, 1983 sau Iris Marion Young, Justice and the Politics of Difference, Princeton University Press, Princeton, 1991. 20. Acest mod de prezentare este defectuos, ţin să precizez, şi în cazul în care el este oferit nu ca prezentare a egalitarianismului în genere, ci doar ca prezentare a egalitarianismului „distributiv". Aceasta deoarece el sugerează opinia eronată că egalitarianismul distributiv ar susţine ideea că egalitatea în distribuţia anumitor bunuri epuizează sfera exigenţelor fundamentale ale dreptăţii sociale. O astfel de idee despre egalitarianismul distributiv este împărtăşită şi promovată, de altfel, de mai toţi egalitarienii „relaţionali" (vezi mai ales lucrările lui Elizabeth Anderson şi Samuel Scheffler citate în nota 19). Cei mai mulţi dintre egalitarienii distributivi contemporani s-au detaşat, însă, de această idee, afirmând în chip explicit că dreptatea (egalitatea) distributivă este, de fapt, numai una dintre exigenţele dreptăţii sociale. Vezi, spre exemplu, Richard Arneson, „Luck Egalitarianism Interpreted and Defended," http://philosophyfaculty.ucsd.edu/faculty/rarneson/lu ckegalitarianism2.pdf, 29, accesat la 6 septembrie 2011, Ronald Dworkin, Sovereign Virtue, ed. cit., p. 11-12, Shlomi Segall, „In Solidarity with the Imprudent", ed. cit., p. 188-190 sau Kok-chor Tan, „A Defense of Luck Egalitarianism", The Journal of Philosophy CV, 11, 2008, p. 669-670. 21. Nils Holtug, Kasper Lippert-Rasmussen, „An Introduction to Contemporary Egalitarianism", în Egalitarianism. New Essays on the Nature and Value of Equality, ed. Nils Holtug şi Kasper Lippert-Rasmussen, Oxford, Clarendon Press, 2007, p. 2. 22. Această observaţie este valabilă însă şi în cazul principiilor dreptăţii sociale apărate de egalitarienii distributivi sau al principiilor non-egalitariene apărate ca exigenţe fundamentale ale dreptăţii sociale. 23. Spre exemplu, egalitatea accesului la avantaje, apărată de Cohen, sau egalitatea oportunităţilor pentru bunăstare, aşa cum a fost apărată de Arneson, cere nici mai mult nici mai puţin decât eliminarea din cadrul societăţii a tuturor dezavantajelor care sunt rezultatul „neşansei oarbe" (brute bad luck) (a neşansei pentru care un individ nu poate fi considerat în mod rezonabil drept responsabil), inclusiv a acelor dezavantaje create ca urmare a diferenţelor naturale între indivizi. Ele nu cer, altfel spus, doar eliminarea dezavantajelor cauzate de prevederile legale sau prejudecăţile sociale, ci şi a celor cauzate de circumstanţele în care ne naştem, creştem şi suntem educaţi sau – mai mult – a dezavantajelor cauzate de diferenţele de talent sau de alte înzestrări native între indivizi. Vezi G. A. Cohen, Why Not Socialism?, Princeton, Princeton University Press, 2009, p. 13-21 sau Richard Arneson, „Postscript", in Equality: Selected Readings, ed. Louis P. Pojman şi Robert Westmoreland, Oxford, Oxford University Press, 1997, p. 228-241. 24. Cerinţele egalităţii ca relaţie socială au fost rezumate excelent de Nancy Fraser. Pentru ca între membrii unei societăţi să există o relaţie de egalitate, a argumentat Fraser, formele standard ale egalităţii legale formale sunt necesare dar nu şi suficiente. Cel puţin alte trei condiţii adiţionale esenţiale trebuie satisfăcute: 1) fiecare membru al societăţii trebuie să dispună de un nivel de resurse materiale care să-i asigure independenţă şi „voce" în cadrul acesteia; 2) toţi membrii societăţii trebuie să se bucure de respect egal şi de oportunităţi egale de a atinge aprecierea socială (social esteem); şi 3) toţi cetăţenii trebuie să fie reprezentaţi echitabil în deliberările şi deciziile publice din cadrul societăţii. Vezi, spre exemplu, Nancy Fraser, op. cit., p. 36 şi 67-69 sau Nancy Fraser, Scales of Justice: Reimagining Political Space in a Globalizing World, New York, Columbia University Press, 2009, p. 16-18 . 25. Vezi John Rawls, A Theory of Justice. Revised Edition, Cambridge, Belknap Press, 1999, p. 266 sau John Rawls, Justice as Fairness: A Restatement, Cambridge, Belknap Press, 2001, p. 42-43. 26. De cele mai multe ori, comunitatea avută în vedere de egalitarieni este doar comunitatea domestică, naţională sau statală. Alţi egalitarieni se referă, însă, şi la comunitatea internaţională sau globală. Vezi, spre exemplu, Thomas W. Pogge, Realizing Rawls, Ithaca, Cornell University, Press, 1989, p. 211-280 sau KokChor Tan, Justice Without Borders: Cosmopolitanism, Nationalism, and Patriotism, Cambridge, Cambridge University Press, 2004. Bibliography: Anderson, Elizabeth. „What is the Point of Equality?" În Ethics 109, 2, 1999, p. 287-337. Arneson, Richard J. „Equality and Equal Opportunity for Welfare". În Philosophical Studies, 56, 1, 1989, p. 77-93. Arneson, Richard J. „Postscript". În Equality: Selected Readings, ed. Louis P. Pojman şi Robert Westmoreland, Oxford, Oxford University Press, 1997, p. 228-241. Arneson, Richard J. „Egalitarianism". În Stanford Encyclopedia of Philosophy, ed. Edward N. Zalta, Stanford, Stanford University, 2002, articol disponibil la adresa web http://plato.stanford.edu/entries/egalitarianism/, accesat la 2 septembrie 2011. Arneson, Richard J. „Justice Is Not Equality". În Justice, Equality, and Constructivism, ed. Brian Feltham, Ratio, 21, 4, 2008, p. 371-391. Arneson, Richard J. „Luck Egalitarianism Interpreted and Defended," articol disponibil la adresa web http://philosophyfaculty.ucsd.edu/faculty/rarneso nr 2_2012_transilvania:transilvania 2/20/2012 11:56 AM Page 84 85 >>> n/luckegalitarianism2.pdf, accesat la 6 septembrie 2011 . Cohen, G. A. „On the Currency of Egalitarian Justice". În Ethics 99, 4, 1989, p. 906-944. Cohen, G. A. Rescuing Justice and Equality, Cambridge, Harvard University Press, 2008, 430 p. Cohen, G. A. Why Not Socialism?, Princeton, Princeton University Press, 2009, 92 p. Cohen, G. A. On the Currency of Egalitarian Justice, and Other Essays in Political Philosophy, ed. Michael Otsuka, Princeton, Princeton University Press, 2011, 288 p. Cohen, Joshua; Rogers, Joel (ed.). Is Inequality Bad for our Health?, Boston, Beacon Press, 2000, 112 p. Dworkin, Ronald. Taking Rights Seriously, Cambridge, Harvard University Press, 1978, 371 p. Dworkin, Ronald. A Matter of Principle, Cambridge: Harvard University Press, 1985, 448 p. Dworkin, Ronald. Drepturile la modul serios, Chişinău, ARC, 1998, 339 p. Dworkin, Ronald. Sovereign Virtue: The Theory and Practice of Equality, Cambridge, Harvard University Press, 2000, 511 p. Fraser, Nancy. „Social Justice in the Age of Identity Politics: Redistribution, Recognition, Participation". În Redistribution or Recognition? A Political-Philosophical Exchange, Nancy Fraser, Axel Honneth, London & New York, Verso, 2003, p. 7-197. Fraser, Nancy. Scales of Justice: Reimagining Political Space in a Globalizing World, New York, Columbia University Press, 2009, 224 p. Holtug, Nils; Lippert-Rasmussen, Kasper. „An Introduction to Contemporary Egalitarianism". În Egalitarianism. New Essays on the Nature and Value of Equality, ed. Nils Holtug şi Kasper LippertRasmussen, Oxford, Clarendon Press, 2007, p. 1-37. Kekes, John. The Illusions of Egalitarianism, Ithaca and London, Cornell University Press, 2003, 228 p. Knight, Carl. Luck Egalitarianism: Equality, Responsibility, and Justice, Edinburgh, Edinburgh University Press, 2009, 250 p. Kymlicka, Will. Contemporary Political Philosophy: An Introduction. Second Edition, Oxford, Oxford University Press, 2002, 512 p. Miller, David. „Equality and Justice". În Ratio, 10, 3, 1997, p. 222-236. Miller, David. „What Kind of Equality Should the Left Pursue?" În Equality, ed. Jane Franklin, London: IPPR, 1997, p. 83-99. Pogge, Thomas W. Realizing Rawls, Ithaca, Cornell University, Press, 1989, 296 p. Pojman, Louis. „Are All Humans Equal?: A Critique of Contemporary Egalitarianism". În Equality: Selected Readings, ed. Louis P. Pojman şi Robert Westmoreland, New York, Oxford University Press, 1997, p. 282–299. Rawls, John. A Theory of Justice. Revised Edition, Cambridge, Belknap Press, 1999, 538 p. Rawls, John. Justice as Fairness: A Restatement, Cambridge, Belknap Press, 2001, 214 p. Rothbard, Murray N. Egalitarianism as a Revolt Against Nature and Other Essays, Auburn, Ludwig von Mises Institute, 2000, 321 p. Scheffler, Samuel. „What Is Egalitarianism?" În Philosophy & Public Affairs 31, 1, 2003, p. 5-39. Segall, Shlomi. „In Solidarity with the Imprudent: A Defense of Luck Egalitarianism". În Social Theory and Practice 33, 2, 2007, p. 177-198. Sen, Amartya. Inequality Re-examined. Oxford, Clarendon Press, 1992, 224 p. Tan, Kok-Chor. Justice Without Borders: Cosmopolitanism, Nationalism, and Patriotism, Cambridge, Cambridge University Press, 2004, 234 p. Tan, Kok-Chor. „A Defense of Luck Egalitarianism". În The Journal of Philosophy CV, 11, 2008, p. 669-670. Temkin, Larry S. „Illuminating Egalitarianism". În Contemporary Debates in Political Philosophy, ed. Thomas Cristiano şi John Christman, Malden, Oxford, Wiley-Blackwell, 2009, p. 155-178. Walzer, Michael. Spheres of Justice. A Defense of Pluralism and Equality, New York, Basic Books, 1983, 345 p. Wilkinson, Richard G. Unhealthy Societies. The Afflictions of Inequality, London, Routledge, 1996, 272 p. Woodard, Christopher. „Egalitarianism". În Philosophical Books 46, 2, 2005, p. 97112. Young, Iris Marion. Justice and the Politics of Difference, Princeton University Press, Princeton, 1991, 294 p. nr 2_2012_transilvania:transilvania 2/20/2012 11:56 AM Page