ARIADNÉ KÖNYVEK V. Király István Határ Hallgatás Titok Heidegger Kant Jaspers Lukács Simmel fenomenológia hermeneutika titok csend és hallgatás összeesküvés és titkos eskü beavatás álarc határ a filozófia sorsaa filozófia ügye a hazai filozófia lehetőségei és esélyei V. Király István Határ - Hallgatás - Titok Sorozatszerkesztő: Visky András A kiadói tanács tagjai: Cseke Péter Horváth Andor Kántor Lajos Kelemen Hunor Kovács Kiss Gyöngy Lászlóffy Aladár Selyem Zsuzsa V. Király István Határ - Hallgatás - Titok A zártság útjai a filozófiában és a létben KOMP-PRESS Korunk Baráti Társaság Kolozsvár, 1996 Megjelent a Magyar Művelődési és Közoktatási Minisztérium támogatásával © V. Király István, 1996 ISBN 973-97661-1-0 ELŐSZÓ Tisztelettel és köszönettel ajánlom e könyvet Gáli Ernőnek Előző, a többiek előtt érkező szó. Mit mond- hatna azokról, amelyeket nem maga mögött hagyott, mégis bejelent? Szokványos körülmé- nyek között egy tanulmánygyűjtemény fő- ként ha a tanulmányok folyóiratokban már megjelentek összefogja az írásoknak azokat a tendenciáit, amelyek túlmutatnak a megírás pillanatán. Van tehát benne valami gazság, mert először is azt a látszatot kelti, hogy bár fontos- nak érzett, de azért már meghaladott dolgokról esik szó, amelyekkel a szerzőt csak múltjának elemeiként lehet azonosítani. Másodszor pedig, hogy a kiadás gesztusa egy olyan útszakaszt határol be, amely tőle függetlenül épp most válik meghaladottá. Az én esetem más. Úgy gondolom, ha egy negyvenedik életévén túljutott szerző mutatko- zik be első kötetével, akkor már a múltjának, de szellemi arculata perspektíváinak is körvonala- zódniuk kell. Ez az a szempont, amely szerint az írások kiválogatása megtörtént. A tartalomjegyzékre vetett első pillantás azt a benyomást kelti, hogy az írások két csoportra tagolódnak: egy ún. filozófiatörténeti és egy a titok kérdésével foglalkozó részre. Ezt a látsza- tot kellene ellensúlyoznia a kötet címének és 5 alcímének. Hiszen az írások között több olyan kapcsolat is van, amely szinte mindegyiküket egybeköti. A legtöbbikére maga az olvasó is ráakad. Ha tehát itt némelyiküket mégis felvá- zolom, akkor ezt csak azért teszem, hogy így a számomra legfontosabbakat kihangsúlyozzam. Ezek között is legelőször a kísérletek módszer- tani orientációját, illetve módszertani tuda- tosságra való törekvését említeném. Aláhúzom, hogy filozófiai módszertanról és nem képle- tekbe merevedett "episztemológiai metodológi- áról" van szó. Ez a törekvés több-kevesebb propedeutikai éllel az írások mindegyikéből előbukkan. Mind- végig úgy találtam ugyanis, hogy a hazai ma- gyar filozófiából néhány olyan kivételt leszá- mítva, mint például Tamás Gáspár Miklós Descartes-tanulmánya ez a vonatkozás, elég sú- lyos következményektől terhesen, szinte tel- jesen hiányzik. Hallgatólagosan is alaphangulata ezeknek az írásoknak a határokba, a zártságba ütközés tapasztalata, a mai filozófia hallgatásba és csendbe fordulásának, gyakori elszigetelődésé- nek, vergődéseinek és kitörési kísérleteinek a lereagálása. A Kant-, Simmel-, Jaspers-, Heidegger-vonulat, de Lukács szellemi-erkölcsi sorsa is idetartozik. És idetartozik úgyszintén a titok is, amelynek munkájával évtizedek min- dennapjaiban annyira nyers formákban talál- koztunk, hogy megvizsgálása az emancipáció kikerülhetetlen erkölcsi-szellemi feladatává lett. Csakhogy időközben a munka olyan távlatokra 6 szélesült, amelyek arra kényszerítenek, hogy közelebbi alapterveimet is ehhez a témához kössem. A megvizsgált gondolkodók legtöbbje ma már klasszikusnak számít. A hazai magyar nyelvű filozófiának és filozófiaoktatásnak a klasszikusokkal szembeni magatartását álta- lában az jellemezte, hogy eltanácsoltak tőlük. Éspedig egy hatásaiban már-már tragikomikumba forduló, etnográfia ízű és irodalom- központú népszolgálat nevében. Egy-egy évfor- duló, illetve zsurnalisztikái aktualitás jegyében persze olykor-olykor rendeztek újraeltemetéseket. Megélénkülő filozófiai életünkben azon- ban meggyőződésem szerint gyökeresen szakítanunk kell ezzel a gyakorlattal, és a filozófiai munkát meg az oktatást éppen modernségük érdekében a klasszikusok tanulmányozására, a hiteles filozófiai gondolat erejére kell alapozni. Néhány szót kell ejtenem az írások keletkezéséről. Kanttal való találkozásom nyo- matékos élményei egyetemi éveimből erednek. Már akkor, 1974r-75-ben kialakultak az itt közzétett Kant-értelmezés főbb fogalmi alapjai. Államvizsga-dolgozatomat is egy Kant-Wittgenstein párhuzamból szerettem volna megírni. Ez akkor nem számított aktuális dolognak, és így kerültem elodázásként Lukács gondo- latainak a közelébe. De ki kell jelentenem, hogy Lukácsban akkor reális lehetőségek érvénye- sítésének alkalmas forrását és védőpajzsát is láttam. Ezt azért kell hangsúlyozni, mert az itt 7 közölt Lukács-kép eredmény, és így más, mint az, amit arra a korszakra nézve fel akarok vállalni. Szinte a csodával határos, hogy másfél hónappal az 1989-es decemberi események eló'tt megjelenhetett. Jaspers kezdetben a kanti filozófia egyik lehetőségeként foglalkoztatott, míg Heidegger írásai a hetvenes évek végétói szinte állandó háttérolvasmányaim, Simmellel pedig a titok kérdésén dolgozva már eléggé előrehaladott fázisban kerültem igazán kapcsolatba. A titok kérdéséhez a nyolcvanas évek elején kezdtem közeledni. Eleinte a probléma szinte érintetlennek, de égetően fontosnak mutat- kozott. Teljesen egyedül, elzárkózva dolgoztam rajta. Simmel és Pierre Boutang írásaihoz már egy nagy vonalaiban kész, bár részleteiben né- hányszor átfogalmazott titokkép birtokában ju- tottam. Az itt újraközölt tanulmány a titok kate- goriális szerkezetéről, a problematikát körbefogottan megragadó utolsó megfogalmazás 1984ból származik. A többi írás anyaga az ezt kö- vető és ma is folyamatos munkában állt össze. Ennek során körvonalazódott bennem egyre élesebben az is, hogy a titok problematikájával kapcsolatos érdeklődés jelentősége nem pusz- tán tárgyi, hanem arra a nagyon fontos kérdésre is választ adhat, hogy mit jelent, mi értelme van itt, Kelet-Közép-Európa egy kulturálisan eléggé eldugott és majdnem sorsszerűén provincializ- musra ítélt csücskében filozofálni. Éppen a titok problémáján dolgozva alakult ki bennem az a meggyőződés, hogy léteznek olyan kérdések, 8 amelyeket a lényegüknek megfelelő élességgel sehol máshol nem lehet felvetni. Ilyen kér- désnek tartottam és tartom ma is a titkot. A kelet-európai társadalmakban azóta bekövet- kezett változások, nehézségek, akadályozottsá- gok stb. csak igazolták ezt a meggyőződést. Időközben azonban kilépegetve az elzárkó- zásból és az elszigeteltségből megtudtam, hogy a titok kérdése nyilván máshol is felme- rült. Mégis amennyire ezek az információk és forrásmunkák számomra hozzáférhetőek úgy látom, hogy egy dolog a titokkal mint többékevésbé egzotikumként fölvetett problémával foglalkozni, és egészen más létünk egziszten- ciális filozófiai kérdéseként megközelíteni. A titokról szóló, itt közölt tanulmányok ter- mészetük szerint filozófiai munkák. Ez nem csupán végzettségem vagy felkészültségem okán van így, hanem mert meggyőződésem, hogy semmilyen "szaktudomány" nem tisztáz- hatja a titok lényegére vonatkozó kérdést olyan mélységgel, amilyent a mi vele való együtt- élésünk tapasztalatának a minősége megkö- vetel. Ennek ellenére elejétől fogva óvakodtam attól, hogy a titok témáját valamiféle, végső soron közömbös "titok-metafizikában" vagy "titok-ontológiában" megfojtsam. Arra töreked- tem, hogy tematikusán, de módszertanilag is, a kutatást úgy vigyem előre, hogy közben min- den eshetőség számára nyitott maradjon. Ezt a módszertani eldöntetlenséget amely néha az ellentmondásig feszült tudatosan kellett fel- vállalni. Emiatt néha valóban eldöntetlen ma9 rad, hogy a dolgozatok a titkot a kategoriális elemzés vagy pedig az egzisztenciális analitika témájaként kezelik. Egyszerűen arról van szó, hogy a kutatás tényleges előrehaladása során és abban a helyzetben, amelyben a kérdések megfogalmazódtak, számomra legelőször a titok kategoriális ereje tűnt fel kiváltképpen, és hát természetesen ennek kellett akkor utána- járni. Akkori Heidegger-képemben pedig kizá- rólag a lét problémájára való orientáltság volt a döntő, és így elzárva a tulajdonképpen élő fenomenológiai kutatások sodrától nem lát- tam elegendő' lehetőséget olyasmire, mint a "titokfenomén" kellő analitikai bebiztosítása. A kategoriális elemzés eredményei azonban így látom ma ezt is lehetővé teszik. Ma már világos számomra, hogy a titok témájával kapcsolatos elméleti kutatásoknak a jelentősége nem pusztán a filozófiai ismeret- ben és annak emancipatorikus ösztönzései- ben rejlik, amelyre általa a jelenségről magá- ról szert teszünk. Hiszen épp jelenségként tekintve a titok úgy mutatkozik meg mint kivételezett, privilegizált témája annak a még elgondolandó valaminek, amit Heidegger a lét "elzártságának" és "elrejtettségének" nevezett. Ebben a válogatásban a Kant-dolgozatot, a Jaspersés a Simmel-tanulmányt, valamint a ti- tok kategoriális szerkezetéről szóló írást közlöm újra változatlan formában. A többieken kisebbnagyobb módosításokat elhagyásokat, bővíté- seket eszközöltem. Az összeesküvésről szóló 10 tanulmány magyarul ebben a kötetben jelenik meg először, mint ahogy az "elzártságról", az "elfedettségről" és az "elrejtettségről" szóló Heidegger-dolgozatot is egyenesen e kötet szá- mára írtam. Az újraközlések iránt általam is táplált minden idegenkedés ellenére úgy gon- dolom, nem haszontalan a filozófiai érdeklődé- sű magyar közvéleményt ebben az egybevont formában is kapacitálni. Módszer és problémái "A tiszta ész kritikája"-ban A tiszta ész kritikáját legtöbben ismeretelmé- leti munkának tekintik. Gyakran ezt az értel- mezést is leszűkítik, és a Nagy kritikát tudo- mányelméletnek tartják; Heidegger szerint azonban egyáltalán nem ismeretelmélet, hanem ontológia és ontika, Leonard Nelson pedig olyan módszertani előkészületnek véli, amelyet élesen el kellene választani magától a metafizika rendszeres kidolgozásától.1 Ha csak azt hin- nénk, hogy a különböző felfogások és korok önmagukat kutatván újraértelmezik, átgondol- ják a történelem szellemi értékeit, akkor a nagy- ság végül is valamilyen kikerülhetetlenségbe kövesedett vesztegléssé rögzülne, pedig az igazi nagyság szakadatlanul új gondolatokat ébreszt önmagáról és rólunk. Kétszáz éve ilyen fermentuma a gondolkodásnak A tiszta ész kritikája. í. A KÉRDÉS FELVETÉSE 1) A filozófiatörténeti elemzésnek módszerta- nilag is tudatosítania kell azt a különbséget és vonzást, amely a filozófiai kérdés (a nembeli partikularitásterületeknek a szelektív totalitás- hoz való viszonylatának a vizsgálata) és a filo12 zóna kérdése között jön létre, illetve bonyo- lódik. A filozófiai kérdések kibontását konst- rukciónak, a filozófia kérdésének taglalását pedig önkonstrukciónak nevezem, hiszen ez utóbbinak az a sajátossága, hogy légkörében a filozófia önnön szerkezetét vetíti és építi ki, tehát olyan különös feladat, amely nem oldható meg a konstrukció tematikus folyamatának módszereivel. A történeti perspektíva azt jelzi, hogy a filozófiai módszertan, vagyis a filozófia esz- közeinek kidolgozását célzó speciális és rend- szeres erőfeszítés a konstrukciós kérdésekhez mérten viszonylag késó'n jelenik meg, és elsősorban Descartes nevéhez fűződik. Descartes szerint az ösztönös-öntudatlan módszerek a fi- lozófiát csak bizonytalan és értékében fogya- tékos szellemi építményként képesek megvaló- sítani. Viszont úgy hitte, hogy a kételkedésben egyetemes módszerre talált, és az általa elért tautologikus nyilvánvalóságot a fizikai, a mate- matikai, a filozófiai stb. ismeretek próbakövé- nek tekintette. (Ez az egyetemes módszer applikatív közvetlensége.) Descartes esetében tehát csak a konstrukcióban alkalmazott önkonstrukcióról beszélhetünk. Ezt a jelenséget a filozófia módszeres öntudata puszta intuiti- vi tásának nevezem. Kantnál a helyzet egészen más: számára a matematikai, a fizikai, a logikai és a filozófiai ismeretek hozzáférhetőségi módjukat illetően igen különbözőek. Ő a modern kor módszer- tani érdeklődésében olyan irányulást képvisel, 13 amely egy valóban autonóm filozófia megala- pozására törekszik, így a filozófia kérdését már nem tárgyalhatja a pusztán intuitív módszeres öntudat szintjén. Emiatt magát a módszert is meg kell kettőznie, hiszen egy dolog a szelle- miség többi területeiről tudatosan elváló filo- zófia "architektonikus" megtervezése, és más a kivitelezése. A tematikai problematizálásnak és a "módszernek ebben az összefüggő kettőssé- gében a filozófia kérdése a metafizika problé- májává válik. Leszögezem: az önkonstrukció csupán ak- kor lesz a metafizika kérdésévé, amikor meg- valósítása úgy válik módszertanná, hogy túl- lépi a filozófia és a módszer viszonyának kri- tikátlan szövevényét, amikor tehát megszületik a puszta intuitivitás meghaladásának módszer- tanilag tudatosított elméleti követelménye. Ez a törekvés mindmáig a kanti filozófia megértése és értékesítése szempontjából is ki- aknázatlan. 2. Hipotézis A fentiek nyomán A tiszta ész kritikáját a filo- zófiai megismerésről szóló értekezésként (és nem fordítva) kell felfognunk, amely függet- lenítő igyekezetében nem kerülheti ki sem a mindennapi megismerés (józan ész), sem pedig a tudományos megismerés területeit. Ennyiben általános ismeretelmélet és tudományelmélet is. Ugyanakkor általában az ismeretek és különösen a filozófiai ismeretek forrásait, 14 területeit és határait kutatja, ezért ontológiai (magábanvaló), természetfilozófiai (transzcen- dentális metodológia), de antropológiai kérdé- seket is fel kell vetnie. Ha A tiszta ész kritikáját egységként kívánjuk elfogadni, és sokrétűsége gazdagságát is fontosnak tartjuk, akkor túl kell lépnünk azon a módszertani eszközanyagon, amely a mű belsó' kulcsterületeire összpontosít, és egy olyan elméleti struktúrát kell kiépíte- nünk, amely alkalmas arra, hogy egyedi egysé- gét kimutassa. Ezért A tiszta ész kritikáját el- sődleges szintézisnek, vagyis a metafizika kér- dése traktátusának tekintjük. Mert "A transz- cendentális filozófia szükségszerű bevezetése minden metafizikának írja Kant - , és nem más, mint a szintetikus a priori ítéletek lehető- ségéről szóló kérdések megoldása; ez nem része a metafizikának (kiemelés tőlem K. I.), mert feladata a metafizika lehetőségének a megalapo- zása, vagyis megelőz minden metafizikát.2 3. Definíciók a) A metafizika problémáján azt értem, amit Kant maga így fejez ki: "A spekulatív tiszta ész kritikája a módszerről szóló traktátus, és nem egy erről a tudományról való rendszer, bár körülírja azt mind határait, mind belső megoszlását illetően."3 b) A kanti felfogással kapcsolatosan elsődle- ges szintézisnek a filozófia egy olyan egységes rendszere körülírásának apodiktikus módszer- tani hipotézisét nevezem, amely csak megvaló15 sítása nyomán lesz az embernek megfelelő filo- zófia előképe, és csak annyiban, amennyiben a kopernikánus módszertani-tematikai fordulat által a megvalósítás maga a filozófiának "egy eljövendő rendszere". Mivel az elsődleges szin- tézis prefigurai, és nem preformál, a "metafizika előtti metafizika" nem az ember, hanem a filo- zófia "metafizikája", mégpedig azért, mert ez a rendszer és belső megoszlásának szintézise egységes, módszertanilag tudatos, elsődleges, és mivel a tiszta ész bírálatára épül: apodiktikus. c) Másodlagos szintézisnek a kanti gon- dolkodásra vonatkozóan az embernek a lehe- tőségei alapján történő konkrét determinációját értem. Ez másodlagos, mert megvalósítás; szintézis, mert három őt megelőző kérdés gyújtópontja (Mit tudhatok? Mit kell tennem? Mit remélhetek?); konkrét, mert ez nem az egész filozófia, hanem csak antropológia. Tehát A tiszta ész kritikája központi kér- dése a "Hogyan lehetségesek az a priori szinte- tikus ítéletek?" az elsődleges szintézis szem- pontjából a kérdésfelvetés alapja, megelőz min- den meghatározott "Mit?" kérdést és a másod- lagos szintézist is, ugyanakkor megállapítani, nem pedig megvalósítani igyekszik "az emberi ész végső céljait".4 Tehát helyet teremt, "de azt üresen hagyja"5 a megelőző kérdések kifejté- séből fakadó és az embert magát determináló megvalósításnak. Következésképp az előkészítő metafizikát nem az ember véges lényegéhez idomuló metafizika előkészítőjéül, hanem a 16 végesség bizonyításának, valamint e bizonyítás körülményeinek a meghatározási szándékaként kell felfognunk. Mindezek érvényességét az bizonyítaná, ha egyrészt kiviláglana a kritikai és a transz- cendentális módszerek az eddigi értelmezé- sekben összemosódott különbsége, másrészt pedig ha a filozófia kérdését a kanti felfogás egyetlen tiszta problémájaként azonosíthatnánk. d) Tiszta problémán (a kanti filozófia össze- függéseiben) a tiszta ész külön, de saját disz- ciplínája révén véghezvitt introspektíve szük- ségszerű és egyetemes önkifejtésének kérdését értem, amelynek feladata oly módon megmu- tatni és megvonni a tiszta ész határait, hogy eközben "csupán annyit halad eló're, amennyire ez a szintetikus a priori megismerés teljes meg- ítéléséhez szükséges"6. A prefiguráció ekképpen módszertani és konstruktív, túlmutat a puszta intuitivitáson, a metafizika problémája pedig a módszer és a fi- lozófia viszonyán keresztül megvalósított mód- szertani introspekció. Ez a módszer azonban lényege szerint határvonó, és kritikai oldalát tekintve minden filozófiai területen azonos. Lehetséges területeit tehát csak feltételeikben, vagyis konkrét tárgyaik hiányában prefigurálja. így lesz A tiszta ész kritikája a metafizika kérdésének traktátusa és ugyanakkor elsó'dleges szintézise is. 17 II. KOORDINÁTÁK 1) A felvilágosodás Kant szerint az ember ön- maga felé fordulása, amelynek során felfedezi lénye kognitív és gyakorlati értékeit, fenségességét, és erőforrásokra lel élete autonómiá- jának elérésére. Kant maga a felvilágosodás hirdetője. 1784-ben a felvilágosodás jelszavát így fogalmazza meg: "Merj saját értelmedre támaszkodni!" Két évvel később pedig leszögezi: "Öngondolkodásnak nevezzük azt, ha az igazság legfőbb próbakövét önmagunkban (azaz saját eszünkben) keressük, s az önálló gondolkodás e maximája a felvilá- gosodás", amely ugyanakkor "az emberi megismerőképesség használatának negatív alapelve".7 [Kiemelés tőlem K.I.] Kant tehát a felvilágosodást saját "kopernikánus" forradalma alapján ítéli meg, amelyben az már nem csupán egy tematikailag lebontandó cél, hanem mód- szertanilag belsővé tett történelmi-szellemi helyzet, vagyis princípium. Emiatt Kant filozó- fiáját a felvilágosodás szellemi erőterében minő- ségként kell felfogni, amelyben módszertanilag tudatossá és önellenőrzötté válik, ezért e filozó- fia felépítésében új elvárással és funkcióval, a módszeres kritika igényével vesz részt. 2) Ily módon a módszert az értéktudat alap- terének és feltételének tekintjük, az értékek le- hetősége feltételeként határozzuk meg: az önkonstruktív módszertani feltételek tehát érték- koordinátákként is működnek. 18 Kant számára a dogmatizmust az a priori és az a posteriori elszakítása, az érzékelés és az értelem elkülönítése vagy értékbeli rangsorolása jellemzi. Ezzel szemben nála, úgy hiszem, ezek a különbségek lényegében nem minőségiek és nem is mennyiségiek, hanem elviek. Elveikben különbözve, a racionális-elméleti és az érzéki- tapasztalati-gyakorlati értékek a transzcenden- tális-kritikai vizsgálat nyomán jogaikban azo- nossá válnak, és ez a szintetikus azonosság lesz alapértékké. Márpedig ez nem az elvek, hanem az elviség azonossága. A koordináták abban a transzcendentális- kritikai, vagyis határvonó-önkonstruktív erőtér- ben valósulnak meg, ahol lehetséges és hasznos alkalmazásuk kiterjedésének megállapítása olyan eszmény, amely más értékeknek (igazság, erkölcs és esztétikai értékek stb.) nem fel- függesztését, hanem megalapozását kutatja. Az ember autonómiája a filozófia autonómi- áját jelenti, ez pedig a különböző elméleti terü- letek függetlenségének az előfeltétele. Az auto- nómia önmagára irányulást, vagyis határolást, tehát kritikát, a határ preönkonstruktív értéket jelent. így a kritika kritériuma lesz. III. TEMATIKAI KITERJEDÉS 1) Kritika és transzcendentalizmus Lényege és alapcélja szerint Kant transzcenden- tálisnak nevez minden olyan ismeretet, amely 19 nem egyenesen a tárgyakra, hanem azok a priori megismerési módjainak lehetőségeire vonatkozik. Ebből a szempontból a transzcen- dentális módszer szelektív, mert csak az a priori ismeretekre érzékeny, és szintetikus, hiszen a tárgyat és a priori megismerését ezek lehetősége szerint kell egybefognia. Ekképpen a transzcendentális módszernek szüksége van egy nála szélesebb és dinamikusabb problematizálásra, amely minden feltáruló kérdést a maga egész tapasztalati, episztemológiai, kul- turális stb. összefüggésében ítél meg, értékel, és azokat ily módon előkészíti a transzcendentális kezelésre. (A "transzcendentális expozíciókat" például mindig megelőzi egy "metafizikainak" nevezett expozíció, amelyben olyan kérdések merülnek fel (a tér és idő empirikus vagy a priori eredetének problematizálása) és válnak megítélés tárgyává (világos, de nem részletes felmutatása annak, amit a már a priori adottként tekinthető fogalom képvisel),8 amelyek nem tartoznak a transzcendentális mód- szerre. Mert "nem kell transzcendentálisnak, vagyis az a priori megismerés lehetőségének vagy a lehetőség a priori használatának nevezni bár- mely a priori ismeretet, hanem csupán azokat, amelyek révén mi azt ismerjük meg, ahogyan bizo- nyos képzetek (szemléletek vagy fogalmak) kizá- rólag a priori alkalmazottak vagy lehetségesek."9 Ezért a kritikai módszert ahogyan a problematizálás légkörét és küszöbét tekintjük tulajdonképpen kritikai reflexiónak kellene ne- vezni, hiszen Kant "reflexión" az egész érzelem 20 ama állapotát érti, amelyben nem magukkal a tárgyakkal állunk szemben, hanem előzőleg fel- készülünk azoknak a szubjektív feltételeknek a felfedezésére, amelyek fogalmaink születésének körülményeit alkotják, ily módon ez a külön- böző képzetek és az ismeretek különböző forrá- sai közötti viszony olyan tudata, amely nélkül az ismeretek viszonya is meghatározhatatlan.10 A reflexió tehát mint a felfedezésre való elő- készület nem előfeltétele a kritikának. A kriti- kának ez a stádiuma (mint problematizáló, de egyúttal elosztó előkészület) a filozófiai megis- merés lényeges kérdéskörének egészét és annak nehézségeit is tudatosítja. Ugyanakkor a képes- ségekhez való viszonyításuk és igazolásuk ré- vén egyrészt kopernikánusan, másrészt immár mint eredetükben is megkülönböztetettek, a kérdésköröket a transzcendentális módszer szá- mára hozzáférhetővé teszi. Mindazt, amit az értelem önmagából min- den tapasztalatot megelőzve és attól függetlenül teremt, csak a tapasztalatban használhatja. A csupán saját empirikus használatával elfoglalt értelem előrehaladhat ugyan a megismerésben, de képtelen saját határait önmaga megszabni és megkülönböztetni mindazt, ami ezen belül vagy kívül helyezkedik el. Ezért félresiklik és önma- gával kerül ellentétbe (antinómiák). Ezt a mód- szertanilag alapvető ellentmondást Kant a kö- vetkezőképpen ítéli meg: "Az tehát, hogy saját a priori elveit és fogalmait az értelem pusztán empirikusan, de sohasem transzcendentálisán használhatja, olyan ítélet, amely ha igaz21 ságáról meggyőződtünk fontos következteté- sekre vezet." Az a megállapítás tehát, amelyre a transzcendentális módszer vezet, hogy tud- niillik nem létezik az értelemnek egy transz- cendentális használata, egyúttal azt is jelenti, hogy a transzcendentális módszer nem is képes a megkövetelt egész határ megvonására, hanem csak annak elemeit, határköveit mutathatja fel. Ezért a tiszta értelem kategóriái nem rendel- keznek egy transzcendentális használattal, ha- nem csak "transzcendentális jelentőségük" van.12 Ez a jelentőség az alapja a tényleges határvonásnak, ez pedig akkor lehetséges, ha a transzcendentális jelentőség tulajdonképpen egy olyan "kritikai figyelmeztetés"13, amely a transzcendentális konklúziókra épül: a határ(fogalmak) pl. "noumenon" kiépítését tehát nem lehet a transzcendentális módszerrel meg- valósítani, az már a kritika hatásköre. Ezek a fogalmak ugyanis az értelem "üres" és "proble- matikus", ám mégsem ellentmondásos kiter- jedései, ezek pedig mint adott fogalmak határolásai az értelem kritikai önmeghatározá- sának alapértékei.14 Mindez az ész tanulmányozásakor is fontos. Hiszen ha Kant az értelem transzcendentális tanulmányozásához az ítélet logikájának kritikai problematizálásán át jut el, akkor az eljárásnak ez a módja az ész esetében is érvényes. "Az ész formális és logikai eljárása a deduktív követ- keztetésekben már lényeges útmutatást nyújt annak az alapnak a megkeresésében, amelyre e képesség tiszta ész általi szintetikus 22 megismerésének a transzcendentális alapelve támaszkodik."15 A transzcendentális kutatás te- hát az útmutatást és alapjait egy más típusú, nem transzcendentális kutatásban fedezi fel, amelynek lényege az illető' képesség problematizálása. Ennek a kritikai reflexiónak a sze- repe azonosítani a tematikát és a területeket, amelyek a transzcendentális eljárás alapjául szolgálhatnak. Mindezek értelmében (sajátossá- ga szempontjából) a transzcendentális eljárást transzcendentalizációnak nevezhetjük. Ennek lényegéről Kant maga a következőket írja: "Az ítéletek formája a szemléletek szintézisének fogalmává változtatva azokat a kategóriákat eredményezte, amelyek a tapasztalatban az ér- telem bármely használatát vezérlik. A következ- tetések formája a kategóriák szabálya szerint a szemléletek szintetikus egységére alkalmazva olyan sajátos a priori fogalmak forrását tartalmazza majd, amelyeket a tiszta ész fogalmának vagy transzcendentális eszméknek nevezhetünk."1 így a transzcendentalizáció a kritikai reflexió eredményeinek az egységként felmutatott képességre és az általa elérhető tárgyakra való egyidejű alkalmazásában áll, amelyhez az illető fogalmak tartoznak. A transzcendentalizáció tehát a formának funkci- óvá való átépítése. Innen ugyanakkor egy transzcendentális logika is ered, amely immár nem a formák, hanem a funkciók logikája. A különféle képességek tanulmányozása nyilván még nem oldja meg azt a programatikus feladatot, amelyet Kant az új filozófia elé a 23 gondolkodásmód megváltoztatásaként tűzött ki. Tudniillik: "Nem az eszme maga, hanem csupán annak az egész tapasztalathoz viszo- nyított használata transzcendens vagy imma- nenst...] és az eltérés hibáit mindig a meg- ítélésben kell keresni, nem az értelemben vagy az észben."17 Vagyis a képességek különböző típusú alkalmazásából sem lehet közvetlenül felfedezni és kiépíteni azt a célt, amely ezek sajátos természetén alapulhat, és amely jogos használatukkal is összhangban van. Ezért a képességet magát adott és ellenőrizhető, vagyis tudományos, de kritikailag még nem deter- minált működésében kell tanulmányozni ahhoz, hogy útmutatást találjunk egyrészt használata különböző típusainak megítélésében és auto- nóm alapjainak kiépítésében, másrészt pedig abban a folyamatban, amelynek szándéka a saját képességeink természetének megfelelő célok kiépítése. 2) A metafizika speciális kérdése Kant szerint a filozófia mindent a bölcsességhez viszonyít, de ezt a tudományon át teszi, amely a tudásnak egyetlen biztos, le nem záruló útja. A tudományok és az ember empirikus ismeretei értéküket mind a véletlenszerű, mind az em- beriség szükségszerű és lényegi céljaiban csak e filozófia révén bontakoztathatják ki. Kant a filozófiát belülről az észismeretek rendszereként, kívülről pedig mint az ész végső céljairól való tudományt határozza meg. Az 24 1788-89-es tanévben tartott Metafizikai elő- adásában arra a következtetésre jut, hogy a filozófia abszolút értékkel bír, mert ez az egyetlen dolog, amelynek belső értéke van, és így célt és értéket ad minden más tudásnak.18 Ezek a célok a filozófia végső tárgyai, és a következő kérdésekben problematizálódnak: 1) Mit lehet tudnom? 2) Mit kell tennem? 3) Mit remélhetek? E három kérdéshez 1788-89-es előadásaiban egy negyedik társul: Mi az ember? Erre a kérdésre az antropológiától vár választ. Kant itt leszögezi: az első három kérdés tulajdonképpen erre az utolsóra vonatkozik. így lesz az ember problémája a filozófia végső kérdése és egyúttal másodlagos szintézis is. Minden kérdés tehát az emberi tudás, tett és remény határait, magát az emberi világot célozza. Mi a viszony tehát a kritikai és a transzcendentális módszer között a határ megvonása szempontjából? A kritikai módszer szerepe egyrészt a kutatási szempontváltás negatív, történelmi és aktuális-felvilágosító igazolása, másrészt pozi- tív megalapozása. Az eddigiekből az is kiderült, hogy a transzcendentális módszer nem mehet túl az általa csak csomópontjaiban jelzett hatá- ron, a határ megvonása a kritika feladata, mert a határ feltételezi az azon belüli és az azon kívü- li ellentétének apodiktikus elgondolhatóságát. Következésképpen: bár a megismerés és a gondolkodás határai nem azonosak, mégis meg- egyeznek egy sajátosan felkészített és bármely lehetőségre irányult gondolkodás határaival, 25 így ez a folyamat egy olyan elemet követel meg, amely saját minőségében viszonylag független, mert szemben előbbi egyértelműségével, itt apodiktikus ellentétet posztulál. A transzcen- dentális módszer tehát csak mutathatja, de nem vonhatja meg a határt. Ez a megkettőződés maga után vonja az önkonstruktív értelemben vett filozófia problé- máinak tisztaságát. Kant ezt írja: "Saját létezé- sem egyszerű, de empirikusan meghatározott tudata bizonyítja a tőlem kívüli dolgok létezését a térben."19 Elemzésünk szempontjából az a fontos, hogy itt a "létezés" egyrészt mint "saját létezésem", másrészt mint a térben "tőlem kívüli dolgok létezése", vagyis úgy jelentkezik, hogy a két elem viszonya elérési módjuk adekvációjában nem különböző, hanem azonos megvaló- sulási módjukban határozódik meg. Kant e felfogásában nem létezhet tisztán ontológiai vagy gnoszeológiai stb. kérdés. De "Minden, amit metafizikának neveznek, a tudomány abszolút teljességét [kiemelés tőlem K. I.] képes megvalósítani, ami ugyanakkor azt jelenti, hogy ez a megismerés semmilyen más módjáról nem állítható."20 A határ szintetikus köre tehát a végső szintetikus egység, a sok- féleség lehetőségét éppen a "lehetőség" transz- cendentális-kritikai függetlenítésével alapozza meg. Mert mondja Kant - "a szükségszerűség nem más, mint a feltételek által adott létezés", és "a lehetőség nem termeli a tárgyat létezését illetően"22. Eszerint a lehetetlenség nem jelent nemlétezést, másfelől a lehetőség hiánya nem 26 azonos annak tagadásával. Módszertanilag a "lehetőség" nem implikálja a "feltételt", sokkal inkább figyelmeztetés, felhívás annak beveze- tésére, ugyanakkor sajátos lehetőség, vagyis bármely lehetőség alapjára való orientálódás. Ily módon a filozófia módszertanilag megfogal- mazott önkonstrukciós kérdése az egyetlen tisz- ta probléma lesz. Tehát a "konstrukció", "önkonstrukció", "el- sődleges" és "másodlagos szintézis" fogalom- rendszere segítségével úgy fogalmaztuk újra a metafizika problémáját, hogy az tükrözze a kanti filozófia és módszertan sajátosságát és egységét. Az eredmény, amely a kanti felfo- gásban a filozófiai konstrukció és önkonstrukció puszta intuitivitása meghaladásának szándékát mutatja ki, egyrészt azt jelenti, hogy az a felfogás különböző szinteken strukturálódik, e szintek egysége pedig olyan sajátos tematikai és módszertani irányulást képvisel, amely pusztán intuitív úton nem ragadható meg, másrészt a tematikai kiterjedés vagy akár az alapvető konstrukciónak a rendszerhez való sajátos vi- szonyítása egy nem intuitív önkonstruktív me- todológia szükségességének tudatát közvetíti. Kari Jaspers Nyugat és Kelet között Álmódszertani bevezető Minden filozófia személyes is. És a filozófiához való minden közeledésnek is annak kell lennie. Általában persze nem ez történik. A módszer- tanból technika vagy algoritmus, a filozófia testéből fogalomlista, a filozófusból pedig mellszobor lesz. Az elmélkedés tehát vagy mesterséggé válik (amely megélhetést biztosít), vagy pedig úgy zárjuk-rekesztjük magunkba, mint létünk egy nemes, de nemigen használható darab- káját. A "továbbgondolás", az "aktualizálás" cím- szavai, amelyek alatt mindez általában végbemegy, ne vezessenek félre. Újrakezdésük rendszerint pusz- tán folytatás. Természetesen ez sem érdektelen. Kari Jaspers tudta, hogy ezt is el kell végezni, és hogy ez nem is kevés. De arra figyelmeztet, hogy nem elegendő. Megszüntethetetlen, feltölthetetlen réssel állunk szemben: a hagyomány, valamint a jelen elgondolásának feszültségében élünk. Egy dolog azonban ezt a feszültséget, rést, repedést elgondolni, és más átgondolni rajta. De mire támaszkodhat a gondolat, ha egyszerre áll mélység és távolság előtt, és ha emberi lévén szárnya nincs? Nyilván a látásra és a hallásra. Jaspers ezért képekben gondolkodik. Azokat keresi, majd küldi 28 és kíséri visszahívott zörejeiket figyelvén szer- teszét. A filozofáláshoz ugyanis szerinte látni és hallgatni is tudni kell. És nekünk is kell tudni. Az ő gondolataihoz nem lehet szokványosán közeled- ni, mert nem érünk el hozzájuk. A hagyomány nélkül pedig elkerüljük őket. E kettősség megvaló- sítására kell itt is kísérletet tenni. Az európai filozófia hagyományainak szellemében Jaspers egy sémában fejti ki világ- képét. De az ő számára a séma mégis inkább olyan kommunikációs segédeszköz és szük- séglet, amelyen a gondolatok tényleges hömpölygése szükségszerűen túlfolyik. A filozófiai séma egyébként sem valami váz vagy táblázat, hanem a központi generatív elv(ek) működte- tése során kialakult világtabló. Ez az elv Jaspersnél a "szubjektum-objektum hasadása". Eszerint mi (mint szubjektum) mindig valami tárgyi (objektum) felé irányulunk, amely más, mint mi vagyunk. Ennek a másságnak és az általa létrejövő, kikerülhetetlen hasadásnak döntő jelentősége van a filozófia legelső kérdése szempontjából, hogy tehát "mi a lét?". Hiszen a lét "egészében" nem lehet sem csak objektum, sem csupán szubjektum; mi magunk pedig képtelenek vagyunk arra, hogy az objektum-szubjektum hasadásából kilépve mindkettőt ugyanakkor és együtt megvizsgáljuk. Ezen a gondolati úton haladva azt kell tehát mondanunk, hogy a lét mindig több, mint ami objektum és ami szubjektum, de ez a "több" az objektum és a szubjektum hasadásában, repedésében (Subjekt29 Objekt-Spaltung) mutatkozik meg. Ezt nevezi Jaspers "Átfogónak" (das Umgreifende). Min- den, ami a szubjektum révén tárggyá válik, az Átfogóról leválva lesz szó, és ekképpen viszonyul a szubjektumhoz, de a többi tárgyhoz is. A szubjektum-objektum hasadásában tehát az Átfogó felé mozdulunk. Ebben a mozdu- latban a szubjektum-objektum hasadása olyan képpé válik, amelyben észrevehető' és kifejezhe- tő az, ami tárggyá sohasem lehet. Mert fontos különbségek és árnyalatok adódnak abból, hogy milyen szubjektum-minőségünkben milyen ob- jektumszféra felé irányulunk. Ily módon ugyanis a szubjektum-objektum hasadékán, résén át az Átfogó más és más módozataira nyílik kitekintés. Mint tényszerűen élő lény (lebendiges Desein), benyomásaink jelenvaló- ként valósulnak meg és valósítanak meg környezeti világunkban. Ennek a környezeti világnak a feldolgozása személyes és nem általánosítható, de jellemző. Értelemként meg- határozott tárgyak felé fordulunk, amelyekről lehetőleg szigorú, általánosan is érvényes (értsd: tudományosan igaz stb.) ismereteket dolgozunk ki. így születik a "tudat általában" (Bewusstsein überhaupt) és az objektumok világának a hasadása. De a Világ nem egy megvizsgálható, konkrét tárgy, hanem eszme, amelyet a szellem dolgoz ki, hogy az adott objektumokról való általánosan érvényes, de körülhatárolt és szétszórt ismereteinket egybe- fogja. Az eszmében tehát a Világ és a Szellem hasadása mutatkozik meg. Ezen a résen át 30 azonban már csak a transzcendencia rejtélyes fényei és felhívásai lüktetnek, és ezek felé mi, egzisztenciaként, e viszonyt kényszerűen rejtjelekké változtatva törekedünk. A transzcendáló filozófiai gondolkodás mondja Jaspers annak a módszere, hogy a szubjektum-objektum hasadásában úgy elmél- kedjünk, hogy a törést gondolatilag kiteljesítve megvilágíthatóvá tegyük azt, ami átfogja. A szubjektum-objektum hasadásának e vál- fajai révén már közelebbről látjuk az Átfogót, hiszen ennek több módozatát világítottuk meg: a tényszerű létet, a tudatot általában, a szelle- met, valamint az egzisztenciát. A tulajdonkép- peni lét azonban a szubjektum-objektum hasa- dásának az összességében és "képszerű" egé- szében mutatkozik meg, és a reá vonatkozó vá- laszt csakis az Átfogó módozatainak sorravétele és átvilágítása nyújthatja. Jaspers jellemző "módszere", hogy a problé- mákat mintegy végigvezeti, átfűzi az Átfogó különböző módozatain, és azt vizsgálja meg, hogy ezek a problémák hogyan vetődnek fel (vagy felvetődnek-e egyáltalán) a tényszerű lét, általában a tudat, a szellem és az egzisztencia szintjein. A problémák kimondott, tényleges vizsgálata azonban rendkívül összekuszálja a sémától (látszólag) sugallt háborítatlan előreha- ladást. Emiatt a Jaspers-kutatók a sémát magát is másés másképpen értelmezik, úgyhogy némelyek az Átfogónak csak három módo- zatáról tudnak számot adni, mások pedig azt csak egyre (transzcendencia) vezetik vissza; 33 megint mások (mint magunk is) négyet találnak. De érezzük eközben, hogy tovább is lehetne számolni... anélkül azonban, hogy valamennyire is közelebb kerülnénk a jaspersi gondolat éltető, intellektuálisan gazdagító légköréhez. Kari Jaspers minden magyarázója hangsú- lyozza gondolatai fogalmi megragadásának fo- galmi, logikai és nyelvi nehézségeit. Monda- tainak szándékos ellentmondásossága, a pozitív meghatározások hiánya, a tagadó utalások sokasága, a kifejezésmód többértelműsége stb. olyan akadályokká torlódnak, amelyeken nem- igen lehet az egyszerűsítés vagy a kimond- hatatlanság veszélyei nélkül átvergődni. Való- ban: mondatai, gondolatai között egyszerre érezzük magunkat szűk zsákutcában és széles sugárúton. Akár új utak építésének az árán is, az akadályok között-bennük magunknak kell eligazodnunk. Abban a sémában, amelyben világképét kifejti, Jaspers fogalmai állandó mozgásban, sodrásban-áramlásban és hangsúlyváltásban vannak. A finom, ellentett árnyalatok ritmikája majdnem a zeneiségig tördeli és színezi, vonja el a gondolatot. Megragadása, észlelése és lere- agálása emiatt valóban csupán valamilyen hall- gató megvilágítással lehetséges. Mindez talán érthetővé válik, ha egy gondolati művelettel a sémát magát egy mozgó és átszerveződő képrendszer gyanánt igyekszünk megragadni. Ebben a folyamatban és képrendszerben a képek egymást nem pusztán kaleidoszkópsze32 rűen, hanem túlhaladásuk mögöttről, az időben visszahívottan követik. De nem egy megadandó síkés térbeli elhelyezésben (ami majd újból megváltozik), hanem saját azelőtti képeitől és viszonyaitól körbefogottan, a filozófiai emlé- kezés, hit és eró'feszítés szellemi légkörének fe- szültségétől rezonálva és mozgatva születnek meg. Ez néha megés átvilágított alakot kap, melyet azonban ismét felvált, mert olyan impul- zus ez, amely szétsugározva új fényt, új "ener- giát", új képet, önképet és hangzást nyújt a minket felölelő, eldöntő látványnak. Mert ez nem látomás, hanem látvány, melyet a bölcselet ereje szül, szólaltat meg és tart mozgásban. így lesz az Átfogóból néha Egy, "azután" hat, majd három, négy, hét vagy megint egy; így lesz a hitből Jézus, Jób, azután kép, rejtjel, majd transzcendencia. A "tudat általában" néha Des- cartes, Kant vagy Galilei alakját ölti, hogy "az- után" belőlük is csak a hihetetlen erejű, kísér- letként végigvitt próbálkozás maradjon. Mégis e képek azok, amelyekben a látvány átvilágítva megszólal és átváltozik. Mert Jézus megvál- tását, Jób megbizonyosodását, Descartes éjjeli álmát, Galilei visszavonó gesztusát, Kant meg- torpanását végül is nem tudjuk megnyugvás- ként elfogadni. Sőt az ő szellemük az, amely meggyőződésük minden fénye mellett a sza- kadatlan kérdezés hangjait sugározza felénk. Látszik, hogy Jaspersnél valami másról van szó, mint szokványos értelemben vett mód- szertanról, amely véges számú, meghatározott úton vezetett lépések során a kérdések 33 megválaszolásáig eligazít. Természetesen itt is él a módszertani műveltség igénye, a fogal- makkal, a kategóriákkal, a kritikával bánni tudás elvárása. Mégis fontosabb ezen túl az egzisztenciális, filozófiai és kulturális nyitott- ság, amely az időben, történelemben, a jelenben keresve éleszt mozgó kapcsolatot a kérdésekkel. De az ekképpen azonosított kapcsolatok sem kerülnek át azután egy pusztán technikai prob- lémakezelés ügyterébe, hanem azokat egészen a kérdések "határáig" elkísérik. A kérdések így nem is annyira problémák, mint inkább témák lesznek. A Téma az éló'-alakuló, önmaga megfo- galmazására felhívó, kereső-rejtő probléma. Ilyen témái Jaspersnek a "rejtjel", a "határhely- zet", a "feltétlen elvárás", az "ember", a "filozó- fia", az "Átfogó" stb. A témák és variációk sajá- tos tagoltságot, de visszhangszerű kohéziót is nyernek a gondolat eme világában. Ezért azt mondhatjuk, hogy Jaspersnél csak a problémák határoltak, a téma pedig mint gondolati elem nem, hiszen a témakezelés értelme pontosan az, hogy a problémák határain sem találunk valamilyen arkhimédészi pontot, ahonnan a határon innenre és túlra tárgyszerű pontos- sággal széttekinthetnénk. A mögélátást itt csak a határon belülről a felhívásra találkozóra ki- küldött, kivetített fény biztosítja. Ez a "fény- köteg" ugyanakkor állandó kísérletként övezi és rezegteti a problémát magát. így lesz belőle egyszerre téma és kép is. Nem a véletlen, hanem Jaspers gondolatai- nak belső sodrása, hangulata és építkezése kész34 tet itt arra, hogy róla a zenei kompozíció né- hány fogalmának a segítségével beszéljünk. A téma mint éló'-alakuló probléma maga is olyan "tagolati elem", amely képes arra, hogy a gondolati mozgásnak egy egész, mintegy önmagában is megálló darabját fenntartsa. Innen származik az az érzés, amely bennünket Jaspers műveinek olvasásakor eltölt, hogy egyegy fejezetében a koncepció egésze sűrítődik és bomlik ki egyszerre. Mintha az egyes fejezetek egyszerre lennének egy többtematikus, illetve több egytematikus szimfóniának a részei. A téma azonban arra is képes, hogy fejlődésen, illetve transzformáción menjen keresztül. Akár- csak a zenében, Jaspers témáinak is a belső szükségleteken túláradó energetikai többletei vannak, amelyek az egész időbeliségét kivona- tolván és sűrítvén, az egész átváltozásának nyo- matékait biztosítják. Amikor a problémákat a gondolat ereje témákká alakítja, akkor azok belső forrásaikból körbesugározzák energiáikat: a témák mozgása saját fényre és hangra jut. Azok tehát, hogy "Mi a transzcendencia?", "Mi vagyok én?", "Mi a tulajdonképpeni lét?" stb. a kérdőjeles forma ellenére nem kérdések. Nem kérdések, amelyekre egy megadandó ismeret válaszol. Témák csupán, amelyeket az egzisztenciális gondolkodás kelt életre és hordoz tovább egy-egy belső, növekedve meg- villanó pályán, ahol erőfeszítésként, hiteles- ségükben megbizonyosodva világítódnak meg újra. A rájuk adandó válasz nem egy ismeret, hanem egy meggyőződés. 35 Az önmagát megalapozó, feltétlen Átfogó arra hajlik mondja Jaspers - , hogy szemünk elótt tárgyi formát öltsön, bár ez a forma szá- mára idegen. Tehát mintegy önmagától össze kell omolnia, szét kell porladnia. Ezután azon- ban nem marad más, mint az Átfogó jelenléte puszta meggyózó'désének a tisztasága. Idáig azonban minden felmerülő' témát el kell vezetni. A problémák általánosak, a téma azonban személyes, hiszen életre-tettre keltésük a mi feladatunk. Ebben segít, támogat a történelmi hagyományokból és a jelen késztetéseiből szü- lető filozófia, a "megvilágító gondolkodás" (erhellende Denken). Azt, amit Jaspers "erhellende Denken"-nek nevez, közelebbről is szemügyre kell venni. A kifejezés maga egyértelműen azt mutatja, hogy olyan gondolkodásról van szó, amely a fény módján akar viselkedni. De ahogy Gadamer is mondja világlani annyi, mint valamit bevi- lágítani és így azon, amire a sugarak esnek, megjelenni. A fény ontológiai struktúrájához tartozik az, hogy reflexív. Vagyis hogy ő maga csak úgy lesz látható, ha valamit bevilágít. A fény analógiájára viselkedő gondolkodás nyil- ván az intelligibilis területére vonatkozik, és ez, akárcsak Platónnál éa Arisztotelésznél, nem a Nap, hanem a nousz fénye. A megvilágító gon- dolkodás valóban az egzisztencia erőfeszítése, cselekedete, amellyel a transzcendenciát rejtje- leiben kutatja. Az egzisztencia elszánt dinami- kája az, amiben a hagyomány termékei a transz- cendencia rejtjeleiként világlanak ki, szólalnak 36 és bizonyosulnak meg. Ezek olvasása, hallga- tása során pedig az Átfogó jelenlétében újabb rejtjelek születnek. De a gondolkodás maga megvilágítóként akárcsak a fény reflexív. Következésképp önmagának a megvi- lágítása is és nem csupán a nousz fénye, amely az intelligibilis területébe bevilágít. A speku- láció mint speculum (tükör, tükrözés) a meg- világító gondolkodásban azt jelenti, hogy egy- ben "fényforrás" és "tükör" is. A rejtjelek "ol- vasása" így nem pusztán azok megvilágítása, és nem is egy megvilágosodás (amelyhez az eg- zisztencia kívülről jut), hanem gondolkodás- ként saját erőfeszítéseinek, "belső tetteinek" fényeiben és fényeivel a rejtjelek fényeit keresivárja. E találkozás ragyogásában pedig önma- gát éspedig meggyőződéseinek eredetében vi- lágítja meg. A rejtjelek olvasása, hallgatása a megvilágító gondolkodásban újabb rejtjeleket szül, hoz fel- színre. A rejtjeleknek amelyek tehát a meg- világító gondolkodásnak az Átfogó jelenlétében fogant történelmi szülöttei saját fényük van. Akárcsak Platónnál a szépnek, a rejtjeleknek is az a tulajdonsága, hogy az egzisztencia számára kiviláglanak. A történelmi jelenében eredetét kutató egzisztencia "fényes erőfeszítései" tehát a rejtjelek kivilágló fényeivel találkoznak. Ez a találkozás a ragyogás. A speculumból spectaculum (látvány) lesz. Persze minden látványban van valami tulajdonképpen érzéki. Az a lát- vány, amely a szellem, a nousz fényében kezd ragyogni, természetesen másmilyen: újabb 37 rejtjel. De éppen a fény ontológiai struk- túrájától, reflexivitásától megerősített, megtá- mogatott és kiélezett gondolkodás reflexivitása az, amit Jaspers "Existenzerhellung"-nak nevez: az egzisztencia az, amely a transzcendencia rejtjeleit megvilágítván önmagát világítja át. Eredetében és gyökereiben, lényegének történelmi jelenében megbizonyosodik. Ez az, ami a transzcendencia rejtjeleivel való kapcso- latának, erőfeszítéseinek a feszültségében meg- alapozott döntéseiben megvalósul. A megvilágító gondolkodás tehát más, mint a megvilágosodott misztikus tudat vagy szellem. Hiszen ez nem fényként kutat, hanem annak a tapasztalatát éli át. Még ha "belsőleg" érzékeli is, nem ő az, aki a forrása. A filozófia, a megvilágító gondolkodás ab- ban segít, hogy a problémák általánosságát sze- mélyes eredetünkben gyökerező' és végigvivendő témákká változtassuk. Ezért a történelem nagy metafizikáit, művészetét, erkölcsi tetteit Jaspers úgy értelmezheti, mint a lét, a transz- cendencia rejtjeles leírásait és útteremtőit, ame- lyeket az egzisztenciák önmaguk s a lét megvilágítására az Átfogó jelenlétében dolgoz- tak ki, választottak, illetve döntöttek el. Ám a rejtjelek mégsem adottak, hanem élnek. Életük a hagyományból, a kezdetekből s a jelen feszült- ségeiből származó történelem. A rejtjeleket tehát nem lehet úgy elsajátítani, hogy a hagyo- mányból megtanuljuk és tovább gyakoroljuk. Hiszen történelmi jelenünkben a hagyomány tapasztalata legtöbbször elégtelennek bizonyul. 38 A rejtjeleket tehát egzisztenciálisan kell meg- érteni: fényüket, hangjukat jelenünkben kitelje- sedve kell látni és hallgatni. De mi is az, amit Jaspers "rejtjelnek" nevez? A rejtjel metafizikai szimbólum: a transzcen- dencia tárgyiatlan nyelve. Más szimbólumoktól eltérően e rejtjeleket nem értelmezhetjük abból a szempontból, hogy mit jelentenek. Mögöttük sem mutathatunk valamire, amit egy elképzelés alapján sifríroztak. A transzcendencia mégis ezen a nyelven szólal meg. Beszédét így is meg kell érteni, hangját meg kell hallani. Hallani a transzcendencia hangját csak az egzisztencia képes. Csak az emelkedik arra a szintre, hogy egyáltalán észleli: a szubjektum-objektum hasa- dékának a résén át még valami azt átfogónak a hangja szól. Ez a hang ily módon utalás. Ami- kor tehát Jaspers azt mondja, hogy a transz- cendencia hozzánk a rejtjelek nyelvén beszél, akkor ez azt jelenti, hogy egyrészt ezen a mó- don szól, másrészt pedig azt, hogy mindez nem annyira a nyelv, mint inkább a hang lényegével áll összefüggésben. A hang lényege persze nem az, hogy hallatszik, és az sem, hogy kifejez-e valamit. A hang metafizikai értelme az, hogy index, utalás, éspedig egzisztenciális létutalás. A hang lényege, ahogy Arisztotelész a lélekről elmélkedve hangsúlyozza, hogy egy többté- nyezős történés, amely hozzánk bizonyos köze- gen át jut el. A hang tehát a lét dinamikájának az utalása, jelzése. Ezért is köti Bergson oly szorosan az időhöz. A rejtjelek nyelve így legel- sősorban az egzisztencia számára szól, és úgy 39 szól, hogy mutatja, annak történelmi jelenében felhívás gyanánt (Appel) az Átfogó dina- mikája létezik. A rejtjelek azonban nem valami- féle hullámok, amelyeket a transzcendencia szüntelenül kibocsát, de amelyek "vételére" és megformálására, artikulálására pusztán az eg- zisztencia van felkészülve. Jaspers ezt Kanthoz és az Ótestamentum példájához kötődve igyek- szik jobban megmagyarázni. Kant a Biblia leg- lényegesebb elemének tartja azt a parancsot, amely megtiltja az embereknek, hogy Istennek képet vagy hasonmást készítsenek. Mégis mondja Jaspers maga az Ótestamentum tele van az Isten olyan leírásával, amelyek őt jósá- gosnak, haragvónak, törvényhozónak mutatják be. Vagyis az Ótestamentum maga egyszerre tiltja és műveli is Isten leképezését. De itt nem egy olyan ellentmondásról van szó, amelybe a Biblia elővigyázatlanságból keveredett, hanem olyan elkerülhetetlen feszültségről, ami az ember "véges" lényegének, létezésének a velejárója. Arról, hogy az ember a transzcendenciát csak képekben tudja elgondolni. Ezek a képek olyan rejtjelek, amelyekbe egyrészt a transzcendencia nem magától rejtekezett és mutatkozott meg (tehát nem megfejtésre felkínált rejtvények), másrészt pedig nem az egzisztencia szüleményei, amelyekkel ez belső titkait tilalomtól övezetten felmutatva, titokként körbehordozza (álarc). A rejtjel a szubjektum és objektum hasadásának, résének, az egzisztencia módozatának szintjén megmutatkozó, szüntele- nül aktív feszültségében születik, ölt képet és 40 hangot. A tanszcendencia pusztán az egzisz- tencia számára és csupán rejtjelként létezik. A misztikus számára az unió mistica döntő pilla- natában a transzcendencia immanenciává válto- zik. E közölhetetlen, nem is annyira személyes, mint inkább egyéni érvényű tapasztalat azon- ban nem tartozik a filozófiához. Az olyan rejtje- lek, mint az eddig említetteken túl a "Ter- mészet", a "sikertelenség" vagy "elbukás" stb. csupán az egzisztencia erőfeszítései révén vál- nak rejtjelekké, nyelvvé, amelyet a megvilágító s felhívó gondolkodás újabb és újabb tetteiben az Átfogó jelenlétében kell hallgatni és olvasni. Az a nyelv, amely tehát szól, de nem kimond, belső szabályai sem nyújtanak pontosan értel- mezhető formális jelentést, és amelynek a képei sem leképezések, nos az a fény s a hang meta- fizikai értelmén alapuló rejtjelnyelv. A rejtjelek nyelvének a fény s a hang meta- fizikai értelmén át való elgondolása önkén- telenül is a hangos fény és a fényes hang ősrégi eszméjéhez kalauzol. Széles körben elterjedt, nagyon régi mitologikus gondolat a világ teremtésében a fény és a hang összekapcsolása. Prázsápati a védikus istenség hangos leheletből születik, és maga sem más, mint egy dicsőítő ének. A Kathaka Upanishad Athmant, az AUM (vagy OM) alkotó alapszót kiejtvén, hatalmas fényként írja le. Az első emberek teste áttetsző; fényből és hangból tevődik össze. Életük, létük fényes és hangos lebegés. Mája fátyla ez, amely az anyag révén legyengíti a fényhangot. A hang már csak foszlányokban hatolhat át rajta. 47 A késői emberiség ezért nem láthatja a fényes hangot. Csak hatalmas erőfeszítések árán érhető el a lebegésnek az az állapota, amelyben a világ hangés fénybeli lényege ismét érzékelhető. A görögöknél is Apollónt a fény és a zene isteneként tisztelik. Ugyanezek a hagyományok élnek tovább a kereszténységnek a verbum creansról szóló tanításában, abban, hogy Isten a fény teremtésénél szólal meg legelőször. De mi lehet mindezeknek a jelentősége Jas- pers filozófiájának a megértésében? Hiszen Jasperstől idegen minden konkrét misztikus vagy mitologikus magyarázat. Nyilván a léttel való kapcsolat, viszony sajátossága, ennek szerkeze- te az, ami Jaspers rejtjelelméletét, a megvilágító gondolkodáshoz fűződő elképzeléseit, valamint a filozofálás mibenlétéről alkotott felfogását ezekhez az ősi alapkoncepciókhoz illeszti. Jas- pers ugyanis állandóan azt hangsúlyozza, hogy a filozófia, a filozofálás az ember, az egzisz- tencia egészét mozgósítja. Számára a filozófia "gondolkodó tett", "belső cselekvés", belső betel- jesülés stb. Olyasmi tehát, ami a gondolkodó érzékenységének, képességeinek az összességét a lehető legnagyobb erőfeszítésben végbemenő működésre sarkallja. A gondolkodó belső tett, a nyitottság és az érzékenység minden válfaját aktivizálja. És éppen ez az, ami a teremtés a történelmi emberiség öneredeztetésének minden mítoszából, ezeket a transzcendentális konkrét tartalmain túli rejtjeleiként elgondolva, megvilágítva kihallatszik. Ez azonban nem a mítoszok valamiféle "új értelmezése", amely 42 által keletkezésüket, belső' tartalmukat és konk- rét válfajaikat most már jobban megérthetnénk. Rejtjelként elgondolva a mítoszok nem lerög- zítődnek, hanem éppenséggel meglebegnek. A "lebegés" (Schwebe) Jaspers gondolatvite- lének egyik legfontosabb és legnehezebben ele- mezhető fogalma. Mert nem egy érzés vagy olyan benyomás ez, mint amilyent Bergson elemez, amikor zenehallgatás közben a puszta diverzitások egymásra következésében kiváltott állapotot firtatja. A lebegés transzcendentális (a fogalom kanti értelmében) egzisztenciális szelle- mi helyzet, amelyet a filozofálás a teljes hajlan- dóság, eltökéltség és készség, a diszponibilitás formájában hoz létre. Azért transzcendentális készség, mert azt jelzi, hogy a transzcendencia és az egzisztencia találkozása a világban van; hogy a filozófia nem más, mint az eredet és a cél között levés. A "transzcendáló gondolko- dás", a filozofálás, úgy, ahogy azt Jaspers műveli és kifejti, sokak szerint zsákutcába ve- zet. Mert minden jelentés rögzítetlensége olyan biztonságos elméleti fedezéket nyújt, ahova bármikor vissza lehet húzódni, anélkül hogy Jaspers kitenné magát az ellentmondásban való megmérettetés veszélyeinek. Ebben a vonat- kozásban tehát felfogása megtárgyalhatatlannak mutatkozik, hiszen e lebegő gondolkodásban születő meggyőződések olyan személyes jellegű szellemi élményekként léphetnek fel, amelyek- nek még megbeszélése elé is komoly akadályok gördülnek. Különbség van azonban a közlés és a kommunikáció között. A közlés egy függet43 lenül végigvitt tapasztalat megosztása mások- kal. A partnerek ebben tudomást szereznek egymás híreiről, élményeiről. A kommunikáció nem egyszerűen a közzel, a közönségként fel- fogott közösséggel való kapcsolatteremtés, ha- nem a történelmi jelenben, hagyományaink sajá- tos találkozásai-azonosságai által kutató-kér- dező egzisztenciák communiója. Amit tehát Jaspers kommunikációnak nevez, az erre az ere- dendőbb közösségre utal, és nem valaminő kompetenciára, amelyre a közlésen belül elju- tunk. A kérdések, a problémák, a témák, a tör- ténelmi egzisztencia számára felmerülő kikerül- hetetlen helyzetek stb. közössége az, amelyben ez a kommunikáció megtörténik, és a hiteles kapcsolatteremtés végbemehet. Hasonló érte- lemben fogalmaz Wittgenstein, amikor a Tractatus nem mindig megértett bevezetőjében azt mondja, hogy könyve nem tankönyv, hanem azokhoz szól, akik hasonló kérdések mérhetet- len nehézségeivel küszködnek. Komoly, hiteles kommunikáció valóban csak az azonos kérdé- sekkel kapcsolatos erőfeszítések által megte- remtett közös légtérben jöhet létre. Ezért van az, hogy a jaspersi gondolatok megtárgyalhatatlansága egy kívülről való megtárgyalhatatlanságra utal. Csakhogy kívülről egyáltalán semmit sem lehet megtárgyalni. A korban, a hagyományban s az egyéni sorsban gyökerező, külön-külön megvívott, véghezvitt erőfeszíté- sek feltételezik a hiteles kommunikáció körül- ményeit. A kommunikációban ugyanis mindig ott van a gondolatok, az élmények, a helyzetek 44 egzisztenciális alapon való megtapasztalásának a közös volta. De minden ember lehetséges egzisztencia. Erról az esélyről az egyéni lét legutolsó pillanatáig sem lehet lemondani. A gondolkodó tehát szavait mindenkinek szánja. Az így kibocsátott gondolatok azonban pusztán felhívások. A felhívás természetesen autentikus gondolkodói, egzisztenciális tett. Maga Jaspers is sűrűn gyakorolta. Nemcsak számos példány- ban terjesztett írásaiban, hanem akkor is, ami- kor gondolatait színvonalas előadások for- májában a rádióhullámokra bízta. A felhívás azonban még csupán a kommunikáció keresése. A hiteles kommunikációhoz egzisztenciális azonosszintűség szükséges. A rejtjelek tehát élnek, életük pedig a jelen és a kezdetek egzisztenciális feszültségeiből szár- mazó-alakuló történelemben van. Számtalan rejtjel létezik, és hiteles olvasatukból az Átfogó jelenlétében egyre újabbak és újabbak keletkez- nek. Jákob, Ábrahám, Mózes, Jézus vagy Luther Istene mind rejtjelek. Félresiklás lenne tehát az Átfogót valami meghatározottal azonosítani. Szokványos értelemben Jaspers Átfogója üres fogalom, mert nem egy új ismeretet nyújt, amely egy megelőzőt pontosít, hanem "pusztán" a léttel és önmagunkkal kapcsolatos tudatunkat változtatja meg. A problémák témákká alakítása és követése nem csupán azok határáig, hanem gyökeréig is elhatol. A határ közelében a téma széttekint. Ily módon a filozofálás, bár nem visszafelé halad, gyökereit mindig jelenva- lóként maga előtt látja. A megvilágosító gon45 dolkodás tehát visszatér, de nem egy fenome- nológiai körben, amely ekképpen bezárul, ha- nem az új fényben újraélve és újraalkotva témá- it, újabb témákra lel. Mozgásuk ellenére Jaspers témái nem nyernek megoldást, nem jutnak nyu- galomba. Értelmük pontosan az, hogy látvány- ként hangzanak el, és hiteles hallgatásuk kitel- jesülő újravételükkel azonos: gyökereikben a felemelkedésért elmélyülni és ebben a felemel- kedésben önmagunkat eldönteni. Az ember lényegéhez ugyanis az is hozzá- tartozik, hogy minden rejtjelet meglebegtetve (in die Schwebe haltén) és egy végső erőfeszí- téssel azokon túllépve az objekum és a szubjek- tum kínzó hasadásának meghaladásával próbál- kozzék. Ez a Parmenidésztől, Plotinosztól, Eckhart mestertől és másoktól képviselt, Nyu- gaton is mindvégig fellelhető, de úgy tűnik, csak Keleten kiteljesedő tendencia azt a filo- zófiai-egzisztenciális alaptörekvést jelzi, hogy a transzcendenciában minden rejtjelen felülemel- kedve igyekezzünk megbizonyosodni. A jávai Borobudur-templom ennek az útnak az építé- szeti ábrázolása. Azt a felemelkedést érzékelteti, amely az emberi világ szemléletes-érzéki formá- itól Buddha rejtjeléig és azon is túl addig a pontig hatol, ahol minden elcsendesül, még utalásként is elhallgat, és a tiszta "geometriai" formába, az ég csodálatos messzeségeinek és magasságainak az ürességébe hatolva a minden rejtjelen túllevőségbe érkezik. De milyen mér- tékben gondolkodás ez még? kérdezi Jaspers. A gondolkodásban, abban, amelyről Jaspers be46 szél, valamiről legyen az bár rejtjel gondol- kodunk. Az ázsiai filozófusok azonban, Nagardzsuna és a többi buddhista forrás, a gondol- kodást a gondolkodás megsemmisítésére hasz- nálják, arra, hogy általa a világon is túllépjenek. A meditáció elmélyülési gyakorlatai, amelyeket ők művelnek, a nyugati gondolkodók számára nem jelentenek járható utat. Nem elsősorban "technikai" természetű képtelenségről van szó, hanem arról, hogy a mi számunkra a döntő kér- dés az, hogy akarjuk-e vagy nem akarjuk a vi- lágot. Nem megtorpanás ez egy egyébként sok mindennel kecsegtető'út akadályai előtt. Hiszen saját hagyományainkban is megtalálható és lényegünk elemeként ható egzisztenciális ten- denciáról van szó. Csakhogy a rejtjelekben a vi- lág egzisztenciális döntés témája lesz. A budd- hista szekták mindegyike hangsúlyozza Jas- pers nem akarja a világot. Számukra az indiferens teher. Mi azonban akarjuk a világot, ben- ne akarunk élni, és nem akarjuk a világot meg- tagadni. Nem tudjuk eldönteni, hogy ott Kele- ten megtalálták-e az igazságot, hiszen az ottani bölcsek maguk is, akárcsak a misztikusok, csu- pán jelképes előadására képesek annak, amit megtapasztaltak. Ekképpen előadásaikban ők maguk is megrekednek a rejtjelek szintjén. El tudjuk dönteni azonban azt, hogy akarjuk-e, vállaljuk-e a világot és vele/benne gondolkodói létünket. Jaspers nem akarja e rejtjeleket meg- haladni, a világot elhagyni, az élet, a gyakorlat komolyságát feladni. 47 Többféleképpen lehet valaki "nyugati" gon- dolkodó, így az Európa-centrizmus sok válfaja mintegy termésként nő ki a Nyugatból. A ha- gyománygondozó múltbafordulás is gyakran a nyugatiság égisze alatt zajlik. Műveltségünk és civilizációnk sűrű válságjelenségei, a gyökérte- len kritikai tudat már-már futószalagon ömleszti nyugatiságunk könnyen gyártható szellemi termékeit. Nyugatiságát egzisztenciális döntés alakjában és annak alapján felvállaló és meg- valósító gondolkodó azonban alig akad. Jaspers nem egyszerűen születése és neveltetése okán nyugati gondolkodó, hanem egzisztenciális filo- zófiai döntés alapján az. Ez a döntés azonban olyan magasságokban születik meg, amelyek- ben a keleti szellemiséggel való találkozás is végbemegy. Jasperst nem feszélyezi nyugatisága, nem akarja azt levedleni és szellemben keletivé válni. De az ezen a szinten való dön- téshez az szükséges, hogy a rejtjeleket nem meghaladva lebegésben tartsuk. így lesz a gondolkodói tett a hiteles személyes elkötele- zettség forrása. A filozófia így nem a meggyőződéseket tar- talmazó kijelentésekben csúcsosodik ki, hanem olyan gondolati szövedékben, amely egy egész életet áthat. Az adott, a nyelvben már megfo- galmazott, kikristályosodott filozofálás csak emlékezet, előfeltétel, alkalom és támogatás. A gondolkodás e művei tulajdonképpen csak ki és be nem teljesült "féligazságok", amelyek igazi értéküket csupán azoknak a kiegészítésével nyerik el, akik nemcsak mint "eszmerendsze48 rekhez" közelednek hozzájuk, hanem azokat egzisztenciájukban is megvalósítják. Mert a filo- zófia a legfőbb jó, amit az istenek az embe- reknek ajándékoztak: általa lett az ember önmagának ajándékozva, juthat saját felelőssé- gének és szabadságának olyan tudatára, amely- ben már a kommunikáció szükséglete feszül. E kommunikációs késztetésre épüló' pedagó- giai hajlamai ellenére Kari Jaspers nem alapított iskolát. Az eddigiek alapján ez talán érthető' is. Hiszen kényelmetlen álláspont az övé: egyén- nek, hatalomnak, filozófusnak és Istennek egy- aránt. A hatalom már nem sajátíthat ki, mert szabadságunk forrása nála magasabb régiókból ered; Isten nem vezérelhet lépten-nyomon, mert eredendőleg önmagunknak ajándékozott; az egyén pedig szabadságával nem születési bizonyítványával együtt rendelkezik, hanem érte a hatalommal, az Istennel, a kultúrával, önmagával és társaival is meg kell küzdenie. A filozófusnak pedig nem feladata környezetét összkomfortossá díszíteni. Azt, hogy az ember öncél, hogy az elnyomás méltatlan, hogy a hazugság, a kegyetlenség, a képmutatás alantas dolog, a nevelés, a kultúra által is megtanuljuk, megtanulhatjuk. Mégis: az elnyomást elfogadjuk, beletörődünk abba, hogy a hatalom játékszereivé váljunk, az ügyeskedő képmutatást pedig már-már magától értetődő környezetünkként kezeljük. Úgy tűnik tehát, az értékek intézményes továbbítása a nevelés, a tanulás, a kultúra által nem ad elegendő indítékot és erőt ahhoz, hogy az így magunkévá 49 tett eszményeket olyan döntés alapjává változ- tassuk, amely egész életünket, lényünket áthat- va világosan eligazítana és megmutatná: mik vagyunk és mivé lehetünk. Jaspers tehát nem alapított iskolát. Azért, mert közeledni hozzá személyes, megrázó, nem mellőzhető intellektuális és kulturális élmény. A lélegzetvétel egyik mozdulata, zöreje, levegőnk alkotóeleme lett. Most, hogy hagyományainkat nem elegendő belterjesen felmutatni, hogy saját fejtegetéseinkkel szemben mások árnyékoló emlékezete feszül, Jaspers hagyományszomja talán még perzselőbb. Azt sugallja ugyanis, hogy hagyományainkat a hiteles, az igényes kultúrában kell meglelnünk, és ezek alapján olyan egzisztenciális vívmányokat kell megva- lósítanunk, amelyek személyesek és elsöpörhetetlenek. Csak így találhatunk és alkothatunk a fennmaradás mindenkori konjunktúrájában érvényesíthető és elismertethető értékeket. A "szeretettől fűtött harc", a "das liebende Kampf" itt, a kisebbségi lét feltételei között is gazdagító. Jaspers maga bizonyíték arra, hogy ez nem "aufklárizmus" vagy utópia, hanem a kulturális megvalósulások mögött kialakuló kapcsolat- rendszerek öntörvényeinek túl minden a prio- rizmuson, szervezeti és jogi biztosítékon meg- valósuló folyamata. Ennek pedig személyesnek és nyitottnak kell lennie, nem egyedinek, elszi- geteltnek. Érte minden területen harcolni kell. 50 A szent, avagy a fény csendes hangjai A szent kérdése Heidegger számára a költé- szettel, kiváltképpen a Hölderlinnel való pár- beszédben vetődik fel és mélyül ki a legéle- sebben. Ebben is kiemelt helyen szerepel a "Wie wenn am Feiertage..." kezdetű himnusz megfej- tése. Heidegger fejtegetéseiből az derül ki, hogy a himnusz a "szent" szóban valami olyasmit költ meg, ami révén Hölderlin "természet" szava rejtett kapcsolatba kerül a görög szellem phüszisz alapszavával. A természet mint szent nem azonos a phüszisszel; nem úgy más, mintha valami máshoz tartozóként lehetne sajátlagosan meghatározni, hanem avval rejtett kapcsolatban áll. A megfejtésértelmezés, azáltal, hogy ezt a kapcsolatot felszínre hozza és megvilágítja, a rejtettségét nem számolja fel, hanem a lényegi gondolkodás számára igaz- ságának irányában elmélyíthetővé teszi. A phüszisz, ez a kezdetektől való, hatalmas horderejű alapszó sajátosan fejezi ki a görög szellemnek a léttel és a létezés egészével való sajátos viszonyát. A phüszisz azonban nem filozófiai alapszó abban az értelemben, hogy mi meg tudnánk ma állapítani, melyik filozófus használta a lét és a létezés kimondására. A phüszisz ősibb, eredendőbb, mint bármelyik reánk maradt preszokratikus töredék, hát még 51 mint a platóni vagy arisztotelészi "rendszere", amelyet még áthat. Mégis csak ezekből érthetjük meg azt, aho- gyan a lét a görög szellem által lényegében ki- mondatott. A görögök Heidegger tekintetének látóhatárain kivételes helyet foglalnak el. A lét történetének azon a pályáján, amelyen a nyugati emberiség halad, és amelyre korából Heidegger visszaés feltekint, a görögök az elsők s az egyetlenek, akik a létet a nyitottban való megmutatkozásként, a megmutatkozást mint elrejtetlenséget, az elrejtőzködést pedig önma- gába való visszatérésként, tehát a nyitottban való eljövetelként tapasztalták meg. A phüszisz lefordíthatatlan alapszava növelést-növekedést jelent. Ez nem összegezés és nem fejlődés, hanem az eljövőnek jelenlétet kölcsönző, magá- ba visszavonuló-rejtekező önmegnyílása. így elgondolva a phüszisz a nyitottban való előjövést (Aufgehen) jelenti: könnyedségét minden tisztásnak, amelyben valami egyáltalán megjelenik, kontúrjaiba beáll, és megmutatja saját kinézetét. A phüszisz az előjövő ön- magába visszatérés, a rejtekező önmegnyílás. Bár a nyitott tisztás a legvilágosabban a "fényben" a világosság áttetszó'ségének az áteresztésében azonosítható, a phüszisz egy- aránt utal az árnyékra és a sötétségre, a mozgásra és az átváltozásra, a rejtőzésre és a rejtetlenségre (igazságra) stb. Ezért jelenti ere- detileg a phüszisz az eget, a földet, a növényt, az állatot, az ember műveit, az isteneket és az emberi történelmet egyaránt. 52 Mióta a latinok a görög phüsziszt a naturával fordították, az ami addig a lét maga s a létező összessége mint "egész" volt - , a nyugati ember számára a létezővel mint valami tőle különbözővel való viszonyának a jelölésére szolgáló alapszó lett. Olyan ellentett kettős- ségek, mint természet és szellem, természet és művészet, ezt a változást szemléltetik. Ezt a "fordítást" és a lét történelmének benne megmutatkozó pályáját s e pálya "irányát" félre kell tennünk. A fontos most az, hogy Hölderlin a latin eredetű "die Natúr" szót használja, és benne mégis olyasmit jelöl, ami rejtett kapcsolatban áll a görög phüszisszel. Kövessük itt Heidegger megfejtéseit. Továbbra is a "Wie wenn am Feiertage..." kezdetű himnuszról van szó. Hölderlin a természet növendéke. Onnan származik a költó', és az "neveli" őt. A természet "csodálatosan mind-jelenlevőként" nevel. A nö- vényekben, az állatokban, az emberben és alko- tásaiban, a kövekben, a népek sorsában s az is- tenekben is jelen van. Jelen van bennük, de elszigetelt, egyikük révén sem engedi magát megfejteni. Csak mindnyájukban felsejlő "könynyed körvonalaiban" nevel, tanít. Körvonalai- nak könnyedsége nem gyengeség: a mind-jelen- valóság éppenséggel hatalmast jelent. A termé- szet jelenlevó'ségének mindensége nem minden valóságosnak a halmazszerűen teljes átfogását jelenti, hanem a valóságos átfogásának azt a módját, ahogyan az kifordulásakor zárkózott- nak mutatkozik. A legmagasabb egeket és a fe53 neketlen mélységeket is egybetartja. A mind-je- lenlevő, hatalmas így szép természet övezi a költőt. Léte lényegének alapáramlatába helyezi őt. De "idők évéig" a mind-jelenlevő aludni látszott. Az alvás az útban levés egy módja, a magafelejtés: a visszavonulás, a rejtekezés. Min- den látszat ellenére azonban a természet nem alszik. Virraszt ő, csakhogy gyászolón. A gyász emléke marad a legmélyebb, ez az, ami őt leghamarabb megnevezi, és sötétnek mutatja. De a gyász mégsem süllyed a leválásig, a lemaradásban való puszta elveszítésbe. Hanem a magafelejtőt mindig visszaengedi és ösztökéli. A költő gyászol tehát, de sejt is mindent. A sejtés a sötétben való előre elgondolása az igaznak. A sejtés által az igaz nem elzárkózik, és nem "mutatkozik" meg, hanem eljövőben van. A természet nyugszik. A nyugalom a magaösszeszedés, amelyből a minden mozgásban eljövő kezdet elérkezik. Ezért nyugszik a ter- mészet sejtőn-sejtetőn. Magánál van, amennyi- ben eljövésében van előre elgondolva. A sejtők, akik a természethez tartoznak, és egyben őt megnevezik, kimondják: a költők. Csak ők maradnak kitartóan-egyedül a sejtetőh nyugvó természet kimondása, megnevezése végett. Éppen ebben a kimondásban dől el, hogy kicsodák a költők. A költők nem a versírók, hanem azok, akiknek tudása a sejtés; akik lényegük mértékét a természet lényegének a léptékével mérik be. 54 Hölderlin "természet" szava nem a hagyo- mányos "natura". Az ő szava már az eljövendó't megnevezni-kellés nézőpontjából sűrítődik. A késztetés oly erős, mint a saját sorsban megbi- zonyosodott sejtés. Mint a mind-jelenlevő maga. A magába zárkózott gyász a sötétség. A sötétség az éjszaka. A sötétség a nappal nyugvó sejtése. Most azonban virrad! kiált fel a költő. A "természet", a "Natúr" szó már nem is elegendő Hölderlinnek: "a szentnek" nevezi azt, amit megtapasztal. A felkiáltás olyan, mint a természet hangja és elhivatása. A természetből és önmagából kényszerítve nevezi Hölderlin a természetet "a szentnek". "Virradatnak" hívja a nappalosodást, a mind-jelenlevő tisztásban való fénnyé válást. A világító fény növekedése azonban a leghalkabb, a legcsendesebb az összes események közül. Amikor a költő ezt megnevezi, akkor nem kívülről hozzátesz va- lamit a természethez, hanem kifejezi, megne- vezi és növeli felkiált! a természetet. A természet növeli a költőt, a költő növeli a természetet. A természet és eljövése a költői szóban, amely általa kényszerítve megnevezi és növeli fényét: ez a szent. Nem az eljövés, hiszen a gyász, a sötétség, a nyugalom is útban levés, tulajdonképpen eljövés. De vajon szent-e még? A természet idősebb az "időnél". De nyilván nem idősebb az időnél magánál. O a "legrégibb" idő, és semmi esetre sem az, amit metafizikailag "időfelettinek" vagy a kereszténységben "örök- nek" gondolnak. Minden, ami valóságos, és hat, még az isteneknél is előbb, természet. Ezért 55 mondja Hölderlin, hogy a természet "Nyugat és Kelet istenei fölötti". A szentség nem a fennvaló istenek vagy isten valamiféle tulajdonsága. A szent nem azért szent, mert isteni, hanem azért isteni, mert a maga módján szent. A természet mint a szent, mást "csinál", mint az istenek: benne, mint a tisztásban, lesz előbb minden jelenlevő. A szent a természet lényege. A szent a csendesen jelenvaló mint eljövő: gondolatok, amelyek csendben a költő lelkében végződnek. így lesz az egy szó, egy ének. Önnön hallgatásában a költő a szent lecsen- desült megrázkódtatását vigyázza. A valódi költői szó csupán a csendből, de a szent fény- nyalábtól felgyújtva pattanhat ki: "Most azon- ban virrad!" Mikor van ez a "most"? Ez Hölderlin ideje, és nem egy másik. De ez az idő a Hölderlin szava által meghatározott idő. Ezt az idó't nem lehet keltezni, de századokkal se mérni. Történelem csak ott van, ahol és amikor az igazság lényege kezdeteiben eldől. Hölder- lin "a szent" szava egy másik kezdetet, tehát egy másik történelmet alapoz meg. Először jelenik meg a szent, mint ami istenek és emberek feletti. És Hölderlinnel először lett a költői szó kezdetet megalapozó megnevezés. A németek nyugati nyelve ezt a szót őrzi, de még nem hallgatja. Hölderlin tehát a "die Natúr" szóban amely számára már nem elég tágas, és ezért "a szentnek" nevezi valami olyasmit jelöl, ami egyfelől rejtett kapcsolatban áll a görög szellem phüszisz alapszavával, másfelől pedig valami 56 más, mint amaz. Mi ez a kapcsolat, miképpen rejtett és mennyiben más? A szent és a phüszisz a kezdetek alapsza- vai. A kezdetek azért kezdetek, mert nem egy- másból születnek. Másként folytatások lenné- nek csupán. A kezdetek közötti kapcsolat tehát pusztán rejtett lehet. De kezdet csak ott van, ahol a lét lényege a létezésben s a nyitottban mint nem-rejtőzködés eredendően megtapasz- taltatott és kimondatott-megneveztetett. Ezt teszi a görög szellem phüszisz szava egy olyan valamikorban, amelynek legelső nyomait a ho- méroszi költemények, a preszokratikus bölcsek, legfőképpen azonban Parmenidész, Anaximandrosz és Hérakleitosz reánk maradt töredékei visszhangozzák. Ekkor és ebben dől el a lét igazságának, valamint a gondolkodó lényegé- nek az igazsága: az a sors, hogy a gondolkodó kimondja a létet. így növekedik (phüszein) benne a lét, és növeli a létet ő maga. A phüszisz és a szent tehát a lét maga, csakhogy úgy, ahogy a gondolkodók és a költők más kezde- tekben lényegének igazságában jelenvalóvá növekedett és kimondatott, illetve megnevez- tetett. A gondolkodó kimondja a létet, a költő' megnevezi a szentet. A kezdet ugyanakkor csupán kezdet. Hiba lenne azt valami teljes beteljesülésnek gondolni. Benne a lét kimondatott vagy megneveztetett. A szóban a lét igazsága elhangzik: azt még hallgatni kell, illetve még el kell gondolni. Lé- nyegét tekintve ez a hallgatás és ez a gondol- kodás nem valami fejlődés és nem is hanyatlás, 57 hanem a lét igazságának a saját magában való állása. Az az "út", pálya, amelyen a gondol- kodás lényegi lévén nem fejlődik, és nem is hanyatlik, de mozgásban van: a kör. A kez- detek tehát egymással való kapcsolatukban a körön vannak. Ez az a szint, amelyen a lét és a "szint" egy és ugyanaz. Amikor a filozófia a saját lényegéhez igazodik, akkor egyáltalán nem fejlődik. Helyben kell állnia, és állandóan ugyanazt kell elgondolnia: azt, ami a kezdetben hangzott el. Lényegében a körön minden mozgás kezdet és vég is. Ott tehát kezdet tulajdonképpen nincs is. A körön levő kezdet tehát csak úgy kezdet, ha vele olyasmi kezdődik el, ami nem ö maga. Csak úgy lehet kezdet, ha ami vele elindul, az a körről lelép. A fejlődés, vagyis az ettől a helytől való eltávolodás olyan "hiba", amely a gondol- kodáshoz tartozik, mint az árnyék, amelyet önnönmagának vet. A lényegi gondolkodók és a lényegi költők szavában a lét lényege a nyelvhez ért. Az ő szavukban az alap- szavakban hangot kap a lét felszínre jövése a nyitottban. Az alapszavak, a kezdetek a lét fényes hangjai. A fontos pusztán az, hogy a lét igazsága eljusson a nyelvhez, és hogy a gondolkodás behatoljon ebbe a nyelvbe. Az elhamarkodott, a nem kellően lényegi gondol- kodás az, ami a kezdetek folytatása. Tulajdon- képpen ezáltal lesznek az alapszavak kezdetek. Olyasmi kezdődik el, aminek már vége is lehet. Az egyik végétől a másikhoz: ez a lét törté- netének a pályája, a lét igazságának és felejté58 sének a történelmi útja. Az idő' és a lét áttekin- tése épp azt mutatja meg, hogy az időben a lét igazságát elfelejtették. A kezdetek pedig mint körön levők úgy vannak a létfeledés elején, hogy nem tartoznak hozzá. A lét sorsa a létfeledésben nem egyszerűen az emberi gon- dolkodás hanyagsága, és nem is a gondolkodói képességnek az elcsökevényesedése, hanem magának a lét történelmének a folyamata. A lét igazságának az elfeledése a nem lényegében elgondolt létezés beözönlése javára. A létfe- ledésben a létezés távolodik a kezdetektől. Nem elhurcolja a kezdeteket saját maguktól. A kezdet nem költözködik, csak felejtődik. A felej- tésben a távolodás az élő emlékezés. Az emlé- kezet a kezdetek nyoma és fényének vágyako- zása a felejtésben. A phüszisz és a szent tehát kezdetek. De a "szent" nem a latin "natura" visszafordítása a phüsziszre. "Phüszisz", "natura" és a "szent" nem egyszerűen lefordítás kérdései és esetei, hanem a lét saját szavai és nevei az időkben. Nevek és szavak, melyeket a létnek a lényegi költők és gondolkodók fénye megnyílásának, visszahúzódásának és halványulásának hangjai- ra ügyelve, általa kényszerítetten adomá- nyoztak. Más a szent és a phüszisz, mert egy másik kezdet egy "másik időben" és másoknak. Csak a költőknek, a lényegi költőknek jön el a természet a szentként. Az ő lényegük és sorsuk: megnevezni a szentet. Ezért a lényegi költők ínséges időkben is a szent nyomait kutatják, a kezdet visszhangjait hallgatják, távolban lobogó 59 fényeit fürkészik, vigyázzák. Hölderlin a költő költője, a költészet lényegének a költője. Ez nem valaminő "ars poetica", amit a költő a köl- tészetről hisz, vall és felvállal. A költészet költő- jének sorsa a költészet lényegének a megköltése a versben. A meditációnak ezen a sajátlagosan költői útján haladva érkezik el Hölderlin arra a privilegizált helyre, ahol a költészet lényegének a megközelítése a létnek mint szentnek a revelációjában költó'i sorsként eldől. A költő sorsa a költészet sorsa: a költészet lényege e létnek mint szentnek a megnevezése. Ahogy a phüszisz elrejtetlenségének a világosságában "benne" van a rejtőzködés, úgy van "benne" a szentben az éj sötétje és a nappal világossága. Megingathatatlan, szilárd, sötétből fénnyel csendben előjövő-hangzó kezdetek ők. A lét igazsága, mint a szent, szintén felejtődik. A szent azonban érintetlenül marad, miközben el- vonja magát, s a létfeledésben, a lényegvesztés- ben távolodik. Távolodásában rejtetlenségét nem egészen mutatja. Úgy tűnik, hogy valami levált belőle, és a létezés létfeledésében, a lét törté- nelmének a pályáján kelt útra. Közben azonban érintetlenül maradt a lét igazságának "körén". Hölderlin után Rilke már alacsonyabb fokon áll a lét történelmének a pályáján. Neki már nem a lét, hanem csupán a létezés mutatkozik meg a maga egészében. Rilke "natura" szava valami olyasmit jelent, ami nincs elhatárolva a történelemtől, nem "tárgya" a természettudo- mányoknak, és a művészettel sem áll szemben. Ez képezi az alapját a történelemnek, a művé60 szeteknek, sőt a szűkebb értelemben vett ter- mészetnek is. A "natúr" itt a létet létezésének egészében jelenti. Rilke a létezés integritásának, teljességének a költője. Már nem a szenté, hanem azé, ami még elvezethet hozzá. A költők most útra kelnek, hogy a szent nyomait keressék, mert átélik az integritás hiányát. Ami szent, az csupán a teljesség legátfogóbb szfé- rájában jelenhet meg fényesen. A teljesség, a szent nyomainak, távolodó fényének, vissz- hangjainak a költője Rilke. Ezért mondja őt Heidegger az "ínséges idők költőjének". ínséges idők, az idők ínsége, az alapok elvesztése, a létfeledés. Távolodunk a szenttől. Alkonyodik, majd beáll az éjszaka. Távolodva, a szent emlék és nyom. Az emlék nem valami, ami elhasz- nálódott és belőle megmaradt. Az emlék a jelenlevóség hiánya s a távolság, melyre vissza- mutat. A világéj halad. A szent a létfelejtéses lényegvesztésben csak olyan nyom, amely már csak Istenhez ha még elvezet. De azok a nyomok is lassan eltörlődnek, amelyek e nyom- hoz vezetnek. Trakl verseiben amelyek a lét történelmi pályájának még a Rilkéénél is ala- csonyabban szálló hajlatán mozognak a szent már csak az éj sötétjébe burkolt fény, amely úgy gyűjt egybe, hogy pusztán az elleplezésben nyeri el csillogását. Ez Trakl verseiben a kék: kéklése a sötétségnek. A kezdetek tehát úgy vannak a létfeledés elején, hogy nem tartoznak hozzá. De a kez- detek szavak, alapszavak, a lét lényegének elérkezései a nyelvben. E szavak fénylőn elhang- ol zartak. Elhangzásuk szüntelen, csendes, vigyá- zó-őrző feladat. De a sűrítve siető-özönlő léte- zés a csendnek fényes hangjaiból csak annyit lát, hall és gondol el, amennyire éppen rácsap, és amennyit belőle elragad. Ez a kezdetből a kikezdés, az Anfangból a Fang. A kezdet, amely elkezdődik, ez a kikezdés. A kezdet, amely fénylón elhangzik, ez az alapszó. Mivel fénye a hangja és hangja a fénye, az, ami hang- jából hangként, fényéből fényként a létezésben megragad, érintetlenül, mozdulatlanul hagyja az alapszó hangzásának világiasat. így marad Paermenidész egy-egy mondása évezredeken át elgondolatlanul, elfelejtve, de a nem múló múltból mindmáig fényesen továbbhangzón a "jelenben". A kikezdés, a kezdet, amely elkez- dődik, s a lét történelmének, a létfeledésnek és a lényegvesztésnek a pályájára lép, ez a szent mint "költözködő". Teljesen hiába tudjuk meg azonban a melléképületekbe küldő címeit, mert abból nem látjuk és nem halljuk meg a szentet mint a lét igazságának a lényegét e költői sorsban. És akkor a gondolkodók s a költők lényegi párbeszéde sem lehetséges. Márpedig a lényegi gondolkodó és a lényegi költő szava az, ami a lét igazságának a sorsát a létezésben eldöntheti. De éppen itt merül fel az a kérdés, hogy a filozófia maga vajon mennyiben képes erre a párbeszédre. Mi is az, hogy filozófia, és hol áll a lét történelmének a pályáján? A filozófia azonban Platóntól eredeztethető "második" kezdeteiben metafizikát jelent. A metafizika a 62 létezőt a maga egészében világ, isten, ember a létre való kitekintésében gondolja el. Feltéte- lezve mondja Heidegger -, hogy nem csupán a létezés ered a létből, hanem eredendőbb mó- don a lét maga saját igazságában nyugszik, és hogy a lét igazsága lényegileg mint az igazság léte él, felvetődik a kérdés, hogy mi is a meta- fizika a maga alapjaiban. De a kérdés már túl- vezet a metafizikán, mert azt jelzi, hogy a meta- fizikában a lét igazsága, bár megközelítődik, de megalapozatlan-ismeretlen alap marad. A kér- dés azon a gondolkodási módon is túlvezet, amelyen a metafizika nyugszik, és amelyet logi- kának neveznek. Túlvezet továbbá a létezéssel való azon bánásmódon, amelynek horizontjait a tudományokban a metafizika maga nyi- totta meg, és amely a technikában, annak el- uralkodásában, az építkező, teljesítményi kal- kulációban beteljesedett. De valóban, milyen gondolkodás az, amely nem filozófia (metafizika) és nem tudomány, hiszen mindezeken túlhaladt? Ez a gondol- kodás a létezésben ott keres támasztékot, ahol az nem valami tárgyként vagy meghódítandó területként jelentkezik, hanem logikailag elgondolhatatlannak, számítás tekintetében pedig kiszámíthatatlannak bizonyul. A lényegi gon- dolkodás a lét igazságára figyel, és az igazság létét segíti abban, hogy a történelmi emberi- ségben szállásra leljen. Ennek a gondolkodás- nak nem úgy van eredménye vagy következ- ménye, hogy olyasmire jut, ami azután tanít- ható, terjeszthető, "közkinccsé tehető". Hanem 63 csak úgy, hogy az ő sorsszem eltökéltségével való érintkezésben (talán) megszületik egy másik, hozzá hasonlatos és vele eredetének lényegében azonos eltökéltség. A lényegi gondolkodás a létnek alávetetten, a lét hangját hallgatva a szót keresi a létnek. Azt a szót, amelyből és amelyben a lét igazsága a nyelvhez ér. A lényegi gondolkodó szava ezért egy hosszú szótlanságból ered, és annak a gondolati szférának az alapos tisztázásából, amely e hallgatásban megnyílik és megvilágo- sodik. A költőre háruló megnevezés ugyanab- ból a forrásból ered. A költői alkotás és a lénye- gi gondolkodás azonosak a gondos-ügyelő hall- gatásban. De rendkívül különbözőek is: a gondolkodó elmondja-kimondja a létet, a költő megnevezi a szentet. A metafizika meghala- dásában a költő szava, mellyel a szentet meg- nevezi, lényegi támpont és eligazodás. Keveset tudunk azonban a költők és a gondolkodók párbeszédéről. Arról a párbeszédről, amely az eredendő gondolkodásból, a lét igazságának saját költői és gondolkodói lényegéből fakad, és egészen más, mint a filozófia és a vers "viszonya". Ilyen, az azonos eredetbe vissza- vonó párbeszéd Heidegger és Hölderlin a létet kimondó és a szentet megnevező kontaktusa, amely nélkül a történelmi emberiség világának ebben az idejében a metafizika meghaladásának az eltökéltsége már nem is remélhető. Ám úgy tűnhet, hogy alapjainak eredeté- hez visszavezetve ez a párbeszéd, a phüszisz és a szent párbeszéde a görög szellem és Höl64 derlin szellemiségének a párbeszéde lenne, amelyet a lényegi gondolkodás a Heidegger által mindkettővel külön-külön tartott kapcso- latban a létbe való visszavonásként közvetít. De Heidegger nem "organonja" ennek a párbe- szédnek. Sőt itt dől el a metafizika meghala- dásának a kérdése és az, hogy Heidegger maga egy olyan kezdet, amely mindenféle később al- kalmazott "hermeneutikától" különbözik. Arról van szó ugyanis, hogy amit Heidegger a "Lichtung" szóban a "létről" a léttől "kényszerítetten" kimond, az úgyszintén rejtett kapcso- latban áll a görög szellem "phüsziszével", akár- csak avval, amit Hölderlin "szent" szava meg- nevez, így vonódik "a szent" megingathatatlan kezdetként és kikezdett sorsában való figyel- meztetésként vagyis lényegi forrásés kútfő- ként - , akárcsak a phüszisz, a metafizika meg- haladásának az "útjába". A "Lichtung" a nyitott, amelyben és amely révén valami világosan-fényesen előjöhet, és megmutatkozhat. Olyasmi, mint a tisztás, melyet sűrű erdőben belső sűrűjétől megtisz- títva, felszabadítva és megkönnyítve nyitot- tunk. Ebbe hullhat azután a fény; benne alakul- hat ki a fény s az árnyék végtelen játéka. Benne zeng a hang, mely visszhangzik s elvész, mely felerősül, majd elhal. A Lichtung a nyitott. Nyitott mindannak, ami fénnyel és csenddel, árnyékkal és hanggal a jelenlevőségre érkezik, s ami onnan összegyűlve elvonul. A Lichtung nem "a szent" és nem a görög "phüszisz", hanem rejtett kapcsolatban áll 65 avval, amivel még a görög szellem "phüszisze" is elrejti kapcsolatát. A napnyugati országok metafizikájának a túlhaladása olyan mélysé- gekbe vezet, ahol a napkeleti szellemiség lét ál- tali ösztönzéseivel születik rejtett kapcsolat, szótlan párbeszéd. Mert Heidegger Lichtungja nem úgy nevezi meg a létet, hogy a lényegi gondolkodásban jelenvalóvá teszi a phüszisszel s a szenttel való kapcsolatát, hanem úgy, hogy az már rejtett kapcsolatban áll avval a szemlélettel, amelyben a távol-keleti szellemiség a létet és megjelenését a fényes hang és a hangos fény rezgó'-lebegő együtt-megjelenésében-megszilárdulásában és továbbrezgésében úgy gondolja el, mint ami fényként és hangként a csendben, tisztán, könnyedén egybenóve megjelenik. Tavaszy Sándor évei után Martin Heidegger gondolkodása manapság nyíltan, mintegy má- sodjára érkezik az erdélyi magyar szellemi élet- be. E gondolatokat óvnunk kell attól, hogy hoz- zánk a fecsegés vagy a divat fuvallatain jussa- nak el. Ezért már az elején meg kell kísérelni azt, hogy behatoljunk horderejűk súlyos áram- lásába. "A lélek és a forrnak"-tói az Ontológiáig Lukács György szellemi-erkölcsi életrajzához Lukács esetében az erkölcsi-szellemi életrajz nem pusztán filozófiai hírháttér, nemcsak szá- zadunk egyik legkiemelkedőbb, legbonyolul- tabb filozófiai teljesítményének egyre részle- tezőbb és átfogóbb történelmi megragadása. Nem is egy értelmiségi kategória fejlődési viszontagságainak szociológiai nyomonköveté- se. Több kell hogy legyen mindezeknél, mert Lukács György erkölcsi-szellemi életrajzát még teljesen el nem tűnt impulzusok, be nem szakadt útvesztők, fel nem számolt kérdések övezik. Az úgynevezett történelmi körülmények nem csupán közvetlenül az adott vagy adódó alternatívák mikéntjei, hanem a szellemiség erkölcse révén is befolyásolják, alakítják az életművet, annak minőségét, hullámzásait. Az tehát, hogy mi válhat szellemi problémává, leküzdendő feladattá, hogy ezekből mi is lesz ténylegesen a reflexió tárgya, és hogy ez milyen mélyre hatol az összefüggések reális feltárá- sában, természetesen nem pusztán módszer- tani-ismeretelméleti vagy történelmi-szocioló- giai, hanem a szellemiség erkölcsének kérdése is. Ily módon egy bonyolult történelmi korszak- ban annyira elkötelezetten alakuló életmű, mint 67 a Lukácsé, a mi tájainkon abból a szempontból is fontos lehet, hogy milyen erkölcsi szerkezetek alakultak ki a munkásmozgalomban, és hogy ezek milyen hatással voltak a szellemi alkotás arculatára, színvonalára; konkrétabban: miféle erkölcsi-szellemi alapállás milyen intellektuális teljesítménnyel párosul. Ezeket az erkölcsi szellemi konstellációkat az életben és a műben valóságosan létező" és ható kategoriális tartal- makként kell konkrétan megragadni. Lukács György 1885. április 13-án született Budapesten, jómódú, vallásilag közömbös zsi- dó család sarjaként a fiatal Lukács a szokványos polgári neveltetés minden állomását végigjárja. Apja, a bankigazgató Lukács József diszkrét megértéssel szemléli fia cseppet sem gyakor- latias érdeklődésének kibomlását. De édesanyja és társaságának protokolláris és konvenciókba merevedő életvitelével a fiatal Lukács már első olvasmányainak hatására szembekerül. 1902 körül apja kívánságára beiratkozik a budapesti egyetem jogi karára. Vizsgáit azon- ban jórészt a kolozsvári egyetemen teszi le. Itt szerez államés jogtudományi doktori címet, Somló Bódog vezetésével 1906-ban. Doktori ér- tekezésének szövege a mai napig nem került elő. Ugyanezzel az évvel kezdődőleg hallgatja Lukács Georg Simmel előadásait a berlini egye- temen. Simmelen kívül ekkor Dilthey gondolko- dása hatott rá a legerősebben. Berlinben írja meg első nagyobb lélegzetű munkáját, A modern dráma fejlődésének történetét (1906). A drámai forma e szociolo68 gizáló filozófiai történetén Símmel, Dilthey és Marx befolyása érezhető. Ennek a munkának az elméleti része (A dráma formája) adja meg annak a disszertációnak az anyagát, amellyel Budapesten bölcsészdoktori oklevelet szerez. Rövidesen azokon a kísérleteken kezd el maximális erőbedobással dolgozni, amelyeket 1910-ben jelentet meg A lélek és a formák címmel. Ez az esszékötet az író erkölcsi-szellemi útkeresése. Azt kutatja, ahogyan az élet kaoti- kus, örökmozgó fergetegéve] a kulturálisan ki- dolgozott formák szembeszegezhetőek egy olyan Élet érdekében, amelyet már a hitelesség elemei irányítanak. Az így születő Élet, amelyet a lélek és az esztétikai-metafizikai formák egy- bekelése hordoz, mélyre nyúló, egyszerre nyo- masztó és ösztönző erkölcsi impulzussá válik. Erről az önmarcangoló keresésről tanúskodik a könyv német nyelvű kiadásának az előkészítése időszakából származó Naplója, amelyben Lu- kács Novalis és Kierkegaard példájára a formák és saját életének egységesítésére tö- rekedett. A kötet német nyelven való megje- lenése (1911) két teljesen ellentétes következ- ménnyel jár Lukács számára. Egyrészt meg- hozza az annyira óhajtott nemzetközi elisme- rést, másrészt pedig a könyv megírásának in- tellektuális-erkölcsi hermetizmusa képtelenné teszi Lukácsot arra, hogy döntésre jusson avval a lény- nyel való kapcsolatában, akinek a kötetet ajánlja. Filozófiai tanulmányainak elmélyítésére Lu- kács Heidelbergbe megy. Itt Ernst Bloch szellemi ösztönzésére filozófiai rendszer kidolgozásába 69 kezd. Ennek első része lett volna az esztétika, amelynek a vázlata 1911-1912-ben íródott. Itt Heidelbergben, Max Weber szűkebb környeze- tében köt ismeretséget Kari Jaspersszel, Emil Laskkal és Róbert Musillal is. Lukács etikai-esz- tétikai orientációja és kutatásai már rendszeres szociológiai és filozófiai tanulmányokkal tár- sulnak. Az első világháború kitörését követően gondolkodása egyre hangsúlyozottabb történe- lemfilozófiai irányulást nyer. A regény elmé- letének első vázlatai mélyen antimilitarista és háborúellenes szellemben körvonalazódnak. E munkáját később maga Lukács úgy tekintette, mint az első szellemfilozófiai művet, amely a hegeli dialektika eredményeit az esztétikai kate- góriákra alkalmazza. A könyv etikai pesszimiz- musa azt a várakozást tükrözi, hogy Európa társadalmi, intézményi és emberi helyzetében radikális változásnak kellene bekövetkeznie. Budapesten már 1915-ben létrejött az ún. Vasárnapi Kör. Fiatal értelmiségiek gyűltek itt össze, akik közül többen Lukács, Hauser Ar- nold, Mannheim Károly és mások nem kis szerepet játszottak később Európa szellemi éle- tében. Közös meggyőződésük szerint az alkotás erkölcsi kötelességet és felelősséget feltételez. A háború évei során Lukács etikai érdeklődése fokozatos társadalomlélektani irányulást vesz, ami azután politikai aktivizálódáshoz vezet. A kultúra válságából, a háború irracionalitásából csak a radikális társadalmi vonatkozások jelent- hetnek kiutat: ez az az üzenet, amelyet ekkor Lukácsnak a Georges Sorel-, Rosa Luxemburg70 és a Marx-olvasmányok közvetítenek. Az etika a történelemfilozófiába ömlik: lényegi kapcsolat születik az erkölcs és a történelmi perspek- tívákkal összefüggő' döntés között. Ebból a nézőpontból közeledik Lukács az 1917-es oroszországi forradalom és a bolseviz- mus történelmileg friss tapasztalataihoz és távlataihoz. A politikum és intézményei csak akkor nyerhetnek erkölcsi és történelmi iga- zolást,, ha az ember megváltoztatására, tökélete- sítésére törekszenek. Az etika szerepe az eman- cipáló elkötelezettség. Ezen az erkölcsi és szelle- mi alapon születik meg a Taktika és etika című írás, majd ezt követően Lukács tagja lesz a kommunista pártnak. Lukács György azokhoz az "etikusnak" is nevezett kommunistákhoz tartozik, akik első- sorban erkölcsi és történetfilozófiai indíttatásból közeledtek a munkásmozgalomhoz. Bár dönté- sének fordulatjellegével tökéletesen tisztában volt, mégsem gondolt arra, hogy a kommunista pártba való belépése korábbi érdeklődésének és meggyőződésének teljes feladását jelentené. Ezért erkölcsileg is kötelezve érezte magái az osztályharc erkölcsi és történetfilozófiai problematizálásának elmélyítésére. Ebben a folya- matban a Tanácsköztársaság és bukása megés felrázó erejű tapasztalatot jelentett számára. Az ezt követő bécsi emigráció nem függeszti fel Lukács morális kérdések iránti mély érzékeny- ségét. Mindazonáltal az erkölccsel kapcsolatos tematikai munkák majdhogynem eltűnnek, és 71 helyükbe egy alapvető, átfogó következmé- nyekkel járó értelmiségi magatartás kerül: Lu- kács egész személyiségével részt vesz a mun- kásmozgalom önbírálatában. Számára a Tanácsköztársaság és a hasonló nyugati kísérletek kudarcának okai magában a kommunista mozgalomban keresendők, és csak egy mindenre kiterjedő történelmi önkri- tika révén haladhatók meg. Ezért a mozgalom önbírálatának minden döntő területen meg kell valósulnia. (Elméleti téren: a marxista dialektika kiépítése, a dogmatizmus és a pragmatizmus elméleti leküzdése; szervezeti-stratégiai és taktikai tekintetben: a pártépítkezés elvei és a párt szerepe, a voluntarista célkitűzések stb.; erkölcsileg: a bürokrácia, a karrierizmus, az iga- zi és autokratikus pártfegyelem stb.) Ha nem látjuk ezt a szellemi-erkölcsi alapstruktúrát, akkor a húszas évek elején íródott Lukács-cik- kek csupán a napi politika olyan reflexeinek tűnnek, amelyek pillanatnyilag átvették a tu- lajdonképpeni "szellemi" tevékenység helyét. Sőt maga a Történelem és osztálytudat is csak olybá tűnhetne fel, mint egyébként érdekes, jelentős próbálkozás arra, hogy szakdiszciplínailag-módszertanilag átgondolja a marxista filozófia néhány fontos elméleti kérdését. Ez sem lenne ugyan kevés, de a helyzet ennél sokkal bonyolultabb. A Történelem és osztálytudat (1923) szerint a marxizmus lényege módszerének forradalmi jellegében rejlik. Ez új megvilágításba helyezi az elmélet és a gyakorlat egységének kérdését, 72 mert lehetővé teszi a totalitás nézőpontjára épülő szemlélet kidolgozását. Út nyílik továbbá annak a történelmi szubjektumnak az azonosí- tásához is, amely társadalmilag önmagát a tota- litás nézőpontjából kénytelen elgondolni és megvalósítani, Ez a megvilágítás pedig csupán az árufetisizmus, az eldologiasodás általánossá válása társadalmának forradalmasítása révén lehetséges. Ez a szubjektum a történelmi folya- mat azonos szubjektum-objektuma lesz, amely elméletének és gyakorlatának kapcsolatát a progresszív tudatosulás politikailag szervezett közege, a kommunista párt közvetíti. Fel- építésében a pártnak azokat a meghatározásokat kell tehát képviselnie, amelyek az elmélet és a gyakorlat valóságos közvetítését elvégzik. Ezért magának a pártnak a mozgalom önkritikájának szükségszerű feltételévé, keretévé és helyévé kell lennie. Ezen belül pedig a pártfegyelem nem a hierarchikus kapcsolatok automatiz- musa, hanem dinamizáló építkezési elv, amely a párt kategoriális kapcsolatainak szüntelen kritikai és önkritikái kiterjesztését követeli. A hivatalos értetlenség és bírálat ellenére Lukács szilárdan fenntartja a Történelem és osztálytudat álláspontját, sőt egy évvel később a Lenin-könyv kapcsán tovább pon- tosítja. Ez lesz a Blum-tézisek (1928) néven is- mert tézis tervek elméleti bázisa is. Ebben Lu- kács a mozgalom önkritikájának eredményeit és kudarcait egy programatikus tervezetbe foglalja össze. A Tézisek olyan mérleget készít pártja addigi fejlődéséről, amely kérdésessé teszi, 73 hogy az elvtelen frakcióharcoktól megtizedelt párt az illegalitás mélyéről, az illúziók bürokra- tikus világából kilépve képes lesz-e arra, hogy a történelmi követelményeknek megfelelően meg- szervezze a húszas évek végének osztályharcait. Ezért stratégiai feladatként egy olyan átmeneti korszak kialakítását szabja meg, amelyre többek között a pártnak magának is szüksége van ahhoz, hogy elméleti, szervezeti és morális problémáit önkritikus nyíltsággal felvesse és megoldja. Ezt Lukács "a munkások és parasztok demokratikus diktatúrájának" nevezi, amely egyrészt a polgári demokrácia kiteljesedése, másrészt pedig reális közvetítés a szocialista forradalom irányába. Mind saját pártja, mind az egyre dogmatikusabb Komintern hevesen elutasítja a Tézisek irányvonalát. Hogy a munkásmozgalomban és az antifasiszta harcban megmaradhasson, Lu- kács átfogó önkritikára kényszerül, valamint arra, hogy a magyar munkásmozgalomból elő- ször a szovjetbe, majd a németbe kapcsolódjék át. Evvel a körülményektől kikényszerített önbírálattal Lukács szellemi-erkölcsi életrajzában le- zárul egy fundamentalistának is nevezhető szakasz. 1919-ben a Tanácsköztársaság egyik kulcspozícióját tölti be, és annak bukása után is a magyar munkásmozgalom egyik központi alakja marad; a marxista filozófia leglényegesebb kérdéseit feszegeti és a kommunista mozgalom nagy stratégiai, szervezeti és taktikai problémáit vitatja. Ily módon a kommunista mozgalom 74 egyik legátfogóbb, legmélyebb, legszínvonala- sabb és legelőremutatóbb önbírálatát képviseli. A húszas évek írásainak ez a sajátosság kölcsö- nöz frissességet, pátoszt, újításra sarkalló erőt. Ez az életében soha vissza nem térő, szerves intellektuális erkölcsiség, amely a mozgalom élő önkritikáját fokozatos dogmatizálódása ellené- ben építi ki és tartja femi, egyik legfőbb mind- eddig nem eléggé konkrétan megvilágított magyarázata annak, hogy Lukácsnak ebből a kor- szakból való írásai a legszélesebb körben hatnak. Lukács életének elkövetkező szakaszát igen bonyolult adaptációs stratégiák jellemzik. A helyzet legfőbb koordinátái: a fasizmus veszé- lyével kapcsolatos állásfoglalás, a sztálinizmus körülményei közepette való fizikai létezés, valamint a tudományos-filozófiai alkotás lehe- tőségének biztosítása. Az önkritika eredménye- képpen a moszkvai Marx-Engels-Lenin Inté- zetbe kerül. Itt ismerkedik meg Marx Gazdasági-filozófiai kézirataival, és ebben bi- zonyára számos ösztönzésre bukkan a Tör- ténelem és osztálytudat gondolatainak tovább- fejlesztésére vagy éppen igazolására. De a marxizmus alapkérdéseinek újabb taglalását már nem kockáztatja meg. Figyelmét elsősorban az esztétikai problémákra irányítja. Ezt a szellemi-erkölcsi helyzetet később Lukács maga a partizán jelzővel illeti. Vitatott- sága ellenére a kifejezés rendkívül szuggesztív. A kommunista mozgalom nagy elvi és törté- nelmi kérdéseivel, alternatíváival való közös- ségre utal, de arra is, hogy a partizán egyedül, 75 néha elszigetelten, a központtól különböző távolságokra és igen változatos feltételek között, sokszor saját maga által kidolgozott és saját felelősségére megvalósított taktika alapján harcol. Ennek a harcnak a mindennapos tétje a túlélés. Lukács partizánságában nem kell tehát valamiféle parancsmegtagadást látnunk. Hiszen éppen arról van szó, hogy minden kiadott parancsot teljesít, csakhogy emellett olyan utakon igyekszik járni (pl. a marxista esztétika akkor még kevéssé kitaposott ösvényein), ahol nem kaphat mindenre parancsot, ezért akcióit a nagy, közös cél érdekében és a konjunkturális viszonyok függvényében viszonylag önállóan kell megterveznie és végrehajtania. A partizán szellemiség etikája lehetővé teszi, hogy olyan környezetben, amellyel csak a nagy, végső alternatívák tekintetében való állásfoglalásban (pl. Hitler-Sztálin, kapitalizmus-szocializmus) kell közösséget vállalni ám a közvetítések mé- lyen problematikusak és agresszívek is - , kísér- let történjen az elmélet kérdéseinek és önnön személyisége valóságosabb képviseletére. Bár a fundamentalista és a partizán etika kö- zött súlyos szakadás létezik, az áttérés hirtelen- sége mégsem érthetetlen. Mert a húszas évek fundamentalista vonala történelmileg lépésről lépésre eltávolodik a munkásmozgalomban egyre inkább elhatalmasodó dogmatizmustól. Frakciójának antidogmatizmusa megvédi őt abban, hogy észrevétlenül közeledjék a dogmatizmus mindenre kiterjedő gyakorlatához. Ami tehát a Blum-tézisekben és a közzétételük 76 gesztusában Lukácsot a valósághoz közelíti (a mozgalom önkritikájának immár programatikus konkretizálódása), egyben el is távolítja. Minél eró'sebb a bürokratikus dogmatizálódás a moz- galomban, annál égetőbb, de annál esélyte- lenebb a fundamentalista önbírálat. A Blumtézisek sorsa azt a cezúrát szemlélteti, amelyet a dogmatizmus saját maga és a tisztánlátás szerves feltételei közé von. Ebben a helyzetben az elmélet már csak kétféle programot nyújthat. Az egyik a köz- vetítés programja. Ebből ugyan hiányzik a to- talitás konkrét kidolgozása, mégis áthatja a valóság hirtelen szükségletének a nyitottsága. Ez a program szűkebb, aktuálisan központinak megítélt területekre koncentrál (pl. a tökéletes polgári demokrácia mint a munkások és pa- rasztok demokratikus diktatúrája), de eközben állandó tudatossággal átérzi a globalitásra való kitekintés szükségességét, egyszersmind ki- elégítésének akadályait is. A Blum-tézisek közvetítő programja egyfajta esélynyújtás a va- lóság, a politika és a filozófia számára. A program másik, dogmatikus típusa befelé for- duló, hermetikus. Benne a partikuláris stratégiai vonal, egy immár mesterségesen megszer- kesztett és fenntartott bürokratikus globalitás számára megkérdőjelezhetetlen elméleti és szer- vezeti tengellyé válik. A partizán szellemi erkölcs a dogmatikus program győzelmébe való kényszerű beletöró'dés aktív etikája. Tehát semmiféle cinikus vagy karrierista konformizmussal nem azono77 sítható. Eme erkölcs tüzetesebb vizsgálata se- gítségünkre lehet Lukács értelmiségi életrajza egyik legkényesebb kérdésének a megvilá- gításában. Az önkritikákról van szó. Lukács marxista korszakát sokan az önkritikák és a visszavonulások sorozataként mutatják be. Mások az önkritikákat egyenként historizálják és "igazolják". A tulajdonképpeni feladat azon- ban az önkritikáknak egy valóságos értelmiségi- erkölcsi mozgásban való megragadása. Mert nagy különbség van ezért nem is lehet egy szinten tárgyalni a nyílt, őszinte szellemi légkörű első önkritika és a többi között. Az első esetben az önkritika a "helytelen" szemléletek és döntések születési körülményei és okai vizsgá- latának módszertani és szellemi-erkölcsi esz- köze, amely olyan írásokat ihlet, mint a Történelem és osztálytudat, a Lenin-könyv vagy a Tézisek. Bár a többi önkritikáról valóban lerí az elkeseredettség, beletörődés vagy megfélemlítettség, a hivatalosság légköre, mégis a partizán szellemi erkölcs egyre ár- nyaltabb megközelítése talaján fontos súlypont- eltolódásokra akadhatunk. A bürokratikus dogmatizmus győzelme egy- re inkább formálissá teszi az önkritika gyakor- lását, fokozatosan csorbítja módszertani és er- kölcsi jelentőségét. Evvel az elértéktelenedéssel szemben azonban egy másik tendencia is érvényesül, nevezetesen, hogy az önkritika egyre fontosabb lesz a hivatal és a konjunktúra számára, mert az önkritikára kényszerült emberek gesztusa a status quo elismerésének 78 kifejezése. Ha mármost arra gondolunk, hogy mindez egy szubjektivizmustól és voluntarizmustól homályossá tett, kiszámíthatatlan légkörben zajlik, akkor talán megérthetjük, miért mondja egyik visszaemlékezésében az idős Lukács, hogy a legyártott önkritikák ellenére e korszak túlélésében elegendő sze- repe maradt a személyes szerencsének is. Az önkritikák tüzetesebb vizsgálata ugyan- akkor közelebb visz a partizán szellemiség etikájának és mobilitásának árnyaltabb leírásá- hoz. Mert a kényszerű önkritikákon belül is lé- teznek reflexszernek, amelyek jól körülhatárolt, konkrét bírálatokra válaszolnak, nyilvánosan el- ismerve azok "jogosságát" és a "hibák" kiküszö- bölésének fontosságát. Vannak azonban elővi- gyázatossági és tájékozódási önkritikák is, így az, amelyet Lukács 1934-ben (!) tesz közzé a Történelem és osztálytudatról. Ezek szerepe előre kivédeni a támadásokat, amelyek értel- miségi múltját célozzák. Léteznek azután elszigetelődési önkritikák (pl. 1949-ben), amelyek a túlélést a tudományos munkába való vissza- vonulás révén biztosítják. Lukácsnál még talál- kozunk újraegységesítónek is nevezhető önkri- tikákkal. Ezeket főként az önéletrajzi írásokban gyakorolja. Feladatuk, hogy megvédjék és magyarázzák az addigi műveket, és ezért a korábbi önkritikákat is a filozófiai önfejlődés folyamatába vonva mintegy temporizálják. Mint láttuk, Lukács számára az önkritika saját partizán szellemiségi etikáját kifejező-vé- delmező stratégia és taktika lett; a totalitás 79 elvesztését és az ebbe való beletörődést kifejező jelkép. Mert nála a fundamentalizmusról való lemondás nem a totalitás szükségletének elha- lását, hanem annak az esztétikai elmélet par- tikularitásában való átgyúrását jelenti. A nagy- realizmus vízióját, a történelmi regény elmé- letét, a Goethéről és a Hegelről írt tanulmá- nyokat, de a kurrens irodalomkritikai írásokat is mind áthatja az egész ember, a totalitás követelése és belső szükséglete. Vagyis a szub- jektivitás szintjén a partizán szellemiség erköl- csét nem kimondottan mint illúziót, hanem úgy élte át mint várakozást, mint cselekvő önkonzerválást, önmegőrzést az elkövetkező lehe- tőségek azonosításához, letapogatásához. Tehát az önkritikák nem pusztán hiátusok a mű és az élet hullámzásában. 1945-ben Lukács hazatér. Energiáit azoknak a "demokratikus" formáknak a kialakítására összpontosítja, amelyek a szocialista társadalom talaját hivatottak előkészíteni. Ebben az új közegben a partizán szellemiségi erkölcs új vo- násai domborodnak ki. Mert ha a moszkvai emigrációban a partizánság kimondatlanul in- kább belsőleg vesz részt az alkotó munkában és annak biztosításában, akkor most elméletileg is legitimált és nyíltan hangsúlyozott értelmiségi magatartás lesz. Ez is mutatja, hogy Lukács a partizánságban reális szellemi-erkölcsi lehető- séget látott az alkotás és az elkötelezettség összekapcsolására a demokratizálás folyama- tában. 1949-51-ben azonban többek között emiatt is súlyos bírálatok érik. Sorozatos ön80 kritikák fedezete alatt a tudományos munkába vonul vissza. A partizán szellemiségi erkölcs hullámzá- sainak, belső' feszültségeinek, ellentmondásai- nak kimutatásán túl fontos arra is rámutatni, tévedés lenne azt gondolni, hogy emögött a társadalmi-történelmi környezet totalitásának olyan tudata húzódik, amely azután e korszak gesztusaiban, szellemi termékeiben burkoltan vagy éppen rejtjelezve kapna hangot. Nem, hiszen Lukács még személyes használatra sem dolgozta fel a sztálini dogmatizmus valóságát, annak globális szerkezetét. Emiatt meg kellett elégednie a valóban nyomasztó, de elvont alternatívával: Hitler vagy Sztálin. Itt azt is kimutattuk, hogy ennek forrásvidéke a totalitás és megragadhatóságának elvesztése folyamatá- ban keresendő. A bürokratikus dogmatizmus a partizán szellemi etika szempontjából eleve nem dol- gozható fel, hiszen ennek alapállása éppen- séggel a globalitás elfogadása. A kettó' össze- függését mégis konkrétabban kell megvizsgálni. A sztálinizmus globalitása csak kritikailag dolgozható fel. A kritika azonban programot feltételez-eredményez. Csakhogy a dogmatiz- mus egyik sajátossága éppen az, hogy benne a voluntarista valóságmegragadás és a bürokra- tikus hatalmi apparátus olyan valóságterüle- teket alakít ki, amelyek önmagukat elfedik, eltorzítják. Ezáltal a reá vonatkozó felelősség- teljes elméleti szándékot egy bizonytalan, lég- üresnek tetsző térbe irányítják. Ennek a reali81 tásnak tehát az igazi természete időlegesen tulajdonképpen sem belülről, sem pedig kívülről nem látható. Vagyis módszertanilag a bürokratikus dogmatizmus "hibáinak", "torzítá- sainak" stb. felsorolása nem azonos globali- tásának programatikus kritikájával. Ezért ismét felvetődik a kérdés, hogy ilyen helyzetben mikor, milyen körülmények között lehetséges egyáltalán valaminő, a lényeget érintő tisz- tánlátás és milyen program alapjává válhat. Tekintsünk most el attól a cseppet sem felszíni tényezőtől, hogy bármilyen alternatív program kidolgozásának lényegi információs és szer- vezeti akadályai voltak, amelyek az ilyen em- berek fizikai létét is veszélyeztették. Még így is az tűnik valószínűnek, hogy egy olyan társa- dalmi valóság megragadásának és meghala- dásának a programja, amely sem belülről, sem kívülről nem átlátható, módszertanilag csak e társadalom történelmi csődjével válik lehet- ségessé! Sőt ez a program sem lehet már vala- milyen "döntő láncszemként" azonosított, majd lépésről lépésre kibontott, a szó szoros értel- mében vett program, hanem csupán a "láttattatás" programja. Ez előbb csak utat nyit, biz- tosít a társadalmi lét legmélyén feszülő problé- mák felszínre emelkedéséhez, és körülményeket hoz létre az így fel-felbugyborékoló és elrob- banó problémák fokozatos tudatosításához. Ezek után lehetséges majd tulajdonképpeni prog- ramokat készíteni. Természetesen ez a már végképp meg- szilárdult bürokratikus dogmatizmusban kiala82 kult módszertani helyzet leírása, amely egyúttal azt is mutatja, hogy mindenféle kifagyasztási részprogram illúzió. Egyúttal azt az óriási különbséget is szemlélteti, amely a közvetítő program (Blum-tézisek) és a "láttattatási" prog- ramok ontológiai helyzetei között kialakult. Mert a közvetítő program Lukácsnál egy feldol- gozott, vagyis lényegi elemeiben valamiképpen átvilágított totalitásból áramlik a gyakorlatra, éspedig kritikailag közvetítve egy újabb, de még el nem ért és be nem biztosított totalitás- kép felé. A "láttattatási" programból pedig ép- penséggel ez a totalitáskép hiányzik szükség- képpen, sőt maga nem több, mint a majdani el- érése körülményeiről való gondoskodás szán- déka. Etikailag-szellemileg ez nem jelenti, hogy a külső vagy belső kritikai szándék, beindulás, felháborodás vagy tett értelmetlen, hanem azt, hogy ezek "reálisan" nem képviselhetnek a bürokratikus dogmatizmus globalitására vonat- kozó szemléletet és programot. Igazi jelentősé- güket csak post festa, vagyis annak "csodaszerű" túlhaladásakor, a "láttattatási" progra- mokban, azok szellemi és erkölcsi előzménye- iként nyerik el. De természetesen ez nem vál- toztat azon, hogy ilyen erkölcsi-szellemi lég- körben az elkötelezett intellektuális produkciók szintje nemigen léphet túl a partizánságon, amit továbbra is ellentmondásosan a totalitás bürokratikus elvesztésébe való kényszerű beletörődés aktív etikájának kell tekinteni. 83 Az a tény, hogy Lukács a negyvenes évek második felében nyilvánosan is igyekszik elfogadtatni, legitimálni az elkötelezett értelmi- ségi élet partizán formáját, valamint az e kérdés körül kialakult ún. Lukácsvagy irodalmi vita világosan jelzi a partizánság erkölcsi, mód- szertani és ontológiai sajátosságait. Vagyis ép- pen azt, hogy a megnyilatkozások mennyire ho- mályos körülmények között, rejtett paraméterek alapján születnek és nyerik el mozgalmi-tár- sadalmi értelmüket. Logikus következmény te- hát, hogy bár a vitában túlméretezett önkritikát gyakorol, Lukács további bírálatok célpontja, végül azonban csak sikerül visszavonulnia a tudományos munkába. Ekkor véglegesíti a német irracionalizmusról, a Goethéről, a Balzacról, a német és az orosz realizmusról írott könyveinek kéziratait. Erkölcsi-értelmiségi vi- szonylatban fokozatosan tudatosítja a partizán szellemiségi etika korlátait. A sztálini és újsztálinista módszerek, a hidegháborús helyzet egyre inkább meggyőzik arról, hogy a prob- lémák és újratermelésük alapját éppenséggel ez a gyakorlat képezi. Ezért számára a partizán értelmiségi etika és ideológia perspektívái nyil- vánvalóbban illuzórikusnak mutatkoznak, mert lemondanak magának a dogmatizmus bürok- ratikus képződményének a hiteles marxista bí- rálatáról. Sztálin halála, a XX. kongresszus munkálatai kedvező légkört teremtenek az átértékelések- hez. Az ötvenes évek közepének tömegmoz- galmai, ezek sokféle tendenciái Lukácsot egyre 84 inkább a dogmatizmussal és a revizionizmussal is szembehelyezkedő "harmadik út" keresésére ösztönzik. így nő ki lassan a partizán szellemiségi erkölcs hullámzásaiból a kritikai reformer értelmiségi morálja. Itt már a sztálinista és az újsztálinista gyakorlat és elmélet állandó persze nem egységes kri- tikai elemzés tárgya. Nemzetközi hírneve egyre nő, és ez bizonyos védelmet nyújt a külső és belső ortodox vádaskodások kereszttüzében. A hivatalos kommunista mozgalommal való vi- szonyában újabb súlyponteltolódás következik be. Lukács ideológusi különvéleményét a mar- xista filozófia szakterületeinek (esztétika, etika,, majd az átfogó Ontológia) elmélyítése során dolgozza ki és hangoztatja. Álláspontja szerint az igazi marxizmust meg kell tisztítani a dogmatizmus megkövesedett lerakódásaitól, és a Marx-Engels-Lenin által meghatározott el- méleti és módszertani alapokon kell tovább- fejleszteni a jelenkor és perspektívái kritikai tudatának a szintjére. Ezt a nézetet képviseli az Esztétika is, amely a művészet helyét és sajá- tosságait az emberi tevékenységek összességé- ben vizsgálja. Hasonló indíttatású az etikai váz- lat, ámbár szélesebb-mélyebb megalapozást igé- nyelve az Ontológia hátterébe kerül. A kritikai reformer szellemi etikájának nagy művei a magáértvaló nembeliség valamilyen megjelenési formáját célozzák, mint Lukács saját, egyéni elidegenedésén való felülemelkedésének ellent- mondásos ideologikus, szellemi kísérletei. Hogy ezt jobban megérthessük, nem szabad elfelej85 tenünk: a kritikai reformer szellemi erkölcse a partizán etika talajából nő ki. A partizán etika azonban a globalitás elvesztésébe, a dogmatizmus győzelmébe való kényszerű beletörődés etikája. Szubjektív szellemi szándéka és tendenciája: a kritikai reformerség, a globalitás visszaszerzésére irányuló kísérlet. Ennek sarkpontja az a kérdés: hogyan lehetséges a marxizmus dogmatizmus okozta történelmi "lemaradása", valamint felszámolása ellent- mondásos körülményei között. Mert ebben megint csak felvetődik a kérdés, hogy lehet- séges-e és miként a globalitás kritikai öntudata. Avval, hogy a bürokratikus dogmatizmus a marxista tudományt és filozófiát a taktikai döntések legitimálásának és propagálásának egyszerű eszközévé manipulálta, tulajdon- képpen elzárta előle mind a kapitalizmus, mind a létező szocializmus gazdasági, társadalmi, történelmi folyamatai követésének és elem- zésének a lehetőségeit. Egy ilyen átfogó és több évtizedes lemaradást tekintettel a sztáli- nizmus felszámolására irányuló hatvanas évek- beli kísérletek ellentmondásosságára nem lehet egy csapásra behozni, hanem fokozatosan meg kell teremteni a globalitás megragadásának szellemi, módszertani, de erkölcsi eszközeit is. Ezért a kritikai reformerség érelmiségi etikája Lukácsnál a magáértvaló nembeli partikularitás valamely területének szócsövén való egyéni ideológiai megnyilatkozás, ennek azonban át kell mentenie és új szintre emelnie a partizán szellemi erkölcs teljes fegyvertárát. 86 Ennek ellentmondásait Lukács az Ontológia második kötetében már az elidegenedés mai állásának elméleti-történelmi szintjén tárgyalja és különösen mély, hamis tudatossággal fogalmazza meg: "...annak a személynek, aki egyéni döntéseinek segítségével szakítani akar saját elidegenedésével, hogy ezt a szakítást szubjektíve végrehajthassa, olyan perspektívá- val kell rendelkeznie, amely végső soronf...] a magáértvaló nembeliség valamiféle megjelenés- módját veszi társadalmi úton célba, még ha ez a perspektíva tragikus irányú is, mert csak így emelkedhet bensőleg saját elidegenedésével átmeg átszőtt, elidegenedésekben megrekedt par- tikularitása fölé".1 E célra morálisan rossz korszakokban a mű- vészet a legalkalmasabb, mert "...sohasem kény- szerül arra, hogy az ellentétet mint ellentétet elméletileg megfogalmazza, és mivel elegendő a számára, hogy olyan emberképeket alkosson, amelyek másként, ellentétesen mozognak, mint a normális átlag[,..] ez a mozgástér sokkal nagyobb és minőségileg szabadabb, mint minden más kifejezési mód, éppen az általános helyzetet, az ember lényegét tekintve".2 Itt azonban nyomban felvetődik a kérdés, vajon ugyanígy járhat-e el a filozófia is, kiváltképpen ha előtte marxista lévén nem kisebb cél- kitűzés áll, mint az elidegenedett világ megvál- toztatása. Természetesen nem. Ha pedig ezt nem vállalhatja, vagy nem vállalja, akkor nem marad más, mint a filozófiát, a marxista filozófiát a magáértvaló nembeliség partikuláris 87 szakdiszciplínájaként (saját elidegenedésén való felülemelkedésének kiútjaként) az ideolo- gikus gondolkodás társadalmi közvetítésén át megcélozni. Ezért bár Lukács magára vállalja azt a hatalmas elméleti feladatot, hogy a mar- xizmust mint esztétikát, majd mint ontológiát kimunkálja itt már szó sem lehet arról a fundamentalizmusról, amelyet a Történelem és osztálytudat képviselt. Azok az ellentmon- dások, amelyeket az Ontológiában például a Lukács-tanítványok is kimutattak (nevezetesen a két ontológia; gazdasági és tudati determi- nizmus; a módszertani kérdések tisztázat- lansága; az elidegenedés leküzdésének proble- matikus volta), nem egyszerűen módszertani vagy történelmi alapon születnek, hanem a szellemiség erkölcsi gyökereiből (is) táplálkoz- nak. Ekképpen a bürokratikus dogmatizmus globalitása sem válhatott a kritikai elemzés tárgyává. Mindazonáltal a kritikai reformer ér- telmiségi erkölcse ideológiai közvetítés a "láttattatási" programok szellemi légköre felé. Kifejeződése annak a tudatnak, hogy "...az elidegenedéssel szemben egyéni, tisztán elmé- leti és politikai-társadalmi lázadások még távol- ról sem összegeződnek gyakorlativá váló szub- jektív tényezővé". Georg Símmel és a titok szociológiája Simmel felfogásának átvilágítását számos ténye- ző nehezíti. Gondolkodói alkatán a szokványos, de a túlfinomított módszerek is mintha élüket veszítenék. Szemére is vetik, hogy írásait nem lehet tárgykörök szerint pontosan osztályozni, és mindig nehéz eldönteni, hogy végül is közgazdaságtani, filozófiai, szociológiai, kultúrfilozófiai vagy társadalomlélektani szöveggel van-e dolga a derék, de tanácstalanságra hajló kutatónak. Sziporkázó, váratlan képzettársítá- sokkal, fordulatokkal teli írásai a szakadatlan cserebomlás hangulatát keltik. Hiszen a gondol- kodói élmény, amelyben részesít, nem a nagy rendszerek tekintélyes hömpölygése, amely az előre beígért bölcsesség felé sodor. Több lehető- ség egyidejű megragadása és végigvitele szinte kizárja a szemlélő, de az azonosuló magatartást is. írásaiban a problémaés gondolatátadás uralkodik, olyan légkör, amelyben a felhívás nem együtt járásra és nem magános követésre szólít, hanem csupán egy szétterítő-széttekintő gesztus. Simmelről elterjedt, hogy relativista. Ez nem alaptalan vád vagy dicséret. Nehéz azonban megtudni, hogy ő mit mond erről, és főként azt, hogy mit is kezd vele. Hiszen a többlehetőséges megoldásokhoz érkező következtetések egyen- értékűségének a száraz lajstroma éppenséggel 89 avval a sokszínűséggel ütközik, amely miatt mindegyikkel számot vetni kényszerült, A kérdés ezért lényegében az lenne, hogyan észleljük Símmel gesztusait és hogyan vála- szolunk azokra. Georg Simmel a század eleji Európa szellemi életének egyik legszínesebb, leghatásosabb alak- ja. Hatása különös. Iskolát sem alapított, távoli követői sem akadtak. Mégis fontos gondolkodó. A berlini egyetemen magántanárként tartott előadásai Európa minden sarkából, de az Egyesült Államokból is vonzzák az igényes hall- gatókat (elég csak Max Schellert, Lukács Györ- gyöt vagy az amerikai Parxot említeni). Olyan kortársak tisztelik, mint Max Weber, Heinrich Rickert vagy később Martin Heidegger. A német nyelvterületen kívül franciául és angolul (főként az Egyesült Államokban) publikál és hat. Sokrétű történelmi, jogi, lélektani, esztéti- kai, etnográfiai, szociológiai adatokkal teletűz- delt írásai azonban elég nehezen áttekinthetőek. Valószínűleg ezért is Simmelnek több csodálója, mint követője akadt. Mégsem egyszerűen divat- jelenség. Munkássága átmenet inkább poziti- vizmus és fenomenológia, pragmatizmus és intuicionizmus, újkantianizmus és életfilozófia, spiritualizmus és marxizmus között. Mégsem eklektikus. Ám rendkívül érzékeny. Szelleme és a vele társuló analitikus tudatosság eleve kizár- ja számára, hogy bármiféle akár eklektikusán egységes rendszer kidolgozásába kezdjen. Nekrológjában joggal nevezi ót Lukács az impresszionizmus igazi filozófusának, aki hatal90 mas ösztönző és vonzerőt jelentett a fiatal ge- neráció számára, de akinek a hatása csak a leg- ritkább esetben lehetett tartós és összefüggő. Hagyatéka és hatása ennyire különös voltá- nak maga Simmel is tudatában volt. Egyik nap- lótöredékében olvassuk: "Tudom, hogy szellemi örökösök nélkül halok meg (s ez jól van így). Hagyatékom készpénz, amely sok örökös között oszlik meg, s mindegyik olyan vállalko- zásba fekteti a saját pénzét, amely az ő termé- szetének felel meg, s amelyen nem vehető észre, hogy ebből a hagyatékból eredt."1 Saját pénz- filozófiája szerint a "pénz" a csere általánosuk formája, a "készpénz" pedig ennek az általános, közvetlenül adott felhasználási lehetőségnek a formája. És valóban: hagyatékának talán legér- tékesebb vonatkozásai éppen problémaérzé- kenysége, témaérzékenysége, az a képessége, hogy mások által elkerült, észre nem vett vagy fel nem vállalt kérdéseket vet fel. De rendkívüli sokoldalúságának és árnyaltságának köszönhe- tően a hagyományosnak tekinthető kérdéseket is addig meg nem világított aspektusokban tárgyalja. Simmel ezekben is felkínál és hat. Ez a hatás persze más, de sok szempontból folttalanabb is, mint a nagy rendszerek felhígulása az epigonokban vagy pedig a járulékos problé- matörténetek vég nélküli és unalmas lajstromba szedései. Azt mondhatnánk, Simmelnek nem is "tanítványai" vagy követői, hanem értelmezői és főként felhasználói vannak. O maga ezért mint- egy felszívódott az európai kultúrában. Nyu- godtan mondhatják tehát róla, hogy fontos, de 97 nehéz megragadni, ám amiben megragadjuk, már nem is olyan fontos. De nélküle?... A francia Albert Mamelet még Simmel éle- tében módszertanilag monografikus igényűnek tekinthető könyvet közölt róla, melynek a Filozófiai relativizmus Georg Simmelnél címet adta.2 A könyv tematikailag, tárgykörileg követi végig Simmel relativista felfogását filozófiai, szociológiai, esztétikai és vallási koncepcióinak területein. Húsz évvel később Raymond Aron joggal veti Mamelet szemére, hogy ekképpen ferde képet alakított ki és rögzített elsősorban Simmel gondolkodásának a fejlődését illetően. Ezt a fejlődést a relativizmus túlhangsúlyozá- sával nem lehet kimutatni, ehelyett inkább egy privilegizált téma a történelemfilozófia té- májának fokozatos követését javasolja, ami során ez a folyamat kibonthatóvá válik. Komoly gondot okoz azonban az a körülmény, hogy a történelemfilozófia nyilván nem Simmel, hanem Raymond Aron doktori értekezésének a privi- legizált témája. Sőt Simmelnél nem is igen talá- lunk privilegizált témákat. Ezért is szokták annyiszor a "kultúrfilozófiai" irányzathoz so- rolni. Ráadásul Lukácsnak valószínűleg igaza van akkor, amikor Az ész trónfosztása című művében azt hangsúlyozza, hogy az az élet- filozófiai metafizika, amely a kései Simmelnél egyre nagyobb súlyt kap, nem a relativizmus túlhaladását, hanem éppenséggel elmélyítését jelenti. De ennél is többet mond a fiatal Lukács, amikor már említett nekrológjában Simmelt a "metodológiai pluralizmus legpregnánsabb 92 képviselőjeként" említi. Mert Simmelt valóban az a különös képesség jellemzi, hogy minden témájához mintegy újraszülessen, hogy újraalkossa azokat. Ám ez nem feltétlenül a módszerek pluralitását, hanem inkább szelle- mének belső gazdagságát hozza felszínre. A kérdés tehát az, vajon hogyan juthatunk el Simmel gondolkodásának egészéhez, még akkor is, ha megérkezésünkkor azt nem egész- ként találjuk. A kézenfekvő válasz erre az, hogy Simmelt jellemző témáin keresztül kell meg- ragadni. Ilyen jellemző témája Simmelnek a titok. Olyan probléma ez, amelyet őelőtte frontálisan nem vetettek fel, és utána is csak szórványosan vizsgáltak. Gondolkodásának azokat a sajá- tosságait kell tehát felkutatnunk, amelyek szellemileg és módszertanilag is lehetővé tették e számára jellemző témaválasztást, és ily mó- don remélhetjük, hogy mind Simmel, mind té- mája hitelesebb szellemi, de tárgyköri arculatát is megrajzolhatjuk. Evégett azonban előbb Sim- mel formális szociológiájáról kell beszélni. A szociológia önálló tudományként való megszületése elképzelhetetlen Simmel mun- kássága nélkül. Amikor a "formális szociológia" atyjaként emlegetik, akkor elsősorban azokra a módszertani törekvéseire gondolnak, amelyek a szociológia tudományának önálló megalapo- zását célozzák. Ez a törekvés abból a kérdésből származik, hogy a társadalomtudományok (jog- tudomány, etnográfia, történelemtudomány, gazdaságtan, lélektan stb.) erőteljes fejlődésének 93 és önállóságuk körvonalazódásának körülmé- nyei között az önállóság milyen területe marad még fenn a szociológia számára. Simmel vá- lasza erre az, hogy a szociológia magának a tár- sadalomnak, vagyis a társadalmasodásnak a tudománya, amely e folyamat anyagának, tartalmának és formájának a megkülönböz- tetésén, e megkülönböztetés funkcionális kifej- tésén alapul. Önálló tárgyra a szociológia úgy talál, hogy más módon, sajátos absztrakciók alapján rendszerezi a már korábban felismert tényeket, és ekképpen újabb összefüggéseket tár fel. Ez nem is annyira új módszer, mint inkább új szemléletmód, amely a társadalmasodás folyamatának új megragadását a kantiánus hagyomány újraértelmezése által végzi el. "Mindazt, ami az egyénekben, minden tör- ténelmi valóság közvetlenül konkrét lelőhelyén ösztönként, érdekként, célként, hajlamként, pszichikai állapotként és mozgásként jelen van, mégpedig úgy, hogy általa másokra képes hatást gyakorolni vagy másoktól hatásokat elszenvedni, a társadalmasodás tartalmának, tehát anyagának nevezem."4 Társadalmasodássá ez úgy válik, ha az anyagot a kölcsönhatá- sokban az egymással való létezés különböző formáivá alakítják át. A "tartalom" és a "forma" elválasztása nyilván absztrakció, jogosultságát Simmel csupán abban látja, hogy egyrészt a társadalmasodás azonos formái különböző tartalmakat hordozhatnak, és ugyanaz a tar- talom változatos formákban valósulhat meg. 94 Másrészt ez az absztrakció hozzájárulhat a tár- sadalomról szóló tudomány megalapozásához. Kantnál a forma egyértelműen a megismerő és a cselekvő szubjektum spontaneitásának olyan terméke, amely révén a benyomások, illet- ve a cselekvések maximái lehetőségük feltéte- leiként és egységeiként megszületnek. Simmel számára a társadalmi formák egyrészt egy már meglévő egységet alkotnak, és ennyiben "objek- tív absztrakciók", másrészt elméleti elvonat- koztatások, amelyek az ismeretek elmélyítésére szolgálnak. "A társadalom azonban írja olyan egység, amelynek nincsen szüksége a szemlélőre az egység megteremtéséhez." Az élettartalmak olyan ideologikusan és kauzá- lisán meghatározott formákat hoznak létre, amelyek e tartalmak maximális kibontakozására hivatottak. A formák azután visszanyúlnak azokhoz az élettartalmakhoz, amelyek megfor- málására létrejöttek, de egészen más élettar- talmakkal is kapcsolatba kerülhetnek. így a for- mák maguk is differenciálódnak, sőt ennek ré- vén újabb, immár tartalmi differenciálódás foly- tatódik. Az élettartalmaknak, mint például a "munka", a "tulajdon", a "munkamegosztás" stb., általános formája a "csere". A "csere" azonban a "közvetlen csere", a "kereskedő által közvetített csere" vagy a "pénz általi csere" konkrétabb for- máit öltheti. Ezeken belül "a pénz mint ere- detileg pusztán gazdasági mozgások megtes- tesült formája [...] sajátos normákat is kialakít, ugyanakkor teljesen autochton minőségbeli tu95 lajdonságokat bontakoztat ki, és ezektói függő technikákat hoz létre".6 A formákban megjelenő tartálom kutatását, akárcsak a geometria, a szociológia is a tár- sadalom más tudományainak engedi át. A szociológia feladata á társadalmasodás tiszta formáinak absztrakciója révén elvégzendő tár- sadalomkutatás lehetőségeinek a felvetése és megvalósítása. Simmel szerint ilyen formák az aláés fölérendelés, a versengés, a munka- megosztás, a titok, a pártképződés stb. A szo- ciológiai probléma kifejtésében az anyagi és a formális mozzanatok teljes elválasztása és az anyagiak teljes mellőzése természetesen lehetet- len. Ahhoz azonban, hogy ne állapodjunk meg egyik vagy másik területen, és a társadalmi formák mibenlétének, működésének és kapcso- latainak a finomszerkezetét kifejthessük, a pszichológiai, gazdasági, politikai, történelmi stb. tényanyagokat egyszerre kell megragadni. Ezért léphet túl a formalizmus nézőpontja a szociológiában az olyan nagy formációk, mint az állam, a hadsereg tanulmányozásán, és így utat nyithat a finomabb összetartó erők szere- pének a felismeréséhez és megvizsgálásához, ami mindaddig fel sem merült. De azok a formák, amelyekkel az életfolyamatokra ráismerünk, maguk is az életés kultúrfolyamatok termékei. A formákat nem egyszerűen elvonjuk az élet- folyamatoktól, hanem azokat előzetesen kiter- meli az életfolyamat, megtestesíti, partra dobja, majd újabb teleologikus-kauzális, tudományos, művészeti stb. felhasználásuk révén vissza96 sodorja az így szélesedó'-apadó életáradatba. Csak így képzelhető el, valósulhat meg az a ténylegesen ellentmondásos álláspont, amely- nek alapján Simmel egyszerre volt híve a jelen- ségek egyszeri és meg nem ismételhetőségének és a társadalmi formák önmegőrződésének. A puszta gondolkodás számára az élet és a forma egysége nagyon nehezen ragadható meg. Mert az élet és a forma mint a világfelfogás és végső kategóriái elvüket tekintve rendkívül különbözőek. Az élet abszolút és folyamatos mozgás, a forma pedig állandó és általános "képződmény". Az élet felől is kereshetjük a formát, de a forma felől is az életet, és termé- szetesen egészen más "képzó'dményhez" jutunk (pl. a klasszicizmus és Rembrandt különbsége). Ráadásul azoknak a formáknak a sokasága, amelyekben az életfolyamatok az idők folyamán megjelennek, nem függesztik fel azt a súlyosan nyomasztó tételt, hogy "a forma nem változhat meg". Vagyis a "másik" forma nem a korábbi, ami megváltozott, hanem mellette mintegy összefüggés nélkül áll, és összehasonlíthatóvá csak a szintetizáló szellem teheti őket. A formalizmus azt a nézőpontbeli nyitott- ságot biztosítja, amely az ösztönös és a tudatos eljárások ötvözése révén igyekszik számot adni az életfolyamatok sokféleségéről. Az általa biz- tosított absztrakciós szint, a madártávlat pedig olyan kérdések felvethetőségét és sokszínű, "kaleidoszkopikus" elemzését nyújthatja, ame- lyek más szemlélet számára rejtve maradnak. Mert nem egyszerűen az élettartalmak konkré97 tumától, hanem a konkrétumok egyoldalú- ságától (tehát pusztán pszichikai, jogi, gazda- sági stb. mivoltuktól) való elvonatkoztatás az, ami újabb összefüggéseket megvizsgálva olyan kérdésekre derít fényt, amelyeket sem a pszichológiai, sem a jogi, sem a történelmi szempontok önmagukban nem tisztázhattak. Ezért áll egyébként a formális szociológia szünte- lenül a szociológia és a társadalomfilozófia ha- tárán, és ezért merülhet fel a titok és a titkos társadalom kérdése Simmel és a formális szo- ciológia jellemző témájaként. 7 A titok-jelenség megragadásának a nehéz- ségeit Simmel maga is említi. Azt ugyanis, hogy olyan jelenségről van szó, amely hallgatásba, rejtőzködésbe, megtévesztő látszatokba, tilal- makba stb. burkolózik. De a primitív népektől egészen a modern életig elkíséri az emberiség történetét. Az egyén, a közösségek és a szer- vezetek szintjén is jelen van, de a lelki, a gaz- dasági és a politikai életben is fellelhető. A titok témájának e sajátosságaiból követ- kezik a kérdés, hogy végül is milyen elméleti területen vethető fel és vizsgálható meg valójában. Az a tény, hogy a titok rejtőzködik, leplezi magát, ellenáll, épp azt jelzi, hogy olyan jelenséggel van dolgunk, ahol az elméleti megragadás nehézségei hozzáadódnak azokhoz a nehézségekhez, amelyeket általában episztemológiai gátaknak neveznek, és amelyek hipotetikusan a megismerés mindaddig eredményes eszközeinek a határait mutatják. Hiszen a titok pontosan olyan jelenségekre utal, 98 amelyek pszichológiai, történelmi, politikai, gazdasági stb. természetükön túl és avval együtt a hozzájuk közeledni kívánó megismerő szubjektum ellenére szerveződnek. A titoknak ezt a később még tüzetesebben elemzendő tulajdonságát és ennek következményeit itt persze csak nagy vonalakban lehet összefog- lalni. Szinte közhelyszerű megállapításnak tűnik, hogy a titok tanulmányozásakor nem osztogat- hatunk kérdőíveket, nem készíthetünk inter- júkat, nem kérhetünk vagy állíthatunk össze ki- mutatásokat, nemigen férhetünk az archí- vumokhoz és így tovább. Semmilyen statisz- tikára nem építhetünk, hiszen pontosan arról van szó, ami belőlük kimaradt. A leés kihallgatások meg különösképpen nem a nyilvános szubjektum rendszeres kutatási módszereinek az eszközei. Nem csoda hát, hogy nemigen találkozunk a titok tárgyi közgazdaságtanával, politológiájával, lélekta- nával, szociológiájával, de még történetével sem. Ez természetesen nem jelenti azt, hogy a titok kérdéskörének nem volna közgazdasági, lélektani stb. jelentősége. Hiszen pl. az extraprofit gazdaságtani kérdésében, az elfojtás és az analízis pszichológiai problémájában, a politikai stratégiák és taktikák megértésében, a magánés az államtitkok védelmének jogi problematikájában stb. a titoknak jelentős szerepe és fontossága van. Ennek ellenére egyi- kük sem szolgáltat egy olyan titokfogalmat, amely frontálisan a jelenséget magát ragadná meg. 99 Több oka is van ennek. A már említetteken kívül az is felvethető, hogy a titokkal szemben a szellem mintegy természetes magatartása vala- milyen megfejtés. Magától értetődő módon meg akarjuk tudni, mi az, amit előlünk eltit- kolnak, és hogy miért titkolják. így lesz a meg- fejtés anyaga az eltitkolás, tárgya pedig a titkolt maga. Egész beállítódása és irányulása szerint a megfejtés számára az elrejtés struktúrái pusztán mint leküzdendő burkok, gátak stb. szere- pelnek, amelyek "mögött" a titkolt, vagyis a már titok nélküli titok konkrétuma húzódik. A titok- nak valóban sajátossága, hogy egyrészt puszta akadályként, másrészt (később) teljesen felol- dódva vagy elpárologva jelentkezik. Ezért nincs kizárva, hogy a gazdasági elemzés számára egy titkos fegyvergyár egyfelől megközelíthetetlen, másrészt szakmailag úgy fogható fel a műkö- dése, mint bármely gyufagyáré. A titok tehát vagy puszta akadály, vagy már nem tárgy. Arról is szólni kell azonban, hogy a szak- kutatás nem mindig és nem pusztán megis- merő! funkciója révén találkozik a titok jelensé- gével. Eló'fordul, hogy a pszichológus vagy a pszichiáter adott esetben a páciens "titkait" nem a gyógyítás, hanem a hatalom számára fürkészi, a jogász a titok védelmének jogi feltételeit a hatalom rejtett céljai érdekében eszközként dolgozza ki, a politológus a diverzió és a félrevezetés támogatójaként "foglalkozik" a titok kérdésével... Nem kétséges, hogy ezzel mintegy a belsejébe kerülnek a titoknak, s annak alávetetten figyelik azt. 100 Úgy tűnik., a titok kérdésével egy olyan probléma eló'tt állunk, amellyel bizonyos társa- dalmi szaktudományok sokrétű akadályo- zottságban érintkeznek ugyan, frontális meg- ragadására mégsem vállalkoznak (vállalkozhat- nak). Ez pedig azt jelzi, hogy a kérdésnek mint átfogó elméleti problémának a megragadása a szűkebb szaktudományi érdeklődés absztrak- ciós szintjein túl elhelyezkedő területen lehetsé- ges. Ez a szint pedig valahol a szociológia és a filozófia határán, Simmel formális szociológiá- jának régióiban helyezkedik el. Ezért mondjuk azt, hogy a titok a formális szociológia, Simmel jellemző témája. De ha a formalizmus nézőpontja lehetővé te- szi is Simmel számára egy egész sor olyan kérdés felvetését, amelyeket reá jellemző témákként kezelhetünk, ez nem jelenti egyszer- smind azt is, hogy e kérdéseket valóban meg- nyugtatóan meg tudja oldani. Sőt, az a szoros kapcsolat, amelyet Simmel a formalizmus és a relativizmus között kiépít, kétélűnek mutat- kozik. Mert egyfelől megnyitja ugyan azt a perspektívát, amely lehetővé teszi a különböző tudományterületekhez tartozó, egymástól első pillantásra távolinak tetsző élettartalmak össze- függéseinek a feltárását, másfelől meggátolja abban, hogy magukat a formákat, belső szer- kezetük csomópontjait és működési elveiket illetően is erőteljesebben körvonalazza. A szo- ciológiai formák és technikák így szinte össze- függés nélkül, majdnem statikusan rendelődnek egymás mellé. A formák így nemigen kerül101 hétnek egymás erőterébe, és nem is kapcsolód- hatnak egymásba. Természetesen ez ellen a formák maguk is fellázadnak. A formák láza- dása pedig nem más, mint az, hogy elszapo- rodnak, túlburjánzanak. Simmel a titok jelenségét az emberi viselkedésnek a megismertségére vonatkozó módosulásaként tárgyalja. "Egyetlen más tárgy sem világosíthat fel bennünket ilyen mértékben önmagáról, illetve rejtheti él önmagát, mint az ember, mivel egyetlen más tárgy sem módo- síthatja viselkedését megismertségére való te- kintettel."8 Ezáltal a titok fogalma olyan jelen- tést nyer, amely nem tartalmazza annak pl. a természetre átvitt értelmeit. Vagyis nem vonat- kozik mindenre, aminek a létezését valami- képpen észleljük vagy átéljük, belső mivoltát azonban erőfeszítéseink ellenére sem ismertük meg. Ha a titok kérdését az emberi társa- dalmi és történelmi viselkedésre összponto- sítjuk, elejét vesszük annak, hogy ez a probléma végeláthatatlan ismeretelméleti vitában oldód- jék fel. Az emberi magatartás módosulása, tekin- tettel megismertségére, az emberek saját értéke- léseik megfontolásai alapján történik. Ennek ter- mészetesen nem egyetlen formája a titok. Simmel a titok mellett a hazugságot tárgyalja különös hangsúllyal. A hazugságnak szocio- lógiai formaként és technikaként való külön tárgyalása az emberi viselkedésnek a megis- mertségére vonatkozó módosulásaként termé- szetesen helytálló. A titok esetében és főként 202 úgy, ahogyan azt Simmel elvégzi, félrevezető is lehet. Mert egyrészt elfedheti a két magatartás, jelenség közötti szerkezetbeli különbséget, másrészt kölcsönhatásuk mikéntjének a megér- tését is összekuszálhatja. Akárcsak a titok, a hazugság is az emberek és a helyzetek közötti ellentétekből fakadó és ezeket kifejező, gyakran fokozó viszonylat- rendszer. Simmel okkal hangsúlyozza, hogy a hazugság nem egyszerűen azt jelenti, hogy aki- nek hazudnak, az a kérdéses dolgokról hamis képet alakít ki. Evvel együtt a hazugságban té- vedést keltenek a hazug személy belső véle- ményét illetően is. A hazug személy az általa birtokolt valódi képzetet (függetlenül attól, hogy az ismeretelméletileg valóban az igazság-e) elrejti a hazugság címzettje(i) elől. Le kell azonban szögezni, hogy a hazugság esetében sem egyszerűen arról van szó, hogy a hazug vélemény vagy állásfoglalás más, mint az igazi, hanem olyasmi, ami az igazi elrejtésére éppen e tévedés keltése révén szolgál. így tartalmaz a hazugság valóságelemeket, és csak így valószínűsíthető olyannyira, hogy bonyolult szerepének megfelelhessen: éppen a kinyilvá- nítás aktusában elrejteni az igazi, belső véleményt. Ez a körülmény a hazugságnak azt a bonyolult és megkülönböztető sajátosságát hor- dozza, hogy benne az igazi vélemény leplezése és e leplezés bebiztosítása nem különül el a kinyilvánítás aktusától. Ebből pedig az követ- kezik, hogy a hazugságban megmarad az ellen- tétnek a konkrétuma (bármilyen széles skálájú 103 legyen is az adott esetekben), amelyben a "felek" "egymásra" és a "tárgyakra" vonatkozóan el- helyezkednek. A hazugságnak ezeket a belső, szerkezeti vonásait nemcsak Simmel nem veszi észre, noha itt a titokhoz való formai közelségében vizsgálja, hanem olyan monografikus igényű próbálkozások sem, mint pl. a Sissela Boké, aki a jelenséget egyfajta erkölcsi pragmatika szem- pontjából tanulmányozza.9 Az ugyanis, hogy a hazugság ellentéteket kifejező és megvalósító viszony, még az ún. jótékony hazugságok eseté- ben is fennáll, csak annyi a különbség, hogy itt az igazi vélemény elrejtését motiváló ellentét nem a hazug személy és a címzett, vagyis a "felek" között, hanem bizonyos tényállás és a felek közötti kapcsolat között feszül. Ez tehát egyáltalán nem változtat a hazugságnak azon a szerkezeti sajátosságán, hogy ellentéteket fejez ki, éspedig oly módon, hogy benne az igazi vélemény leplezése és a leplezés bebiztosítá- sának az aktusa nem különül el. És mivel így a leplezés hazugságaktusában az ellentét konkré- tuma is megőrződik, semmi sem gátolja a való- di vélemény kinyilvánítását az olyan emberek- kel való viszonyban, akikkel szemben konkrét ellentét nem áll fenn. Sőt ez a közlés anélkül is megvalósulhat, hogy az beavatás jelleget öltene. Mindez egészen másképpen megy végbe a titok esetében. Ám a hazugság és a titok formai közelsége valóban könnyen félrevezethet kate- goriális szerkezetük másságát illetően. A finom, árnyalatbelieknek látszó különbségek tehát 104 végül elég radikális szerkezeti különbségeknek bizonyulnak. De pontosan ez teszi lehetővé, hogy például megértsük: a hazugság nem egy- szerűen a titok "mellett" áll, hanem szerkezeti sajátosságainak függvényében beépülhet a titokba. Ugyanakkor azt is megérthetjük, hogy amikor ez a beépítés megtörténik, akkor maga a hazugság is szerkezetbelileg változik meg. A titok és a hazugság formai közelsége vezette félre Pierre Boutang-t is, aki a titok kérdéskörét Simmelre való hivatkozás nélkül teszi elemzés tárgyává.10 Fogalmi elemzést végezve Boutang úgy találja, hogy a "hazugság" és a "titok" fogalmi körei részben fedik egymást. De keveset érünk avval, ha azt mondjuk, hogy a titok fogalmi köre olyasmit is tartalmaz, amire a hazugság fogalmi köre is részben vonatkozik. Sokkal fontosabb azt elemezni, hogy az emberi magatartás kategóriáiként milyen szerkezettel rendelkezik a titok és a hazugság, hiszen ennek a függvényében különülnek el, teremtenek kap- csolatot, illetve szerveződnek át akkor, amikor egymásba épülnek. A titok is elrejtés és természetesen leplezés is, csakhogy bebiztosított leplezés. Titokról te- hát csak ott beszélhetünk, ahol bebiztosított lep- lezéssel találkozunk. Sőt a bebiztosítás befelé és kifelé is kiépített szerkezete annyira jellemzi a titkot, hogy legtöbbször egész jelenségét hajla- mosak vagyunk a bebiztosított lepellel azono- sítani. A titok belső és külső védelmét, felfedhetetlenségének garanciáit a bebiztosított leple- zés szolgálja. 105 A titok is ellentét, mégpedig konkrét ellentét tudata. A bebiztosított leplezésben azonban az ellentét konkrétuma elsikkad, hiszen a titok leplezésének és megőrzésének bebiztosítása a nyilvánosság egészére saját (lehetséges) ellenté- teként reagál. Ma, amikor a román társadalmat nemegyszer a kémveszély lázálmával traktálják, talán nem árt a titoknak ezt a sajátosságát egy talán groteszkké torzított, de jellemző példával megvilágítani. Ha egy híres kozmetikai cég ti- tokban tartja sikeres arckrémjének gyártási receptjét, akkor azt nyilvánvalóan a hasonló cégek vegyészei elől rejti el, védi és leplezi. Mármost ha teszem azt, odatéved egy minden vegyészeti felkészültség nélküli, írni-olvasni sem tudó bámészkodó, mondjuk, burmai rizs- termelő paraszt, akkor természetesen ő sem nyer bebocsátást az illető laboratóriumba, és ártatlan kíváncsiskodására minden felvilágo- sítást megtagadnak tóié. Pedig személye semmi veszélyt nem jelent e technológia vagy a vegyi összetétel szempontjából. Mi több, a laborató- rium éber őrei álruhába öltözött kémnek, vagyis ellenségnek fogják tekinteni, akivel szemben körültekintő határozottsággal kell eljárniuk. Mindez nem jelenti azt, hogy az ellentét konk- rétuma, a konkrét ellentét megszűnik, hanem a titokstruktúra a bebiztosított leplezés által lé- nyegileg olyan formát ölt, amely immár az el- lentét szempontjából szükségképpen az egész nyilvánosságot célozza. Persze arról sincs szó, hogy emiatt a titok és a nyilvánosság között valamiféle senkiföldje, légüres tér születne. A 106 titok és nyilvánosság továbbra is kapcsolatban áll, és a titok a legmesszebbmenőén hat a nyil- vánosságra. Ez fordítva is érvényes. A hatás el- sősorban azáltal valósul meg, amit a titok a nyilvánosságtól megtagad és/vagy elvon. To- vábbá a titok által kialakított megtévesztő lát- szatok, az általuk létrehozott okozatok és ered- mények, de a titok nyilvános szabályés tila- lomrendszerei is mind olyan tényezők, amelyek nem felszámolják, hanem megvalósítják a titok és a teljes nyilvánosság közötti ellentétet. A bebiztosítás azonban nem pusztán külső hártyája a titoknak, amely azt körvonalazza, ha- nem olyan erő, amely a titok belső elemei között is érvényesül. Ez igazán szemléletessé csak a titokkal kapcsolatos sajátos kommunikáció, a beavatás és a hallgatás részletesebb elemzése során válik. A titok kérdésének azonban úgy, ahogyan számunkra a Simmellel való találko- zásban és kontrasztban megmutatkozik szá- mos igen fontos aspektusa van, amelyekkel itt nincs terünk foglalkozni. Itt most főként annak a sajátos viszonynak az elemzésére szeretnénk összpontosítani, amely a titok és a nyilvánosság között születik és alakul ki. Nyilvánvaló, hogy a titok olyan folyamat, amely a nyilvánosság kizárásával, mégpedig bebiztosított kizárásával bonyolódik. Ennyiben a titok és a nyilvánosság ellentéte mintegy auto- matikusan jön létre. Ugyanakkor azok a konkrét ellentétek, amelyeket a titok kizárólag tudással, birtoklással uralni igyekszik, természetesen ma- gára a nyilvánosságra is kihatnak. Ez a hatás 107 elsősorban a titkos folyamatokban és/vagy az azok által elért eredmények révén nyilvánul meg. Egy titokban megtervezett, majd sikeresen végrehajtott hadművelet az ellenség elpusztítá- sához vezethet; egy titokban kikísérletezett, majd megőrzött gyártási technológia a konku- rencia legyőzését és a piaci egyeduralmat bizto- síthatja; egy, a nyilvános körforgásból kivont és levéltárban zárolt dokumentum a nyilvánosság- nak egy nélküle kialakított mentális struktúráját őrzi meg és termeli újra. Úgy tűnik tehát, hogy a titokban a nyilvánosság befolyásolásának olyan eszközére bukkanunk, amely egyenesen a nyilvánosság kizárásával, tehát a vele való legfeszesebb ellentétben működtethető. Természetesen nem minden titok, ami nem nyilvános. A római jogtól eredeztethető köznapi szemléletmód de a társadalomtudományi ha- gyomány is a nyilvánosságot nem annyira a titokkal, hanem legfőképpen a magánszférával állítja szembe. Simmel is hajlik arra, hogy a titok kérdését ebbe az általánosabb problémába oltsa, amikor fölveti azt a kérdést, hogy rend- szerint mennyiben mellőzik az emberi viszo- nyok egymás ismeretét. Habermas is arra fi- gyelmeztet, hogy a "privus" (elkülönített, külön- álló, sajátos) melléknévből származó "privatus", valamint a "publicus", a köz, a nyilvános ellentéte szinte teljesen uralja a mindennapi, de a társadalomtudományos mentalitást is. A ti- toknak tehát a magánés a nyilvános szférában való viszonyát is nagy vonalakban körül kell 108 írni ahhoz, hogy a kérdést jobban megvilágít- suk. Általános jelentésében a magánszféra a sze- mélyiség és kapcsolatainak, bensőséges világa: az, ami ebből nem tartozik a nyilvánosságra, és indiszkréció vagy külön elhatározás nélkül nem is válik azzá. Az emberek magánügyei és magánkapcso- latai azért személyesek, mert nem a nyilvá- nosság befolyásolására vagy manipulálására vo- natkozó viszonyok, hanem olyanok, amelyek a személyiség kinyilvánításának és kifejlődésének az immanens feltételei. Közvetlenül azért nem is érintik a nyilvánosságot. A magánszférát is normaés tilalomrendszer védi a betolako- dókkal szemben. Ezek mindenkori nyilvános konvenciók vagy szabályok. Amikor azonban a magánélettel kapcsolatosan merül fel a titok problémája, akkor fel kell figyelnünk arra a rendkívül fontos és félrevezető mivoltában is jelentős körülményre, hogy ha a "magántitok védelméről" beszélnek, akkor rendszerint vala- mi hivatali, hivatási stb. titokszabályozóra gon- dolnak, tehát olyasmire, ami a magánés nyil- vános szférát közvetíti. így beszélünk a gyónási titokról, a levelezés, a telefonbeszélgetések tit- kosságáról vagy a sürgönytitokról, a közjegy- zői, ügyvédi, orvosi és banktitokról. Mindezek- nek az értelmezése is azt a látszatot sugallja, mintha a titok a magánszférának a nyilvá- nossággal való kapcsolatában önműködően megszületne, hogy az ún. magántitok nem is más, mint a magánszférának a nyilvánosságra, 109 a "közbe" való kinyúlása. A titok problémája így látszólag valóban bele is olvad a magán- szférába és a m/ilvános szféra ellentétes viszo- nyának a kérdésébe. Hiszen közléseink tar- talmuktól, címzettjeiktől teljesen függetlenül azáltal, hogy postára adott levél, telefon-telex- hívás vagy távirat formáját öltik, hogy gyóntatófülkében, orvosi rendelőben, közjegyzői vagy ügyvédi irodában hangzanak el, máris a megfe- lelő hivatali vagy hivatási titok tartományába utalódnak, és annak "védelmét" élvezik. Úgy tűnik azonban, hogy minden jelentős történelmi-társadalmi, hivatáserkölcsi és admi- nisztratív vívmány ellenére amelyekkel pl. a levelezés, a hivatás gyakorlása közben nyert magáninformációk titkosságát stb. egyes nyo- matékosabb szabályokkal és tilalmakkal garan- tálják kialakult és virágzik a postatitok mellett és ellenére a titok-posta, a küldemények titkos átvizsgálása, az ügyvédi, az orvosi titok kiszolgáltatása a titkosrendőrségnek, az ügy- védi irodákban vagy a közjegyzői hivatalokban művelt titkos bűnpártolás. Érezzük, hogy itt már egészen másról van szó, mint arról az el- vont folyamatról, amelynek során a magán- megnyilatkozások a nyilvánossággal szemben a titok formáját öltötték. Ám ezt is csak akkor tudjuk megérteni, ha a titkot nem pusztán for- maként, hanem szerkezetként, mégpedig kate- goriális szerkezetként vizsgáljuk. Mint láttuk, a titok olyan általánosító forma, amely az ellentét konkrétumából átcsap a teljes nyilvánossággal szembeni ellentétbe. Ebben a 110 folyamatban mely a bebiztosításához kap- csolódik zajlik le a titok atomizációja. A nyil- vános tilalmak a titokkal való szövetségükben a titok és nyilvánosság ütközőinek, a titok bebiz- tosításának, vagyis titokként való működésé- nek nyilvános kifejezőinek bizonyulnak. A nyil- vános tilalmakban a titok absztrakciójának fo- lyamata olyan szintre juthat el, hogy bennük a titok már nyilvánosan is megjelenhet. A titok- szerkezet atomizáló tendenciája azonban az általánosság és az elvontság eme szintjén is működik. Itt találkozik a titok a magánszféra és a nyilvánosság általános ellentétével. Mert a magánszféra és a nyilvánosság ellentétét az különbözteti meg a hazugság és a titok kap- csolatától, hogy hiányzik belőle az ellentét konk- rétuma. Minden adandó összeütközés ellenére az, amit magánügynek hívnak, már eleve nem a nyilvánosságra tartozik, és nem is közügy. A kettő ellentéte tehát minden esetenkénti el- bírálás vitathatósága ellenére konkrétumok nélkül létezik. Mármost az általánosság és az elvontság a nyilvános tilalom szintjén atomizált titokszerkezetének elemei immár eloldozhatok attól a struktúrától, amelyben kialakultak, és átcsúsztathatóak a magánés a nyilvános szféra tulajdonképpen konkrétummentes ellentétének a mechanizmusára. Ezért a magánszféra és a nyilvánosság ellentéte egészen más, mint az az ellentét, amely a magántitok és a nyilvánosság között keletkezik. Hiszen a magánszféra a bensőségesség szférája, annak viszonylatai nem a nyilvánosság célzatos befolyásolására, illetve 111 manipulálására vonatkoznak. Ezzel szemben a magántitok a magánszféra bebiztosított átszer- veződ ése a nyilvánosságnak valamilyen befo- lyásolása végett. A titok tehát mind a magán- szférában, mind a nyilvánosságban, nem kevés- bé a kettő kapcsolatában jelentős szerkezeti módosulásokat implikál. Olyanokat, amelyek a magánés a nyilvános szféra kapcsolataiból, ellentéteiből vizsgálva teljesen érthetetlenek. Innen is látszik, hogy a nyilvánosság igazi ellentéte tulajdonképpen a titok. Sőt a titokkal való ellentétében alakul ki és működik egy absztrakt és homogenizált nyilvánosságfogalom is, mégpedig oly módon, ahogyan a titok a magánszférát is átszövi, és így a magánszféra többi, a titoktól nem érintett elemeit is a nyil- vánosság pozíciójával mossa egybe. Ez a látszat vezeti félre Simmelt is akkor, amikor a titok kérdését hordozójára való te- kintettel az egyén szintjén úgy tárgyalja, hogy az minden további nélkül elvegyül a magánés a nyilvános szféra ellentétében. De a nyilvánosságot a titok nem pusztán tartalmainak eredményeivel befolyásolja. A nyilvánosság ugyanis ezúttal az a terület, ahol a titok által kialakított megtévesztő látszatok működnek és manipulációs hatásaikat kifejtik. A nyilvánosság így a titkok összeütközésének a területe is. Nem tekinthetünk el továbbá attól a szereptől, amelyet a nyilvánosságban a "volt titkok" játszanak A "volt titkok" különös jelentőséggel bírnak a titokjelenség tanulmá- nyozásában. Jelentőségük azonban nemcsak az, 112 hogy a titok és tanulmányozásának egyfajta történelmi anyagát és tudatát szolgáltathatják. "Volt titkoknak" természetesen azokat a titkokat kell neveznünk, amelyek számára titkosságuk feladása lehetségessé, illetve elkerülhetetlenné vált, de amelyek a nyilvánosság színterére olyan sajátosságokkal, tulajdonságokkal lépnek, amelyek a titok körülményeiben születtek. Ebben az értelemben igaza van Simmelnek, amikor arra figyelmeztet, hogy "A titok [...] a valóság negatív vagy pozitív eszközök révén való elrejtése az emberiség egyik legnagyobb vívmánya; a gyermeki állapottal szemben, amelyben minden elképzelést azonnal kimon- danak, minden vállalkozást az összes ember szeme eló'tt hajtanak végre, a titok az élet ha- talmas mértékű kiszélesítését teszi lehetővé, hiszen számos tartalma teljes nyilvánosság mellett fel sem merült volna."11 Mi is láttuk, hogy olyan kultúrtörténetileg, de a mindennapi érintkezés szempontjából is fontos jelenségek, mint a beavatás, az álarc, a hallgatás, a hazugság stb., igazi jelentőségüket a titok kategoriális szerkezetében, illetve a vele való kontrasztban nyerik el. Mégis hangsúlyozni kell azt, hogy a "teljes nyilvánosság elkerülésének" nem a titok az egyetlen módja. Az elrejtés, a hazugság, az álcázás, a magánélet szférái mind a teljes nyilvánosság elkerülésének az eszközei. Az is valószínű, hogy Simmelnek abban is igaza van, hogy ha mindezek az eszközök a betolakodás, az indiszkréció stb. velük ellentétes tendenciájával találkoznak, akkor titokká vál213 nak. Világosan kell azonban látni azt is, hogy ezekben az esetekben azok kivétel nélkül a titok kategoriális szerkezetének megfelelő erővona- lak mentén szerveződnek át. Itt kell megjegyezni, hogy a titok kategoriális szerkezetének a mozgása természetes folyamat. Elemei tehát fokozatosan alakulnak ki vagy épülnek bele ebbe a mozgásba. Ennek a folyamatnak a ritmusa igen különböző lehet attól függően, hogy tartalmilag miféle célsze- rűség érdekében szerveződik és technikailag milyen fokú tudatossággal és hozzáértéssel hajt- ják végre. A titok jelensége ebből a szem- pontból is olyan történelmi és szociológiai vál- tozatosságot mutat, hogy úgy látszik, megítélé- sére semmiféle kritérium nem bizonyul kielégí- tőnek. Ez a helyzet motiválja Simmelt is abban, hogy valóban elzárkózzék mindenfajta érték- ítélettől és azt hangsúlyozza, hogy a titok egy olyan értékmentesen általános szociológiai for- ma, amely a legmagasabb erkölcsi vagy társa- dalmi értékektől egészen a legalantasabbakig a legkülönbözőbb élettartalmak megragadására alkalmas. És valóban, azon a szinten, amelyig Simmel maga jut, ennél több nem is látszik. Hiszen ő a formát mégiscsak az életen "kí- vülinek" és az időn túlinak gondolja el, aminek a segítségével tehát egymástól térben és időben igen távoli jelenségek egymáshoz tartozókként ragadhatok meg. Ennek a nézőpontnak számos erénye van a titok mint szociológiai forma kidolgozásának munkájában. De végül mégsem számolja fel teljesen azt a módszertani és 114 elméleti talajtalanságot, amelyet egyrészt a titok jelensége gerjeszt, de amelyet másrészt az a szemlélet is szül, amely a formát szerkezet nélkülinek tekinti. Márpedig ha a titok olyan kategória, amelynek mint kimutattuk szerkezete van, és ez egy olyan folyamatot implikál, amely belső törvényszerűségei alapján lendül mozgásba és terjed, akkor ennek a folyamatnak tartalmi meghatározottságai és azok értékelései "mellett" és rajtuk túl belső topográfiája és tendenciális időbelisége van. Ennek a folyamatnak belső távlatai vannak, amelyek működésében és vizsgálata során is megmutatkoznak. Ezek a belső távlatok és nem a formai szempontok adnak támpontot a titok "megítéléséhez". És ezek a belső távlatok, a titok kategoriális szerkezetének belső perspektívái önatomizációt, elzárkózást, önkontrollból önrabsággá válást hordoznak, függetlenül pilla- natnyi vagy időszakos eredményességüktől. Úgy tűnik, a titok kategoriális szerkezetének mozgási távlatai miatt és szerint végül is destruktívan viszonyul azokhoz a konkrét tartalmakhoz, amelyek a konkrét titokképződ- ményt létrehozták. Az, hogy a titkos tudo- mányok, az egykoron üldözött, de uralomra ju- tott vallások, pártok, szervezetek bár a leg- nemesebb eszményeket képviselték előbbutóbb saját ideológiáik rabjaivá válnak, már nem pusztán azt a külsőleg ézékelhető, egyéb- ként eléggé elvont tendenciát fejezi ki, hogy úgymond "eljárt felettük" valami külső törté- nelmi idő, hanem mindezekben a titokszerkezet 225 belső, perspektivikus munkája is azonosítható. De ez már valóban erkölcsön, történelmi vagy politikai rokonvagy ellenszenven, de még a formális szociológián is túlmutató kérdés, amely ontológiai régiókba vezet. Mindez távol- ról sem jelenti azt, hogy a titkot valami eleve inadekvát eszköznek kellene tekinteni. Sőt éppen arról van szó, hogy a titok végső fokon tudatosságán túli, ontológiai tudatossággal és kritikai öntudatával nyerheti el a legmagasabb rendű hitelességet. Azoknak, akik valamit valamiért titokban szándékoznak vagy kényszerülnek tartani vagy cselekedni, az eltitkolás egész folyamatát tuda- tosan olyan módon kell megszervezniük és végigvinniük, amelynek saját szabályai és törvényei vannak. Olyanok, amelyek a titok kategoriális szerkezetén alapulnak, azt kép- viselik, és annak belső távlatait valósítják meg. Ezek azonban olyan távlatok, amelyek a titok- tartalmak belső megvalósulásában nem látsza- nak, és így ott tudatosíthatókká és megvizsgálhatókká sem válhatnak. Ahhoz tehát, hogy Simmel a titok kérdését felvethesse, feltétlenül szüksége volt a formális szociológia nézőpontjaira. A kérdés tanulmá- nyozása során Simmel a probléma számos olyan vonatkozását is említi, amelyekre itt nem térhettünk ki. Hiszen célunk csupán az volt, hogy egyrészt a titok kérdését a simmeli szociológia jellemző' problémájaként értelmez- zük, másrészt pedig hogy főbb jellemvonásait újra fölvázoljuk. 116 Beavatás, hallgatás, álarc A titokkal foglalkozó kutatás és elmélkedés egyik sajátossága az, hogy természetes körül- ménye éppenséggel az információk hiánya és az akadályozottság. Ez távolról sem jelenti, hogy eleve lemondunk az újabb "adatok", illetve megfontolások felderítéséről. Azt sem jelenti, hogy hajuknál fogva előráncigáit elméleti konst- rukciók összeeszkabálására vagyunk kénysze- rítve. Ezzel csupán az elméleti helyzetet írjuk le, amelybe a titokra vonatkozó meditációnak bele kell kapcsolódnia. Vagyis azt a módszertani követelményt fogalmazzuk meg, hogy a medi- tációnak a titkot titokként (és nem másként) kell megragadnia. Arról a metodológiai elvárás- ról van szó, amelyet Heidegger a megismerésre vonatkozóan a dolgoknak-témáknak a maguk rendeltetésében való meghagyásának nevezett. Ezért a titok témájával kapcsolatos elmélke- désnek semmi köze a hangzatos zsurnalisztikái vagy kommerciális leleplezésekhez, titokkidobolásokhoz. Sőt ahhoz, hogy a felszínre hozott dolgokat egyáltalán megérthessük, már eleve rendelkeznünk kell a titokjelenség szerkeze- tének a megértésével. E szerkezet megragadá- sához azonban csak úgy juthatunk el, ha mint már láttuk az egymástól szakterületileg, de térben és időben is távol eső jelenségeket, elemeket együttesen megragadva elemezzük. így 127 lehetőség nyílik nemcsak arra, hogy megért- hessünk egy-egy életérzésünk egészét érintő, a titokkal kapcsolatos és magyarázatot sürgető jelenséget, hanem arra is, hogy számos olyan képződményt, amelyet mindeddig a titokkal va- ló eredendő kapcsolataiktól függetlenül vizs- gáltak, most már valódi mivoltukban mutat- hassuk be. Ez a helyzet a beavatással is. A beavatás ugyanis a titokkal kapcsolatos sajátos kom- munikáció. Hiszen egyáltalán a titokra vonat- kozó közlés és egyúttal a titok tartalmaihoz való eljutás lehetősége a beavatás, az árulás, a felfedés vagy az erőszakos behatolás. A fel- fedéssel és az erőszakos behatolással itt nincs terünk foglalkozni. Az árulás és a beavatás el- vontan közös jegye, hogy mindkettő a titoknak titokként való közlését jelenti. Vizsgáljuk meg először a beavatás jelenségét. A felgyülemlett hatalmas etnográfiai, vallás- történeti és művelődéstörténeti irodalom elle- nére azt tapasztaljuk, hogy a beavatást bár a titokkal kapcsolatos sajátos közlésmód éppen a titok szempontjából vizsgálták a legkevésbé. Ez persze érthető is, hiszen magát a titokje- lenséget is csak elvétve tanulmányozták. Pedig minden etnológus, szociológus, etnográfus és vallástörténész hangoztatja, hogy a beavatás éppen a rejtett dolgokhoz vezető útként műkö- dik. Részletesen tanulmányozák a beavatási rítusokat, a hozzájuk kötődő jelképeket, azok mélyebb vallási és szellemi értelmét, szocio- lógiai és lelki szerepét és történelmi kapcso118 latait, de azt, hogy mindezek mögött és velük együtt az egész folyamatban a titok kategó- riaként munkál, észre sem vették. A beavatás eredetéről az etnológia, a szociológia ma már igen keveset tudhat Azok a képzó'dmények, amelyekkel találkozik, igen bonyolult fejlődés és differenciálódás ered- ményei. Emiatt a szertartások elemeinek, funk- cióinak a vizsgálata a tények nyelvén erről keveset mondhat. Pedig úgy tűnik, hogy a beavatás eredetében is a titokhoz kötődik. Ezt jelzik az egyéni, a törzsi, de az archaikus népek "titkos társaságai" által gyakorolt beavatások is. A beavatás révén jutnak a jelöltek mindazoknak a titkos ismereteknek és képességeknek a birto- kába, amelyekkel közvetlen vagy közvetett kör- nyezetüktől elkülönülnek, amelyek által környe- zetükön felülemelkednek, vagy éppen a vele való szerves kapcsolatot kiépítik. A szertartások rituális egyszerűsége vagy bonyolultsága, szel- lemi tartalmuk kidolgozottsága persze jelen- tősen különbözhet. Úgy látszik azonban, hogy a különbségek megállapításán túl nem iehet meg- válaszolni a titok megjelenésének a kérdését, Etnológusok és vallástörténészek is felvetik azt a kérdést, vajon mivel magyarázható, hogy az afrikai és észak-amerikai törzseknél a titkos társaságok gyakran durván terrorisztikus ural- mát elismerik. Mircea Eliade, a beavatási szer- tartások neves szakértője, a titkos társaságok- ban gyakorolt beavatási szertartásokat vizsgál- va (már amennyire azok egyáltalán hozzáfér- hetők) arra a következtetésre jut, hogy ezek a 119 szertartások a törzsi vagy pubertáskori be- avatásokból erednek, azoknak a próbatételek szaporítása és súlyosbítása által való meg- hosszabbításaiként és abból a szükségletből, hogy a szakrális átélést fokozottabban elmélyít- sék. Mégis megmagyarázhatatlan marad az a kérdés, hogy ebben a továbbvitelben, elmélyí- tésben mikor és hogyan születik meg és jelent- kezik a titok. Márpedig éppen ez az a tényező, ami a titkos társaságokat megkülönbözteti és az egész törzsi közösségben betöltött szerepüket meghatározza. Ezzel szemben Leo Frobenius, mivel a titkos társaságok születését a matriarchális ciklus ellenreakciójának tartja, és a maszkok (álarcok) elrettentő szerepével azono- sítja, tulajdonképpen elszakítja a titkos társa- ságokban gyakorolt beavatást a törzsi beava- tásoktól. Pedig a helyzet valószínűleg az, hogy a két tudós által megvizsgált jelenségek egy olyan fejlődés eredményei, amelyben az emberi- ség már régóta ismeri és gyakorolja a titok él- ményét és technikáját. A törzsi beavatások ese- tében ez nem annyira feltűnő, az ilyen beava- táson a törzshöz tartozó, a biológiai és/vagy társadalmi nagykorúság küszöbén álló fiúk és/vagy lányok döntő többsége átesik. A beavatás során bevezetik őket a törzs szakrális történelmébe, mitológiájába. A próbatételek ál- tal elsajátítják a törzsi szokásokat és tabukat. Véget ér a gyermekkor, és megszületik egy új szubjektum, a közösség felelősségteljes alanya. Tüzetesebben utánagondolva azonban azt lát- juk, hogy mindaz a mitológiai, szakrális és nor120 mabeli érték, amelyet a tanoncok korosztálya elsajátít, tulajdonképpen titok. Az egész közös- ség titkai, amelyeket az éretleneknek, az érdem- teleneknek és más, tőként ellenséges közösségek tagjainak elárulni tilos. Ezek biztosítják a ter- mészettel és más közösségekkel való ellentété- ben a törzs önmagáról való hitét, összetartó erejét; ismereteik, önismeretük és hiedelmeik kizárólagossága révén működő erejét. Nem- hiába tapasztalja Arnold van Gennep az "átmeneti rítusok" mindegyikében a közösség beavatatlan, profán vagy beavatásra érdemtelen tagjainak a kizárását. A titkos társaságok tehát már egy olyan talajon születnek meg és legitimálódnak, amelyet a törzsi beavatásoknak a titokkal való kapcsolatai termékenyítettek meg. Mindez azt jelzi, hogy nincs titok "nélküli" beavatás, a titok és beavatás együtt és mintegy egymásból születtek. Ez azonban természetesen nem moshatja el az ún. "titkos társaságok" és az általuk művelt beavatások sajátosságait. Csak- hogy a különbségeket sem szabad pusztán fokozatiaknak tekintenünk. Sokkal inkább arról van szó, hogy az ezoterikus elemek túltengése, a próbatételek fokozott kizárólagossága és ke- gyetlensége, a beavatás individualizációja, tar- tamának meghosszabbítása stb. a titokkal kap- csolatos tudatosságnak egy magasabb fokát jelenti. A mélyebb tudatosságnak e közegében születik meg azután az az irányváltás és konszolidáció, amelyet a titkos társaságok a közösségen és a titkon belül képviselnek, és ebben a fogalmi légkörben ragadható meg azok 121 sajátos, de összetartó értelme is. Míg a törzsi vagy serdülőkori beavatás során a jelölt azokat a tényezőket sajátítja el, amelyek lehetővé teszik számára, hogy a nagy közösség, a törzs tulaj- donképpeni életébe beilleszkedjék, és abban az őt megillető helyet teljes értékűen elfoglalja, addig a titkos társaságokba való beavatás éppenséggel a tagok saját különbözőségének, felsőbbrendűségének érzését, tudatát és gyakor- latát célozza, alakítja ki, testesíti meg. Mégpedig olyan ismeretek, képességek és a velük járó szimbólumok elsajátítását, amelyeknek a birto- kában a jelölt nem csupán többé és mássá válik, hanem egy új ontológiai státushoz érkezik el, vagyis egy olyan csoport tagjává válik, amelyre nézve a hagyományok és a törvények már nem feltétlenül érvényesek, amelynek a tagjai a tabukat nyilvánosan is áthághatják, és így akár a törvényalkotás magaslatára emelkedhetnek. A titkos társaságok tagjai számára például nyilvá- nosan elismert jog lehet a lopás vagy sok helyen az emberölés, vagyis az, ami a közösség csak szokványosán beavatott tagjai számára tilos. Ha tehát a beavatást nem csupán a külön- böző szertartások folyamataiban, összetevőiben és nem is pusztán mitologikus, vallási vagy szellemi tartalmaiban, hanem a titokhoz való . viszonyában is megvizsgáljuk, akkor az derül ki, hogy a beavatás eredetében is a titokkal kap- csolatos sajátos közlésmód: a titoknak próba- tételhez kötött és így bebiztosított, titokként való átadása. Benne a titok csak úgy mutatkozik meg, amennyiben újratermelődik és terjed. Vagy122 is a beavatás során "megszületett" új szubjek- tum új hajtása a titoknak és annak titokként való működésének. Ezért a beavatás a titoknak kizáró feltételekhez kötött, fokozatos és minden egyéb közlést előrevetített módon kilátásba helyezett szankciókkal tiltó átadása. Olyan köz- lés tehát, amely minden utólagos átadást csu- pán önmaga megismétlődéseként fog fel. Ezért a beavatás során a megszületett hagyomány lehető legtisztább, ugyanakkor legkevésbé fe- szélyezett módon való átadása történik meg. Ugyanakkor a beavatás érzékelteti és lereagálja nemcsak a hagyományt fenyegető külső' veszé- lyeztetettséget (hogy eltávolodnak tőle, hiá- nyosan, elferdítve vagy arra érdemteleneknek adják át), hanem azt a belső, önnön magvában megbújó veszélyt és figyelmeztetést is, amelyet mintegy sorsszerűén hordoz. A hagyomány fogalmának olyan alapos kutatói, mint Nyíri Kristóf vagy Hans-Georg Gadamer sem figyel- tek fel arra, hogy a latin trado szó, amelyből az ugyancsak latin traditio származik, egyszerre jelent átadást és elárulást is. Az az állítás, hogy a tradíció átadása egyszersmind bizonyos mértékig való elárulása is, természetesen éppolyan semmitmondó, mint az, amely szerint a titok, amelyről két ember tud, már nem "igazi" titok. Mi azonban már utaltunk arra, miszerint a beavatásnak és az árulásnak formálisan közös vonása, hogy tulajdonképpen mindkettő a titok- nak titokként való átadását jelenti, és a latin etimológia azt a fenomenális tényállást rögzíti, hogy a beavatásban a titok valójában egy olyan 123 veszélyt is tudatosít és védekezni is igyekszik ellene -, amely ó't önmagából fenyegeti. így a beavatás mintegy előzetesen megkérdőjelezi a hagyomány továbbadásának elterjedt magától értetődését, és ezáltal egy hermeneutikai fel- adatot vállal fel. Hiszen a titoknak a beavatáson kívül történő közlése: árulás vagy felfedés. Emi- att a titok átadása mint beavatás mintegy önma- gából kitermel és feltételez bizonyos rítust. Vagy- is a rituálé egy cseppet sem külsőleges nyo- matékként, máshol gyökerező szerzeményként és legfőképpen nem lényegi generatív elvként telepszik a titokra. Amikor a beavatási kommunikációs kapcso- lat feltételei nem biztosítottak, a titok aktusa elsősorban a hallgatás. A hallgatás a beavatást mindenkor és mindvégig elkísérő parancs, tila- lom. A hallgatás rítusa és kultusza is való- színűleg a titokkal való kapcsolatban rögzítődik és szerveződik. Mint rituális feladat és gyakor- lat a hallgatás a titok működésével és a beava- tással való ősi kapcsolatában alakítia ki, nyeri el kultúrtörténeti súlyát és szerepét. A hallgatás nem egyszerűen beszédaktusok sorában fellépő, helyzet szülte szándékos visszavonulás, felfüg- gesztés vagy el nem köteleződés. A hallgatás egyrészt a beavatás folyamata révén és során kiművelt és kiszabott képesség, technika és vívmány, másrészt a környezet elvárásainak, impulzusainak és kihívásainak felülvizsgála- tából következő tartózkodó aktusa. A természeti népek egyes titkos társaságai mint azt Simmel is említi a beavatási pró124 bakon sikeresen túljutott új tagtól hosszú ideig teljes némaságot követelnek. A beavatáson történtekről és a társaság tevékenységéről közben és természetesen ezután is mindvégig hallgatniuk kell. Egyáltalán a beavatás félrevonulásos jellege, az irányított egyedülléti pró- batételek mintegy a hallgatás pedagógiáját feje- zik ki. Tudjuk, hogy Püthagorász titokzatos szellemi-politikai közösségében a hallgatás a beavatási próbák egyik legfontosabb eleme volt, amelyet külön tanítottak. A hagyomány szerint a mester a tanoncnak legkevesebb kétévi hallga- tást írt elő. Ezalatt csak másokat hallgattak, kér- dés vagy vélemény formájában csak ezután szólalhattak meg, de a társaság ügyeivel kap- csolatos hallgatás terén szerzett jártasságot mindvégig gyakorolniuk kellett. Az ókori misz- tériumokban általános gyakorlat volt a beavatás előtt tett fogadalom az elkövetkezendőkre vo- natkozó hallgatásra. A régi keresztény egyház is úgy értelmezi az általa művelt és megkövetelt disciplina arcanit, a titoktartás fegyelmét, mint a tanokban és a szertartásokban való fokozatos előrehaladás szükséges légkörét. Az, hogy a disciplina arcani elvárása évszázadokkal túléli a tulajdonképpeni üldöztetések korát, azt a belső kapcsolatot eleveníti meg, amelyben a hallgatás a beavatással, vagyis a titokkal áll. Ezért a hallgatás a beavatás tényezőinek és körülményeinek az elmélyítése, a titokban való részvétel elkötelezettségének a nyomatéka. A hallgatás belsőleg is része a beavatásnak, és 125 mind a beavatóra, mind a tanoncra egyaránt vonatkozik. A magyar nyelv "hallgatás" szava rendkívüli erővel fejezi ki a hallgatás minden vonását a titokkal való összefüggéseiben is. Mert a "hallgatás" egyben fülelést, vagyis mások figyelmes meghallgatását is jelenti, de a reájuk való hallgatást, tehát az engedelmességet és alávetettséget, a hallgatásba való burkolózást is. "Hallgatás" szavunk tehát mintha a beavatás egész folyamatát és annak a titokkal való kapcsolatát végigkövetné. Ez azonban nem fedheti el azt, hogy a titokkal kapcsolatos hallgatás sajátos. Sajátossága éppen abból fakad, hogy a beavatáshoz kötődik, mégpedig a titok átadásának, működésének, újratermelő- désének tényezőjeként. Más tehát, mint az "élet- tapasztalatok" felgyülemlése révén kialakított és az érintkezési kultúrában rögzített megfontolt- ság, "bölcsesség". De azzal a hallgatással sem azonos, amelyről Heidegger úgy beszél, mint amivel a jelenvalólét a hétköznapi buzgó fecsegéstól önmaga mivolta érdekében elfordul. A beavatás révén a próbatételhez, a tilalomhoz és az esküvel való elkötelezettséghez fűződő hall- gatást magát is áthatja a bebiztosítás, a titok eme nélkülözhetetlen sajátossága. Hiszen az így kiművelt hallgatásnak az eljövendő megpró- báltatások (megkörnyékezés, csoda, provoká- ció, sőt esetleges megkínoztatás) során is helyt kell állnia. Emiatt a titokban a hallgatás ellentéte nem egyszerűen a megszólalás, a hallatás, a beszéd, hanem az árulás és a felfedés. Az áru126 lásnak és a felfedésnek az a valóban közös vonása, hogy a titokkal kapcsolatos hallgatással ellentétben állnak, nem jelenti egyúttal azt is, hogy azonosíthatóak volnának. Ezt a különb- séget Simmel kifinomult elemzései is elmossák. Hiszen ő úgy gondolja, hogy az árulásban a titok egész belső feszültsége felpattan. Ám elegendő pusztán arra gondolni, hogy évekig el- árulhat, kikémlelhet valaki titkokat anélkül, hogy azt felfedné, és nyomban megértjük, a titok anélkül is elárulható, hogy titokjellegét és tar- talmát a nyilvánosság elé tárták volna. Az árulás tehát csupán az egyik titokkötelékből egy másik, avval ellentétes titokkötelékbe való át- vitel. De mint már említettük, ez a különbség a titkon belülről valóban nem látszik: számára "elárulni" vagy "felfedni" ugyanazon tilalom meg- szegését, a hallgatás parancsának az áthágását jelenti. így válik az árulás és a felfedés és nem pusztán a megszólalás a hallgatás ellentétévé. Hiszen a hazugság, a megtévesztő és/vagy álcázott megnyilatkozás nyilvánvalóan nincs ellentétben a titokkal kapcsolatos hallgatással és a titokkal magával sem. Sőt a titok megnyilvánulásának egyik legjellemzőbb, legsűrítettebb formája éppen az álarc. Ősidőktől fogva a titokhoz tartozik: sámánikus műveletek sokasága fűződik az álarchoz. Átvitt értelemben is gyakran mondjuk azt, hogy a titok álarcszerű látszatban mu- tatkozik meg. Ennek ellenére az álarc kérdését a titok szempontjából még nem vizsgálták ala- posabban. Frobenius az afrikai álarcokat egye127 nesen a titkos társaságokhoz köti. Tüzetesen elemzi anyagukat, formájukat, motívumaikat, színezésüket, valamint azokat a szellemi elgon- dolásokat, amelyekhez kapcsolódnak. Kifejti azt a nézetét, miszerint a titkos társaságok a nőuralomról a férfiuralomra való átmenet ellent- mondásaiból születtek, és ezen belül az álarc szerepe a nők elrettentése révén a férfiak felsőbbrendűségét szemléltetni és igazolni. A titok és az álarc bensőséges viszonyának kate- goriális és kultúrtörténetileg sem érdektelen elemzését azonban nem végzi el. Hasonló a hely- zet más antropológiai (pl. Claude Lévi-Strauss), etnográfiai, vallástörténeti, de művészettörté- neti vizsgálódásokkal is. Ez természetesen nem véletlen. Már a szó, amellyel az ún. kultúrnyelvek a latin eredetűektól a germán nyelveken át a szláv nyelvekig az álarc fogalmát megneve- zik: a "maszk", azt a végleges és alig áthidalható szakadékot fejezi ki, amely ezeket a kultúrákat a jelenségtől, annak mélyebb értelmétől elválaszt- ja. A "maszk" szó mindeddig végsőnek ítélt forrása az arab mashara, amelynek jelentése: "tréfa", "gúnyolódás", "álarcos ember". Az ara- bok valószínűleg észak-afrikai és közép-ázsiai hódításaik során találkoztak e náluk már kihalt, elfeledett vagy elfajult, ezért általuk nem értett hagyománnyal, amelyet emiatt tréfának, nevet- séges dolognak tartottak. A szó az európai nyel- vekbe török közvetítéssel, a Balkánon és az olasz kereskedővárosokon át került. Itt talált a kereszténységnek az őt megelőző minden vallá328 sos gyakorlatot üldöző és átgyúró munkájában megfelelő táptalajra. így lett az álarcból olyas- mi, mint ami a karnevál, a népszokás vagy az álarcosbál kelléke. A titoknak azonban az álarc nem esetleges vagy véletlenszerű kinézete. Ha a titok magát egyáltalán megmutatja, akkor az álarcként jelenik meg. Az álarc nélküli titok egyáltalán nem titok, és a "volt titkok" megmutatkozásai- hoz is mintegy "hozzá kell számítani" nemcsak elhordott álarcaik "mi-jét", hanem az újabbak lehetőségét is. Itt azonban arról az eredendő' kapcsolatról van szó, amely a titok és az álarc között fennáll. Ezért paradoxálisan azt mond- hatnánk: titok nélkül az álarc valóban rejtély marad. A titokban az álarc nem pusztán más arc, hanem új arc. A beavatás, az újjászületés, a megváltozott státus eredménye, jelképe, de eszköze is. Az újszülöttnek új neve, új maga- tartása, új helyzete és gyakran új arca is van. Az álarc a titokban az új arc megmutatkozása. Azért "ál", mert elrejt, és azért "arc", mert megmutatkozik. Vagyis az álarcban a titok titokként mutatkozik meg. Innen ered az álarc témájának kitüntetett volta a titokkutatás számára. Az archaikus népek titkos társa- ságaiban az álarcok elkészítésének, használa- tának a technikája titkos. A beavatás részét ké- pezi. Az álarcok az ősök, a civilizatorikus hő- sök, az erdők, a hegyek, a nagy vizek, a törzs szellemvilágát jelem'tik meg, azt képviselik. Elkészítőjük, viselőjük átés felszellemül. Mind129 azon ismeretek, készségek és hatalmak birto- kosává válik, amelyeket e szellemek és a tár- saság ereje számukra vagy ellenük képvisel. Az álarcban a titok belső visszafogottsága, feszült- sége a felszínre tör. A titok nyilvánossága ő. Nyilvánossága azonban nem téveszthet meg: mindenestől a titokhoz tartozik. Magával hord- ja titkos elkészítésének egész folyamatát és va- rázsát. Jellegzetessége éppen az, hogy ezt a folyamatot láttató (de nem hozzáférhető) csóva- ként megjeleníti. Az álarcban és körülötte is a titok képzete, élménye és hatalma leng. Pon- tosan megszabott rituális körülmények között és kijelölt alkalmakkor használják őket. Egyéb- ként az álarcokat rejtett és védett helyen őrzik, és szertartásszerűen gondozzák. Bemutatásuk egy átfogóbb látvány keretében rituális zenéhez és tánchoz kapcsolódik. Az előadás központi eleme azonban az álarc. A mozgás, a zene, az ének a ceremónia egésze mintegy elmeséli, szétsugározza, magyarázza az álar- cokat. Persze titokként magyarázza. Az előadás, bár eredménye, nem ismétli meg a beavatást, hanem nyilvánvalóvá teszi és érvényesíti azt. Bár használata rituális, a titokban az álarc mégsem pusztán alkalmi arc. Sokkal inkább mindenkori aktuális használatától némileg elkülönült, elvonatkoztatott és állandósított élete van. Amikor félreteszik, akkor is folyama- tos gondozást igényel. Akkor is él, rejt és jelent. Sőt eközben, vagyis nélküle is részt vesz a beavatott egész személyiségének alakításában. (A sámán akkor is sámán, amikor éppen nem 330 gyógyít, a titkos társaság tagja akkor is az, amikor történetesen nincs összejövetelen vagy "szolgálatban".) Emiatt a titokban az álarc nem egyszerűen fedett arc és nem is szereparc. Aki arcát elfedi, nem másvalakinek akar látszani, hanem jelenlétét személyétől való puszta elvonatkoztatásként kívánja érvényesíteni. Azt óhajtja, hogy bárkinek tekintsék. Mások szá- mára csupán önmaga-nélküliségét és nem saját másságát mutatja. Ez személytelenítés és nem megszemélyesítés. A titokhoz, a beavatáshoz kötődő új arc pedig a személyiség egészének az átalakítását, az átszemélyesülés állandósulását hordozza. Az álarcban tehát a titok nem terjed, hanem megmutatkozik. Általa, de mögötte is hat. Az elrejtés szándéka a felismerésnek és a hozzáférhetőségnek címzett ellenállást hordoz. "Ál"-ként ezt az ellenállást az álarc belsőleg közvetíti. Az álarcban tehát bár külső tilal- mak is körbefonják ott lappang az önmaga által képviselt és közvetített tilalom. Egész különössége, belső hangulata, elrettenő mivolta ezt sugallja. Nem csupán nem akarja, hogy felismerjék, hanem azt kívánja, hogy saját különösségében elismerjék. Szerkezetileg ez különbözteti meg a puszta hazugságtól vagy színleléstől, amely természetesen önmagát nem önmagaként, hanem pontosan igaziként akarja elismertetni. Ennek a különösségnek a forrása éppen a titok. Hiszen olyan sajátosságokat, birtoklást mutat meg, amelyeket egyben és ugyanakkor másoktól megtagad. Ete a titok 133 titokként csak a tilalom révén, helyesebben csak avval együtt mutatható meg. Egyébként a megmutatás-megmutatkozás egyszerű kihívás, amely csak aláásná a titkot magát. Az álarc ezért nem rejtvény, amelyet a szemlélőnek meg kell fejtenie. Só't a megmutatkozás, ahelyett hogy magát a megfejtésre felkínálná, inkább azt közvetíti, hogy az álarcot nem szabad kitalálni, megfejtése tilos. Az álarc ezért kezdetlegesen egyben a titok tilalomformája is. Különös nyomatékú "tárgyról" van szó. Ere- jét, hatásait, viselésének élményét és méltósá- gát csupán a beavatottak bírják el. Beavatás nél- kül, beavatás előtt az álarc veszélyes. Ezért tilos. A megmutatkozás és'az. elrejtés ellentétei- nek a tilalom révén való megvalósítása az álarcban egyúttal a tilalom lebegtetését is jelenti. Benne a külső és a belső tilalmak egy a titok általi elvonatkoztatásban konkretizálód- nak. Konkrét megjelenésében (az álarcban) a tilalomformaként megmutatkozó titok tulajdon- képpen mindenféle tilalom határzónájában lebeg. Általa és benne a tilalmak átjárhatokká és áthághatóakká lesznek. A pusztán belső tilal- mak a titkot nem engednék megmutatkozni, a külsőek pedig nem lennének a titok számára interiorizálhatóak. így a titok elismertetése sem volna lehetséges. Az álarc tehát a tilalom abszt- rakciójának "tárgyilag" is konkrét formája, amelyben a titokkal kapcsolatos belső tilalmak a külső', nyilvános tilalmakkal közvetlenül kom- munikálnak. Az álarc szerves kapcsolata a tilalommal és a titokkal azt is megmagyarázza, 132 hogy a titkos társaságok álarcos tagjai számára miként lesznek a nyilvános tilalmak nyilvá- nosan áthághatókká. Az álarc esetében ugyanis mivelhogy az álarc megmutatkozás nemcsak arról van szó, hogy titokban minden tilalom áthágható, hanem hogy a titoknak minden tilalom áthágható. Az álarcban így egy olyan archaikus formára és egyben modellre is találtunk, amelyben a titokra vonatkozó, illetve a vele kapcsolatos belső (titkos) tilalmak még nem váltak el teljesen a reájuk vonatkozó külső (nyilvános) tilalmaktól. Benne a kettő eredeti összefüggése és feszültsége még észlelhető, mert az álarc a titok megmutatkozásának a törvényeiről tanús- kodik. A beavatás, a hallgatás és az álarc elemzése révén a titok jelenségének fogalmilag és kultúrtörténetileg is tartalmasabb, árnyaltabb képét rajzolhatjuk meg. Persze itt csak néhány aspek- tus felvázolására volt módunk, de talán így is belátható, hogy a titok rendkívül bonyolult, szerkezetileg és történelmileg szerteágazó jelen- ség, amelynek hiteles vagy igényes vizsgálata során különös elméleti gonddal kell eljárni.1 A titok és kategoriális szerkezete A titok leplezett és zárolt valóság. Tulajdon- képpeni értelmében tehát a fogalom bármilyen folyamatot, eszmét, ismeretet, struktúrát stb. jelöl, amelynek nyilvános mozgását szándékos és bebiztosított leplezés gátolja. A "rejtelmesség", "sejtelmesség", "ködösség" stb., amiket mindennapos képzeteinkben a titokkal társí- tunk, nem fejezik ki annak episztemológiai sajá- tosságát, mivelhogy ezek minden olyan hely- zetre vonatkoztathatók, amelyben a tárgy mintegy a szubjektumtól függetlenül olyan szerveződéssel bír, amely gátat emel a megis- merés kipróbált eszközei elé (pl. naprendsze- rünk vagy a rák "titkai"). Ezzel szemben a "titok" fogalma olyan jelenségekre vonatkozik, amelyek a (nyilvános) megismerő szubjektum ellenére strukturálódnak. Ez a meghatározás a kérdés főbb nehézségeit is sűríti. Ha ugyanis a titokban mint szokásos pusztán bizonyos ismeretek hírsorompóját látjuk, akkor az már eleve elrejtőzött az elmélet elől. Ez torz képet adna arról a folyamatról, ahogyan a leplezett valóság a nyilvánosát befo- lyásolja, és arról is, hogy a zárolás miatt milyen változások mennek végbe a valóság szerke- zetében. Az a kérdés pedig, hogy melyek a titok körülményei között kifejlesztett tudás sajá- tosságai, egyszerűen fel sem vethető. Hiszen a 134 "hirrei" itt épp gátolt állapotában találkozunk,, birtokosait csak mint lehetséges nemadókat azonosíthatjuk, vevői pedig éppen azok, akikkel a hír nem közölhető. Ami pedig a titoknak ti- tokként való közlését, vagyis a beavatást illeti, az sajátos igényeket, körülményeket és rítust feltételez, és így már ismeretként hordozza elérésének különleges feltételeit, tehát inkább a titok kiterjedésének és bebiztosításának, mint- sem közölhetőségének és ellenőrizhetőségének (pl. a tudományos-műszaki titok esetében kísérleti megismételhetőségének) eleme. A beavatás nem szolgálhat a titok elméleti feldolgozásának alapjául. Benne a titok csak annyiban mutatkozik meg, amennyiben terjed, mert az alany mintegy kiés átemelődik a titok szférájába (pl. az eksztázis révén, a "titkos nyel- vek" esetében, az óind tantrikus szövegekben vagy a szúfita költőknél), és ezáltal intellek- tuális-erkölcsi és/vagy vallási (pl. a primitív népek titkos társaságai) státusuk radikálisan megváltozik. A beavatás révén megszületett új szubjektum (a primitív titkos társaságokban pl. a szó szoros értelmében a beavatási próbák és feladatok az alany rituális halálát és neofita újjászületését feltételezik) csupán új hajtása a titoknak és a titok titokként való működésének, s ezért inkább elzárja, mint betekintést enged annak kategoriális szerkezetébe. A titokban inkább egy sajátos erőt kell látnunk, amely általában egy valóságra hatva különös tárgyiasságot kölcsönöz a valóságnak. De a titok körülményei között létrejött "való135 ság"-fogalom látszólagos problémamentessége is olyan kortünet, amely sajátos területet nyit a racionális spekuláció számára. A titok ugyanis szándékosan és bebiztosítottan zárkózik el a rávonatkozó rendszeres és közölhető tudo- mányos kutatás elől, a felszín alatti eszközök pedig, amelyek állandóan fenyegetik, egyrészt mind módszereiben, mind következtetéseiben közölhetetlenek, másrészt szigorúan haszonelvűek, és nem a jelenség kategoriális lénye- gének a tisztázását követik. Ezért a titok nem "tudományos" probléma abban az értelemben, hogy pl. szociológiai vizsgálat tárgyává tesszük: adott pillanatban kik mit, miért, hogyan tartanak titokban. így a titoknak nincs tárgyi közgazdaságtana, jogelmélete és politológiája. Emiatt egy lehetséges titokelmélet nem számíthat effajta elemzésekre. A titok elméleti feldolgozása tehát csak akkor válik lehetsé- gessé, amikor már mélyen átitatta életünk mindennapjait, és amikor a szétszórt kapcso- latok mögött kialakulófélben van jelentőségének és következményeinek elsődleges tudata. Mert a titokra nagyszerűen ráillik az, amit Pierre Bourdieu a szimbolikus hatalomról mond. A titok is olyan láthatatlan hatalom, amely kizárólag azoknak a cinkosságával gya- korolható, akik nem akarnak tudni róla, hogy maguk is e hatalom kiszolgáltatottjai vagy ép- pen kiszolgálói. A minden oldalról körülbástyázott titok elméletének tulajdonképpeni alapja minden- napjaink tapasztalatainak a következményekig 136 végigélt és végigvitt elsődleges tudata: az emancipáció. A szándékos és bebiztosított leplezés egy ellentét tudata és stratégiája. Célja éppen az, hogy a viszonylatoknak általa tudatosított "másik", "többi" oldalát csupán a saját pólusán fölhalmozott, kizárólagos tudással és birtok- lással tartsa uralmában. A leplezés által tuda- tosított ellentét bármilyen kiterjedtté váljon is idővel mindig konkrét (mindig valamit és valamiért lepleznek). A lepel azonban, mint a titok létformája, általánosító: mögötte az ellentét konkrétuma elvész, és bármilyen más "valóságot" saját (lehetséges) ellentéteként azonosít. Emiatt maga a titkossá vált valóság is megváltozik (hiszen megváltozik viszonylatai- nak egész rendszere), és vele együtt a leplezés körülményeiben létrejött "valóság"-fogalom is sajátossá válik. Mert ha (ritka esetben) meg- határozhatom is, helyesebben rámutathatok a leplezés területére, azonnal hozzá kell tennem, hogy az zárolt. Nem mondhatok tehát semmit a tárgy konkrétumáról, csak arra a körülményre hivatkozhatom, amely megtorpanásunkat okoz- za, igazolja. A "leplezett valóság" kifejezést tehát a rendkívüli belső feszültség teszi el- vonttá, hiszen benne a "valóság" fogalma olyan, bármi mással helyettesíthető (diplomáciai, gazdasági, tudományos stb.) változóvá torzul, amelynek értékváltása a kifejezés értékét nem módosítja, nem konkretizálja. Ezt a függvényt úgy kell leírni, hogy f(x) = y, ahol bár x változó, de y mindig állandó (konstans). így a függvényt 137 ábrázoló grafikon az x értékváltásának gazdag- ságától független, tehát x-szel egyszerűen pár- huzamos, majdnem üres képződmény. Sőt ezen a szinten a titkot egyelőre úgy is kell megha- tározni, mint azt az alkalmazást, amelynek so- rán világunk összes vagy bármilyen értékei (x) mintegy önmagukkal párhuzamos önmaguknélküiiséget (y = k) nyernek: (x) világának gaz- dag lüktetéséből "(y = k)"-ben már semmi sem lát-ható, mert az lineáris, megfagyott. Mindez nagyszerűen szemlélteti, hogy7 ily módon a titokban egy új, második világ születik, de szemléletessé teszi azt a lineáris valóságfogal- mat is, amelyet a titok implikál. Ebben a formális szempontból banális, állandó értékű függvényben fejeződik ki ugyanakkor a leplezés és a zárolás általánosító gépezete, amelynek működése révén az egész nyilvánosság a lep- lezés "konkrét" tárgyának ellentétpárjává válik. A titok mechanizmusának ez az absztrakt eredménye egyben azt a megnyugtató illúziót táplálja, hogy a leplezés egyenlete időben tulajdonképpen nyomtalanul vonul végig bizo- nyos jelenségeken, minekutána azok mintegy eredeti formájukban nyíltan és problémamen- tesen megvizsgálhatókká válnak, és megtakarít- ható a titok körülményeiben történtek esetleges szövődményeinek a kutatása. Vagyis hogy "a társadalom történelmi fejlődését sok szem- pontból az jellemzi, hogy a korábban kinyilvá- nított tartalmakat a titok veszi védelmébe, és megfordítva: ami korábban titok volt, az később 138 már nélkülözheti e védelmet, és nyíltan léphet eló*'.1 Ezt kell tüzetesebben megvizsgálnunk. (1) A titokká válás folyamata tendenciáját tekintve totális: központi magva csupán akkor zárolható és biztosítható be, ha vele együtt a hozzá közvetlenül vagy közvetve kapcsolódó régiókat is zárolják. A leplezés pedig annál eredményesebb, minél inkább átfogja a legközvetettebb vonatkozásokat is. Habár a titok konkrétumáról semmit sem tudunk, annyit mégis elmondhatunk, hogy a leplezett valóság több szinten szervezó'dik, így elemei más-más viszonyban állnak annak központi, eredeti mag- vával. (2) A leplezés, a zárolás fenntartása, titokként való működése a struktúra minden eleme feletti azonosan éber őrködést jelent. Vagyis a leple- zett valóság különböző' elemeinek a zároláshoz való viszonya egynemű, számára a deriváció minden eleme és szintje azonos fontosságú. Ez a homogenitás a zárolás számára két szempont- ból is fontos: egyrészt közvetlenül azonos módon zár el a leplezetthez vezető és a zárolás által belátott minden utat, másrészt atomizálja is a leplezett valóságot, így a titok esetleges elárulása vagy más módon történő felfedése alkalmával az érintett elemet önmagában, viszonylatrendszerei nélkül képes felmutatni. (3) Ez azonban nem csupán a bebiztosítás esetleges technikája, hanem a titok kategoriális szerkezetének lényege, amely (mint mondottuk) abból ered, hogy a leplezési folyamat tenden239 ciáiban szükségképpen totális, és a lepel maga általánosító forma, amelyben az ellentét konkrétumának párjává csak úgy válhat egy absztrakt és homogenizált nyilvánosság, ha közben a tárgy maga is homogenizálódik. Ennek helye és pillanata pedig a bebiztosítás, a titok őrzése. így azonban a kép, amelyet a titok kezelői az általuk ellenőrzött valóságról alkot- hatnak, végső fokon szükségképpen hamis. (4) Vagyis: azok az indokok, amelyek megkövetelik, hogy a valóság egyes vonat- kozásai lepleződjenek, kezdetben egy olyan fo- lyamatot hoznak létre, amely a jelenséget köte- lezően minőségi viszonylataiban, sőt szándék szerint azok összességében követi nyomon. A kimondott eredmény azonban a már titkos valóság egynemű és atomizált, eldologia- sodott és dedialektizálódott képet nyújt. Ez a folyamat pedig mindannyiszor megismétlődik, valahányszor a zárolás a nyilvános valóság további mozgására összpontosít. (5) A továbbkövetés alapindoka a már leplezett valóság, és főként azt kutatja, ahogyan és amennyire a nyilvános valóság újabb erő- vonalai veszélyeztetik vagy éppenséggel kép- viselik a már elzártak titkait. Ebben a viszo- nyulásban viszonylag reprodukálja a zárolás kategoriális szerkezetét: a zárolás a nyilvános valóságot csak úgy követheti nyomon, ahogyan az számára a leplezett révén megmutatkozik. (Egyébként a továbbkövetés a zárolást magát veszélyeztetné.) 140 (6) Ez a levezetés rendkívül fontos, mert elvezet arra a következtetésre, hogy a zárolás és a bebiztosítás, bár látszólag az egyetlen olyan léthelyzet, amely számára egy bizonyos meg- határozottság vagy globális vonatkozásában a valóság nyilvános és titkos meghatározottságai egyaránt adottak lehetnek, és amelyből kiin- dulva elvileg a valóság egységes képe és ellen- őrizhetősége is elképzelhető, mégis mivel ez a léthelyzet a titok kategoriális szerkezete által elkerülhetetlenül meghatározott homogén-ato- mizált kiépítést eredményez a nyilvános va- lóság hű képét sem szerkesztheti meg. (7) A leplezés, a zárolás tehát új tárgyiasságot kölcsönöz a valóságnak, mintegy "máso- dik világot szül", amelynek sajátos törvényei vannak, ezek természetüktől fogva fokozatosan terjeszkednek, és ezzel együtt egyre inkább megakadályozzák a valóság tényleges birtokba- vételét. A titok tehát nem mélyhűtött, mozdu- latlan valóság, amelynek léthelyzetét csak a tőle elkülönített nyilvánosság mozgása, változása befolyásolná, hanem olyan képződmény, amely állandóan és saját, végső fokon ellenőrizhetetlen törvényeinek megfelelően terjeszkedik, és a leg- messzebbmenőén hat a nyilvános valóságra is. (8) A titok terjeszkedésével és újratermelé- sével együtt különülnek el a titokkal kapcsola- tos szimbólumok és intézményi formák is. Ha a titok kezdetben egy egész közösség (törzs) a világgal kapcsolatos alapvető (mitikus-metafizi- kai) intuícióinak értékvédelme, amely ugyan- akkor tiltja a közösségi sikert gyengítőnek tar141 tott egyéni, személyes titkok létezését2, akkor ez az egyéni készségek intuícióira és a velük kap- csolatos szimbólumokra is átterjed (pl. a sámá- nizmus). A titok már a társadalmiság alacso- nyabb fokán különleges szerepet nyer. A primi- tív népek titkos társaságai ennek az útnak a kihangsúlyozásai. A titokban való részvétel fel- tételei felsőbbrendűek és sajátosak, a beavatási próbák pedig különösen kegyetlenek. A titkos társaságok révén tulajdonképpen egy szelle- mileg tökéletesített elit alakul ki, amelynek tagjai nemcsak a vallásos vagy igazi ember prototípusát testesítik meg, hanem különleges jogokkal rendelkeznek a közösséggel szemben. Területeket jelölnek ki, és végső soron ők hoznak igazgatási vagy jogi döntéseket.3 Birto- kosaik számára a titok közvetlenül azoknak az előnyöknek a képében jelenik meg, amelyeket a birtoklás kizárólagossága viszonylataikban biz- tosít. Ezek maguk is fontos szerepet játszanak a titok kiterjedésének és differenciálódásának folyamatában, úgy is mint az indokok és az előnyök szintjén létrejött differenciálódás, amely idővel intézményesen is megkülönbözteti azokat a folyamatokat, amelyek a titkot "elin- dítják", tárgyát és célját elsődlegesen megha- tározzák, azoktól, amelyek azt tulajdonképpen megvalósítják. Jellemző példa erre a titkos- rendőrség intézményének fejlődése a késő ró- mai birodalomban. Kezdetben (Hadrianus korá- ban) a titkosügynökök a császári követek leg- megbízhatóbb és legelkötelezettebb emberei voltak, akik mindenféle szakosítás nélkül igen 242 különböző bizalmas feladatot kaphattak és hajtottak végre. Diocletianus az ügynököket már egy sajátos hadtestté alakítja át. Feladataik most is igen sokfélék, kiképzésükről és szerve- zésükről egy speciális intézmény, a Schola agentum in rebus gondoskodik, ennek vezetője a Princeps Scholae ugyanakkor egységesíti és ellenőrzi is a megszerzett információkat, és azokat a császárnak továbbítja. II. Constantinustól kezdve az ő feladatuk az állami posta és a birodalom magas rangú tisztviselőinek az ellenőrzése, ami mindeddig legalábbis a tit- kosrendőrség szervezett eszközeivel nem létezett. Fejlődési irány szempontjából a folya- mat tehát a következő tendenciára utal: a többékevésbé meghatározatlan hatásköm, főként a birodalom népeinek a kikémlelésére, ellenőr- zésére, rendfenntartásra, valamint a császári utasítások módosítatlan továbbítására használt alkalmi ügynökökből kimondottan effajta tevé- kenység céljára szervezett és kiképzett katonai szervezet lesz, amelynek feladata a tárgyilag célszemen követett valóságterületről leplezett úton nyert információk alapján alkotott bizal- mas, egységes kép kialakítása és a hatalom tájé- koztatása. A terjeszkedés ezután a posta, a hírközlés irányában történik, és idővel az egész államgépezetet, a hatalom teljes nyilvános meg- nyilatkozását átfogja.4 A titok racionalizmusa egyben a hatalom racionalizmusa (ahogy ezt Almási Miklós mo- dern Machiavelli-olvasatában5 kifejti). Machia- vellinél a titok már a hatalom gyakorlatának 143 elválaszthatatlan, a folyamat egészében és állandóan működő' módozata. A Fejedelem szerzője nem csupán a nyers titkot, hanem a szerkezetéhez kapcsolódó "félrevezető lát- szatok" fontosságát is hangsúlyozza. Itt már a titok mintegy a nyilvánosságba burkolózik, hiszen a félrevezető látszatok egyrészt meg- szűrik az információt, másrészt minőségileg más alapanyagot nyújtanak a jelenségek értel- mezéséhez, és evvel eltérítik a nyilvánosság figyelmét a tulajdonképpeni mozgatóerőkről, harmadrészt pedig atomizálják a nyilvá- nosságot. A titok dinamikáját és terjeszkedését tehát több szempontból is meg kell ragadni és le kell írni: a) a leplezés tendenciájának kénytelen totális jellegéből az következik, hogy a titok leple annak magvárói átterjed a középpont kap- csolatainak, összefüggéseinek rendszerére, és ennek eredményeként az eredeti ellentét konk- rétumából a titok és az egész nyilvánosság ellentéte lesz; b) továbbá a titok szükségképpen átterjed az ekképpen létrejött nyilvános szféra minden olyan újabb vagy újabban belátott ten- denciájára, amely a továbbkövetés szerint a lep- lezés és indokainak biztonságát veszélyezteti (pl. a posta); c) mint az indokok és előnyök dinamikája, vagyis a titok által biztosított kizá- rólagosság pragmatikus célszerűségének von- zása, amely tulajdonképpen beláthatatlan, ki- számíthatatlan, ezért akár járványszerűen szőheti át az egész valóságot. 144 (9) A leplezés a hatalom útja és az uralom eszköze, amely a valóság nyilvános képét a bár- milyen hatalom saját értékelésével kapcsolatos elgondolásai alapján módosítja. A leplezett valóság kategoriális szerkezetének mozgása azonban azt sugallja, hogy a zárolás a lep- lezettről csupán felaprózott és egynemű vég- képet tud alkotni, amelyben a vélt vagy álellenőrzése alatti tárgyak igazi gazdagsága, sokol- dalúsága, árnyaltsága eltűnik, és a nyilvános szférát is csupán egy hasonló feldolgozás ered- ményeként tudja felmutatni. Ez a kép tehát csak atomizáltán lehet helyes, és csak ennyiben válhat a hatalom szempontjából célszerű dön- tések alapjává. A titok terjedése egyszersmind szélesíti és elmélyíti azt a valóságszférát, amelyről csupán atomizált fogalmakat alkot- hatnak, és amelyek talaján csupán atomizáltán helyes vagy célszerű döntések hozhatók. A zárolás szolgáltatta ismeret atomisztikus helyes- sége, a bebiztosítás hatalmi apparátusának imponálása, valamint a rájuk alapozott döntések atomisztikusan időleges célszerűsége tehát nem vezethet félre, nem misztifikálhat a folyamat lé- nyegét, vagyis kategoriális szerkezetét illetően. (10) A titok egyre szélesedő és mélyülő fo- lyamata a valóság egyre több oldalát vonja ha- táskörébe. A szolgálati vagy munkahelyi titok formájában egyre több emberi tevékenység mindennapjait szervezi át a leplezett valóság kategoriális szerkezetének elvei alapján, és ter- jed ki a nyilvános munkamegosztásban, a közös ügyvitelben való egyénileg és személyesen le145 hetséges részvételre is. Wolfgang Mende, aki a hivatali titkot kizárólag a jogász szervezési szemszögéből vizsgálja, e titok megtartásának feltételeit a következőkben látja: kevés személy tudjon róla, ezeket is adminisztratív szabályok és tilalomrendszerek tartsák kényszerhelyzet- ben; munkakörük, beosztásuk olyan legyen, hogy maximálisan ki legyenek küszöbölve a titkolt jelenség egészére való egyéni rálátás lehetőségei. A beavatottaknak ennek ellenére zárt csoportot kell alkotniuk, de ez nyilván a titok általános kérdéseire, kizárólagosságának általános célszerűségeire vonatkozik, hiszen a csoporton belüli közlés tilalmilag nem nyújt- hatja a jelenség egészének minden egyén számá- ra adott áttekinthetőségét.6 (11) A titokhoz tehát a tilalmak sűrű szöve- vénye kötődik, sőt az ellenállás szigorúsága az, amellyel a közeledés első lépései találkoznak. A titokhoz kapcsolódó tilalom sajátos, sajátossága azonban nem merül ki sem a tilalmak'sűrűsé- gében, sem pedig szigorúságukban. Ugyanis, mint az az előzőekből is kitetszik, a titokhoz kö- tődő tilalom egyrészt a bebiztosítás egyik esz- köze, másrészt az a pont, ahol a titok a külsőd- legessel és a nyilvános valósággal közvetlenül, bár negatív módon érintkezik. Emiatt a tilalom- típus sajátosságainak a megítélésében az is fél- revezethet, hogy az éppúgy lehet formailag tit- kos és akár nyilvános is. Itt mindkét formát elemezni kell. Ameddig a tipikusan nyilvános tilalom- rendszerek eredményességük érdekében arra 146 kényszerülnek, hogy minél pontosabban meg- határozzák és körülírják esetleges áthágásuk tárgyát, esetét és előlegezett következményeit (lásd a modern jogrendszerek racionalizálódását, kiszámíthatóságát Max Weber, Lukács György), addig a titokra vonatkozó nyilvános tilalomrendszereket ez természetesen nem jellemzi. (Hiszen ez a titkoknak egy nyilvános listáját jelentené, amelynek közzétettsége ép- penséggel a bebiztosítást veszélyeztetné.) A ti- tokkal kapcsolatos nyilvános tilalomrendszer tehát pusztán a titok és a tilalom egyszerű, elvont létezését jelentheti ki, tehát tulajdon- képpen azt az absztrakciós folyamatot jelzi, amely során a titok által tudatosított ellentét konkrétuma a zárolás és a bebiztosítás révén az egész nyilvános valóságot ellentétévé teszi. Ahhoz, hogy ezt a viszonylatrendszert mélyeb- ben is megvilágítsuk, össze kell kapcsolnunk annak a belső és titkos tilalomrendszernek az elemzésével, amelynek a léte a titok megőr- zésének feltételeiből (10) következik. E belső tilalomrendszer a beavatottakra vo- natkozik, és azt szabályozza, hogy a titok rangsoros-atomizált szerkezetén belül milyen "személyes" kompetencia-területek, hatáskörök léteznek, és ezek áthághatatlanságát biztosítja. Ez a tilalom tehát együttesen kétirányú: egy- részt, mivel a jelenség egyéni átfoghatatlanságát beavatás révén biztosítja, személyesíti a rész- leges titokstruktúra és kezelője közötti viszonyt, másrészt pedig ez a beavatottak zárt csoport147 jára szorosan vonatkozik, ami azt jelenti, hogy társaik személyesített viszonyai, az egész átfoghatatlanságának biztosítékaiként, az egésszel kapcsolatosan mindegyiküket elszemélytelenítik. Ez a személyesített elszemélytelenedés, a tilalomviszonyok elködösítése kizárja azt a lehetőséget, hogy a titok kezelői tudatosíthassák a titok kategoriális lényegét, perspektíváit. Ezek és egy sor más tényező (pl. közvetlen érde- keltség, előnyök stb.) miatt, kategoriális szerke- zetének szempontjából a titoknak nincs igazi belső ellenőrizhetősége, vagyis ez a szerkezet belülről nem létezik. Ily módon a titok-tilalom viszonyban mind a titok elvonatkoztatható, mind atomizációs szerkezete követhetővé válik, és megmutat- kozik a nyilvánossággal való sajátos kapcsolata, az, hogy ennek egyik közvetítője éppen a tilalom, amely meghatározott vonatkozásaiban már akár nyilvános is lehet, hiszen nem fejez ki mást, mint a titok bebiztosításának és atomizált őrzésének konkrét tárgy nélküli feltételeit, a legmesszebbmenőkig elködösítve a titok kategoriális szerkezetét és elszemélytelenítve egyúttal magát a leplezett valóságot. Jelentő- ségében azonban ez a viszony még ezeken is túlmutat. Azt jelenti ugyanis, hogy a titok körülmé- nyeiben a valóság olyan jelentős változásokon megy át, amelyek törvényszerűségei önműködóéknek mutatkoznak. Ebben a folyamatban megjelennek és kifejló'dnek azok a területek, 248 amelyek immár a titok kimondott, sajátos szférájává válnak (pl. a hadászat), amelyeknek tárgyként való kialakulása már magában hord- ja titokként való létezésüket is, de amelyek mégis a nyilvános tilalom tiszta formáját öltik. Ezeknek inkább területei, mint tárgyai vannak, mert bennük a tárgyak és a velük kapcsolatos emberi tevékenységek önmaguk helyett a titok megszilárdult formáit jelentik, azt, hogy már kialakultak a valóságnak olyan területei, amelyeknek titkos jellege természeti tulajdonsá- gukká vált, és a nyilvános tilalom szintjén való meghatározásuk egyrészt ezt az egész nyilvá- nossággal való szembeszegülést hivatott kifejez- ni, másrészt pedig csak pleonasztikus lehet (pl. államtitkot képez az állami tevékenység minden titkos vonatkozása). Ezek az elködösített nyilvános tilalomviszonyok azonban átszövik és szétzilálják a nyilvános tilalmak többi rend- szerét, a szabályrendszerek elködösítéséhez és fetisizálásához vezetnek. Itt ugyanis a titok kategoriális szerkezete mintegy feloldódott egy nyilvános tilalomrendszerben, amely, bár tulajdonképpen csak a bebiztosítás egyik eleme (hiszen itt bizonyos nyilvános struktúrák épp a titok tilalomformáját jelentik), mégis azt az illúziót hivatott kiváltani, hogy a titokkal kapcsolatos tilalom alapjai nem a titokká válás indokai, hanem annak nyilvános formái. Itt ugyanis az ellentét másik oldalának vagy a le- hetséges emancipációnak azok a próbálkozásai, hogy önmagukat a kizárólagossággal szemben meghatározzák, már nem igényelnek párbe149 szedet, hanem úgy mutathatók fel, mint a nyil- vános tilalmak személytelen rendszerének mégpedig azt megsértő derivációi. És itt a titok másik, mégpedig virtuális formájával szö- vetkezik, s együtt a terjeszkedésben összefo- nódnak. A nyilvános tilalmak minden áthágása vir- tuálisan titkot szül, ha a tettes cselekedetét lep- lezni kénytelen. A tilalmak áthágása által de- rivált titok azonban mindig a tilalom nyilvános, részletes és bizonyos fokig tudatosult jellegére épül, ami, mint láttuk, a titokhoz szerkezetileg kötődő'tilalom esetében nem lehetséges. A titok felemelkedése és elkeveredése a nyilvános tilalmak szintjére tehát teljesen relativizálja a tilalmak rendszereit, hiszen itt a titokkal kap- csolatos tilalom egy tőle szerkezetileg és gene- tikailag különböző formájával épp mint saját lényegének bebiztosítása elemével szövetkezik. Ebben a kapcsolatban azonban a nyilvános tila- lom minden formája elködösül, mert a titoknak a nyilvános tilalmakhoz való formai közelí- tésével tulajdonképpen azok minden áthágásá- nak kulcsát adja meg, azt, hogy elvileg titok- ban bármelyik tilalom áthágható! (12) Mindez azt sugallja, hogy a titkot nem lehet mint azt Georg Simmel teszi vala- milyen "általános szociológiai formának" tekin- teni, "amely elvileg független attól a tartalomtól, amely felett őrködik", hiszen itt azt láttuk, hogy a titok kategoriális szerkezetének mozgá- sával és terjeszkedésével olyan társadalmi 250 szférák születnek és/vagy teljesülnek ki, amelyeknek titkosságuk immár elválaszthatat- lan tulajdonságukká lett, és ezeknek jelenség- ként való létezése egyszersmind titokként való létezésüket jelenti, vagyis nem függetlenít- hetőek a titoktól. Simmel azt sem elemzi, hogy mi is a titoknak mint "szociológiai formának" a szerkezete, ezért nem láthatja pl. az atomizáció, a kiterjedés vagy a deriváció jelenségeit, és egyáltalán eltekint a titokká válás folyamatától. (13) Érdekes feladat lenne megvizsgálni, hogy milyen szerepe van az emberiség mai, glo- bális kérdéseinek a kialakulásában annak, hogy a jelenkor a titok eddig még sohasem tapasztalt szerteágazását, kiterjedését hordozza, és az emberiség leglényegesebb ténykedéseit már kivétel nélkül a leplezés veszi körül. A lényeges tudományos, műszaki eredmények, a legátfo- góbb és a nyilvánosságot leginkább elkötelező politikai döntések titkos körülmények között születnek. Ez azt is jelenti, hogy nem lehetséges azok hatásainak, időbeli következményeinek egészét megvizsgálni, megvitatni, átlátni, így a részletkérdések látszólag önmaguktól növeked- nek átfogó jellegűekké, anélkül hogy időközben az emberiségnek lehetősége lett volna "megta- nulni" a globális kérdések megoldását, sőt képességei egyre távolodnak a problémák méreteitől.8 (14) Ma tehát a titok mindennapjainkat és egész létünk sorsdöntő alternatíváit áthatja. Ilyen méretekben azonban csak úgy működhet, 152 lett.9 A titok történelmi ellentmondások prag- matikusan sokélű terméke, alkalmazása bármilyen elkerülhetetlennek látszódjék is csak azzal a tudattal értelmes, hogy a leplezés végső fokon csak a kérdések elmélyítését, a történelmi világ földarabolását, a valóság feletti ellenőrzés "elvesztését" hozhatja. Titok és tilalom A titok Középés Kelet-Európa legújabb kori történelmének egyik legfontosabb, ugyanakkor legkevésbé tanulmányozott kategóriája. Nem hiszem, hogy valaha is megértenénk ezt az el- múlását frissen színlelő kort anélkül, hogy meg- vizsgálnánk azt a szerepet, amelyet a titok tech- nikája és fantasztikus elburjánzása e korban tájainkon betöltött. Hiszen a titkos utasítások mindennapos gyakorlata és nem a nyilvános szabályozás rendszere irányította a társadalmi élet egészét. Az államtitokká és szolgálati titok- ká előléptetett információk mérhetetlen, beteges tömegének fátyla borult a tisztánlátás kísérlete elé. A rengeteg tilalomfa mániákus titkolózást jelzett. A bukott vagy az átmentést megkísérlő, magukat kommunistának nevező rendszerek- ben a titkosrendőrségek embermilliók minden- napjait ellenőrizték, irányították és határozzák meg még ma is. A Molotov-Ribbentrop-paktum titkos záradékának néhány pontja egész népek sorsát évtizedekre szólóan döntötte el. Ha mindezeken elgondolkozunk, talán a leg- szembeötlőbb egyrészt az, hogy mennyire ellen- őrizetlen és ellenőrizhetetlen, minden szabá- lyozáson és tiltáson túli eseményekről van szó, másrészt pedig, hogy a hozzájuk való közele- dést még ma is akadályok és tilalmak tömkelege gátolja. Ezért felmerül a kérdés, vajon véletlen154 esetleges, konjunkturális helyzet-e ez, vagy pedig benne a titoknak és a tilalomnak egy olyan sajátos viszonya jelentkezik, amelyet a titok kategoriális szerkezete működtet. A titok nem egyszerű, hanem mint láttuk bebiztosított leplezés. Belső és külső védelmét, az árulástól és a felfedéstói való megóvásának garanciáit a bebiztosított leplezés szolgáltatja. A leplezés biztosításának számos eleme és tech- nikája van, az elrejtéstől a megtévesztő látsza- tok sokaságán át egészen a tilalomig. Tilalmon általában olyan prohibitiv jellegű normát értünk, amelyet az emberek egy cso- portja érvényesként és magatartási szabályo- zóként fogad el, beleértve azt a tudatot is, hogy áthágásuk bizonyos szankciók alkalmazását vonja maga után. A titoknak mint bebiztosított leplezésnek lényegi kapcsolata van a tilalom- mal. Már a beavatást vagyis a titoknak titokként való közlését előzményeiben és egész folyamatában a tilalom övezi (eskü, hall- gatás, a kilátásba helyezett büntetések stb.). De egész működésében a titkot belső és külső tilalmak fogják át. A titok erőterében azonban maguk a tilalmak és összefüggéseik is különös tulajdonságokat termelnek ki. Ezek vizsgálatá- ban legcélszerűbb kritikailag elemezni azt, aho- gyan a titok és a tilalom viszonyának a kérdése a jogban és jogelméletben tükröződik. A jog számára a titok Angyal Pál frappáns megfogalmazásában olyan tilalomfa, amely mindkét oldalán elhelyezett (az egyiken a kivivésre, a másikon a behatolásra utaló) tiltással 155 fogadja a felségterületeinek határaihoz belülről vagy kívülről közeledőt. Ennek a helyzetnek a szintetikus kifejezése az az általános norma, amely ugyancsak Angyal szerint úgy hang- zik, hogy: "Tartsd tiszteletben mások titkait!"1 Ez tehát kettős tilalmat hordoz: a közlés belső és az illetéktelen behatolás külső tilalmát. A norma szintetikus kettőssége persze azt jelzi, hogy itt már egy hosszú fejlődés eredményéről van szó, amelyben a belső és külső' tilalmak egybenőnek, és hogy ebben eredetük külö- nössége is elmosódott és elhalványult. Ez az elmosódás azonban többtényezős, ezért ilyenként is kell megvizsgálni. Legelőször: a tilalom kettőssége ebben az "általános" nor- mában amely tulajdonképpen nem más, mint ellentétességük közös megnevezése éppen- séggel egy prezumptív kölcsönösségbe porlad. Hiszen ebben a vonatkozásban a norma úgy hangzik, hogy: "Tartsd tiszteletben mások titkait azért, hogy ők is tiszteljék a tiédet!" Vagyis itt a belső tilalmak nem is fogalmazódnak meg, hanem eló'feltételezve, csakis külsőkként jelent- keznek. Másrészt, ami a titoktartalmakat illeti, azok megragadása és kezelése a beavatás révén válik lehetségessé. Csakhogy a beavatás által mások titkai az én titakim lesznek. (Ezt a má- sok titkaival való azonosulást még a legszokványosabb szakmai, hivatali vagy munkahelyi titkok, valamint a velük kapcsolatos magatar- tásmódok esetében is megfigyelhetjük.) Itt "mások" titkainak tisztelete, megtartása immár a belső tilalmak erőterébe tolódik, amelyeknek 156 külsődleges megjelenése ekképpen belső vonat- kozásuktól eloldott absztrakció. Az absztrakció, amelynek képében a belső tilalmak szempontjából a külső tilalmak megje- lennek, természetes is, mert ez a titkot az egész nyilvánossággal való ellentétének egészében mutatja fel. Mert itt nem is mások titkainak az elismeréséről, hanem a titok sajátjának a bebiz- tosításáról s az így kiépített szerkezet műkö- désének az öntudatáról-önbizalmáról van szó, ellentétük konkrétumában ugyanis a titkok egy- mással szemben intoleránsak. Mások engem érintő titkait csak úgy lehet elismerni, ha a saját titkaimmal kapcsolatos önreflexióm maximális. Ezt a titok narciszizmusának is nevezhetnénk. Ennek eredményeképpen a titkok az egymással szembeni intoleranciát immár a külső tilalmak képében a nyilvánosság természetesen egy egészen elvont nyilvánosság segítségül hívá- sával valósítják meg. A jogászok egybehangzó véleménye szerint belülről a titoksértés mindig kötelességszegésként jelentkezik. Aki egy tit- kot belülről felfed vagy elárul, az mindig titok- tartási kötelezettségét szegi meg. Persze a titok- kal kapcsolatosan is bizonyos különbségek lé- teznek a kötelességszegés mint szabályvagy tilalomáthágás különböző nemei között, ezek azonban inkább elbírálásukra, mintsem minősí- tésükre vonatkoznak. Ezért a belső tilalmak, va- lamint megszegésük szempontjából nem látszik a titok elárulása és felfedése közötti különbség sem. A tilalomszegés, a kötelességsértés szem- pontjából nem felfedni vagy nem elárulni: a 257 titokban egyre megy. A titokkal való minden logikai vagy pszichológiai ellentétének ellenére az árulás nem jelent kilépést a titok kategoriális szerkezetéből; sokkal inkább e kategoriális szerkezeten belüli ellentmondásra utal, arra, hogy a titok titokban elárulható, a megvédésére vonatkozó tilalmakat tehát maga a titok kategoriális szerkezete relativizálja a legmé- lyebben. A tény azonban, hogy a titok katego- riális szerkezetén belülről nem látszik az árulás és a felfedés közötti különbség, azt is szem- lélteti, mennyire elvontan fogalmazódnak meg a belső tilalmak szempontjából egy általános normában a külső tilalmak. Ez a szerkezetileg szükségszerű tendencia természetesen a titokra vonatkozó törvényke- zésben is érvényesül. Wolfgang Mendének mindenképpen igaza van abban, hogy a tör- vénykezés a titkot nem mint olyan szabályozza, hanem nyilvánosan képviseli annak a nyilvá- nosságra hozatallal szembeni védelmét. Ezeket a nyilvános meghatározottságokat ezért magá- nak a titoktartásnak az eszközeiként kell tekinteni.2 A titok tilalomformái ezek. Tilalom- formája révén a titok itt valami nyilvánosba burkolózott, és legitimálódott. E)e elismerést a titok titokként, vagyis nem tárgyában, hanem tárgy nélküli területen (hivatali, állami, diplo- máciai stb.) nyert. Ennek klasszikus példája lehetne a Romániában 1971-ben megszavazott "államtitok védelmére" vonatkozó 23-as tör- vény. Ebben az "államtitoknak" egy rendkívül releváns meghatározását olvashatjuk: állam158 titkot képeznek azok az információk, adatok és dokumentumok, amelyek egyrészt "nyilván- valóan ilyen jellegűek", másrészt amelyeket a Minisztertanács ilyeneknek nyilvánít. Nem vé- letlen, hogy egy ilyen, nyilvános tartalmában teljesen üres törvényben alapozták meg a hírhedt Securitate működési elveit. A titokra vonatkozó nyilvános tilalomrendszer tehát ép- pen a titok tilalomformája, és azt az absztrak- ciós folyamatot jelzi, amelynek során a titok által tudatosított ellentét konkrétuma a zárolás és a bebiztosítás révén a titok és az egész nyilvánosság ellentétévé válik, és ezt az ellentétet meg is valósítja. Ahhoz, hogy ezt mélyebben is megvilá- gítsuk, elemzéseinket össze kell kapcsolnunk annak a belső és tartalmaiban titkos tilalom- rendszernek a vizsgálatával, amely a titok meg- őrzésének feltételeiből ered. A részleges titok- struktúra hordozói a belső tilalmaknak a titok kategoriális szerkezetével való viszonyá-ban kialakított sajátosságai következtében a titokstruktúra egészével kerülnek személyes felelősségi viszonyba. Olyan viszonyba tehát, amely messze meghaladja a tulajdonképpeni részvétel, szerep és kompetencia területeit. Ez különbözteti meg a titokkal kapcsolatos for- mális építkezést a sajátosan nyilvánostól. Ez utóbbiak konstrukciós tendenciája ugyanis ép- penséggel az, hogy a hordozók felelősségét a szabályok által körülírt tényleges működés és kompetencia függvényében állapítsák meg. Pontosan kell látnunk azt, hogy minden lélek159 tani színezete ellenére a titok kategoriális szer- kezetében végbemenő átszemélyesítés nem illú- zió, hanem absztrakció. Hiszen egy-egy konkrét képletben ésszerűnek tűnik az, hogy bizonyos titokelemek és tartalmak fontosabbak, mint mások, és ekképpen a folyamat egészének a működése szempontjából a szerepük is centrálisabb. Csakhogy a belső tilalmak tekintetében nem gondolható az, hogy a "kevésbé fontosabbakat" el szabad árulni vagy fel szabad fed- ni, a többieket pedig nem. Az a gyakorlat és szabályozás, amely a közelmúlt Romániáját jellemezte, ebben a vonatkozásban is "példa- szerű'. Egy 1987-ben központilag irányított sajtókampány, amely az államtitok védelmére vonatkozó törvénykezést igyekezett megtámo- gatni, rendkívül jellemző megállapításokat tar- talmaz. A kampány alapgondolata éppen az, hogy a titok védelmével kapcsolatos normákat nem lehet és nem szabad rangsorolni. Az "éber- séget" azonban maximális igényességgel kell megkövetelni. Sőt: "az államtitok védelmezése követelményeinek a mellőzése kérdőjelessé tesz bármely erényt, a munkában és az életben elért bármely eredményt".3 Konkrét fontosságától elvonatkoztatva a belső tilalom tehát nivellálja a titokstruktúra hordozóinak egyébként fokozati viszonyait. Csakhogy ezáltal fény derül arra is, hogy az átszemélyesítés egyben elszemélytelenítés is. Itt, a titok és a tilalom viszonyában lesz látható az is, ahogyan a belső tilalmak egy fantasztikus összetartó erővé vál- nak, amelyben a titok minden, a személy pedig 160 semmi, és fordítva: a titok és tudója-birtokosa minden, a világ pedig semmi. De ez az elszemélytelenítés éppen e beavatás által hordo- zott nyomaték miatt nem válik el az átszemélyesítéstől, és csupán olyan kritikus helyze- tekben válhat belülről világossá, amelyek az- után az áruláshoz vagy a titok felfedéséhez vezetnek. A titok és a tilalom viszonyának a vizsgála- tából tehát az a titok kategoriális szerkezete mozgásának perspektíváira utaló fontos követ- keztetés adódik, hogy egyfelől titokban minden nyilvános tilalom áthágható, másfelől hogy titokban minden belső tilalom is áthágható. Olyan önrelativizáló formával állunk tehát szemben, amelyről paradoxálisan azt kellene mondani, hogy a titokban minden titok áthág- ható (lásd: árulás). Amikor tehát a titkok egy- mással szemben intoleránsak, akkor talán öntudatlanul saját kategoriális szerkezetük ellen is védekeznek: saját ellentétükben önma- gukat sejtik. Hasonló mechanizmus működik bár ellenkező előjellel akkor is, amikor a titkok (például végveszély esetében) titokban önmagukat számolják fel. A titkosrendőrségek, a titkos irattárak stb. felszámolása nem más, mint a végérvényes titok pecsétjének a ráütése ezekre az intézményekre. Ez történt a Gestapo, a Stasi, a Securitate és általában minden "vég- veszélynek" kitett titkos állomány esetében. Egyre érthetőbbé, egyre világosabbá kezd válni, hogy miért érezzük és miért érzik maguk a jogászok és a szociológusok legjobbjai 161 is a titokkal kapcsolatos jogi és adminiszt- ratív fogalmakat annyira tarthatatlanoknak és átláthatatlanoknak.4 Hiszen a titok nyilvános adminisztrálását és szabályozását annak kate- goriális szerkezete ismeretének nemcsak hiá- nyában, hanem belső erejének alávetetten bár bizonyos szempontból mégis annak ellenére kell elvégeznünk. Mindezeket az ellentmondásokat néhány, a legkülönbözőbb területről választott történelmi példa kiválóan illusztrálja. A francia királyság titkos pénzalapjainak a története azt mutatja, hogy azok nem csupán a szaporodó bevéte- lekből, hanem egyrészt a közcélú alapok rová- sára, másrészt azokat átszőve gyarapodtak. Ily módon a titkos könyvvitel segítségével a köz- alapok (nyilvános alapok) egyre nagyobb há- nyadát használták fel a nyilvános ellenőrzés számára hozzáférhetetlen célokra, és ugyan- akkor egyre több nyilvános könyvviteli tétel vált titkos célok részleges fedezékévé. A titkos könyvvitel nemcsak hogy kifarag a nyilvá- nosból, hanem át is szövi azt. A titkos alapok- nak ezt a kettős irányultságát, azt, hogy itt nem pusztán elégtelen vagy éppenséggel felelőtlen és korrupt könyvelési előírásokról van szó, hanem azok működésének kategoriális tendenciáiról, olyan szakértők személyes sorsa is szemlélteti, mint Sully, Colbert vagy Necker. Pedig ők csupán a titkos alapok követésének számviteli tökéletesítését szorgalmazták, és természetesen egyáltalán nem kérdőjelezték meg titkos mivol- tukat, mégis magukkal a titkos alapokkal 162 kerültek ellentétbe, és emiatt kegyvesztettekké váltak. Továbbá mindazok a pénzügyi válsá- gok, amelyekbe a francia királyság belebonyo- lódott (1523, 1595, 1648, 1759 és 1789), rend- szerint a titkos alapok elterebélyesedésével pá- rosultak. Egyáltalán: ezek a titkos pénzalapok azért keletkeztek, hogy olyan fizetési forrásokat biztosítsanak olyan célokra, amelyeket kizáró- lagos belátás vezérel, és amelyeket nyilvános bevallás, elszámolás és ellenőrzés nem feszé- lyez. Mégis azt tapasztaljuk, hogy ezek az ala- pok olyan fejlődésen mentek keresztül, amely a nyilvános pénzügyeket is teljesen összekuszáló válságokhoz vezettek, sőt 1789-ben magát a királyság intézményét is kérdésessé tették. A titok és a tilalom viszonya sajátosságainak az elemzése során különös figyelmet érdemel az ún. "inkvizitorikus bűnvádi eljárás". Ez most számunkra főként azt szemlélteti, ahogyan a ti- tok a nyilvánosság egész szféráját felhasználja és szétzilálja. De történelmileg nem pusztán a Szent Hivatal, hanem a koncepciós perek mechanizmusaira is rávilágíthat, és arra is, hogy mennyire kategoriálisán van túl a titok mindenféle tilalmon. Hiszen az Inkvizíció tulajdonképpen a spanyol királyság titkosrend- őrsége. Amikor egy-egy újabb székhelyen megtelepszik, akkor ott ezt a tényt kihirdetik, nyilvánosságra hozzák. Egyúttal egy 40 napos határidőt szabnak meg a "bűnösök" önkéntes jelentkezésére (értsd: önfeljelentésére). Ez idő alatt, tehát a hivatal nyilvános működése során megy végbe a helybeli titkos hálózat (az önma163 gukat feljelentők közül toborzott besúgók stb.) alapjainak a lerakása. Az inkvizitorikus bűn- vádi eljárás pusztán procedurális vizsgálata magyarázat nélkül hagyja azt a körülményt, hogy ez a típusú titkos eljárás egyszerűen nem működhet egy sajátos nyilvánosság, éspedig a kihirdetett tilalmak nyilvánossága nélkül. Az inkvizitorikus eljárás lényege ezért éppen az, hogy nyilvános tilalmak leplezett áthágásának titkos eszközökkel való azonosítása és bizo- nyítása útján folyik le. Ezért kap benne a be- ismerő vallomás privilegizált szerepet az összes többi bizonyítékhoz képest. Az Inkvizíció börtönei titkos börtönök vol- tak. A gyanúsított nem tudhatta, kinek a fel- jelentésére tartóztatták le, és mivel vádolják; külső látogatókat nem fogadhatott, és belső kapcsolatai sem lehettek. Jogosan hasonlítják a levéltárakban megmaradt kihallgatási jegyző- könyveket egy-egy pszichoanalitikai üléshez, amelyben a gyanúsított egész múltja, összes gondolatai, tettei és kapcsolatai felmerülnek.6 Az inkvizitorikus vallatást elsősorban nem a kínzások jellemzik ezek bármilyen vallatás- ban előfordulhatnak - , hanem sokkal inkább az a tény, hogy titkossága révén túlmegy egyrészt a tetten, másrészt magán a személyen. És itt nem csupán arról a körülményről van szó, ame- lyet Michel Foucault is említ, hogy a titkos eljá- rásban a beismerő vallomás funkciója és jelen- tősége kétértelmű. Vagyis egyfelől a beismerés látszólag csupán egyike lesz a többi bizonyí- téknak, másfelől viszont a bizonyítékok sorának 164 éppenséggel legfontosabb elemeként a bizonyí- tékokat transzcendálja.7 Sokkal lényegesebb en- nél, hogy titkossága miatt az eljárás egész tár- gya, célpontja megváltozik, mert bár látszólag egyetlen szempont a bűnös tett vagy tettek szerint orientálódik, a kivizsgálás igazi tárgya mégis a vádlott személyiségének, életének, kap- csolatainak egésze lesz. Az, hogy a vád pontjai és tanúi titkosak, só't a vizsgálatnak még a vád- lott által is csak részleteiben átélt teljes folya- mata titkos, azt eredményezi, hogy védekezése és vallomásai során a vádlott önmaga ellen új, eredetileg meg sem fogalmazott vádpontokat nyújthat. Továbbá életkapcsolatai, viszonylatai révén lehetséges információkat adhat más személyek elleni eljárások megindításához. Emiatt a titkos eljárásban az eljárás maga nem csupán a tetten, hanem a vádlott személyén is túllendül. Ez azután természetesen a minden- napi élet nyilvánosságát is teljesen szétzilálja, hiszen az ember környezetéből bárki akár önkéntelenül is vádlóvá válhat, só't a feljelentő és a tanú személyét illető titoktartás folytán bárki besúgó lehet. Úgy látszik tehát, hogy mindezeket a jelen- ségeket beleértve a példákban említetteket is jobban megértjük, ha a titok kategoriális szerkezetének a fényében vizsgáljuk meg őket, hiszen olyan hangsúlyok és tendenciák kerül- hetnek felszínre, amelyeket a puszta történelmi, jogi vagy szociológiai vizsgálat nem tud felmutatni. 165 A titok jelenségének, kategoriális szerkeze- tének a vizsgálata persze messze túlmegy a titok és a tilalom viszonyának az elemzésén. De ebben a viszonyban is megmutatkozik, hogy a titok sajátos szerkezettel, belső tendenciával rendelkező jelenség, amely életünk számos területét átszövi, és azoknak különös, nélküle érthetetlen tulajdonságokat kölcsönöz. Ezek tanulmányozása pedig egyre inkább kikerül- hetetlen. Ezzel az írással többek között arra is fel kívántam hívni a figyelmet, hogy a titok oly fontos jelenségének a megértéséhez jogászok, közgazdászok, történészek, politológusok és filozófusok együttműködésére lehet szükség. Az összeesküvés Titok és eskü A homály, amelybe az összeesküvés témája irá- nyítja a szellemet, az összeesküvésnek különös, varázsos vonzerőt kölcsönöz. Félelem és re- mény, beletörődés és a végsőkig elmenő hő- siesség, elnyomatás és lázadás, bizonytalanság és a legutolsó, magyarázó elv meglelése, mani- puláció és leleplezés, árulás és tulajdonképpeni megtisztító aktusok: mindezek az "összeeskü- vés" "jelenségéhez" köthetők. Talán ez az oka armak is, hogy az ún. politikai filozófia kevés olyan kivétellel, mint Machiavelli túlságosan is technikai fejtegetései lemond az összeesküvés kimondottan elméleti vizsgálatáról. Inkább a gyanakvó, elővigyázatos, a szokványos áttet- szőség határaira nyitott és ezek átlépésére el- szánt "filozofikus politika" az, amelyet ez a kérdés a leginkább foglalkoztatott. Ebben az értelemben nevezi Martinovics is Lipót császárt "philosophisch gesinnte Monarch"-nak, vagyis filozófiailag kifinomult, érzékeny uralkodónak. Az összeesküvés témájának azonban ma és közvetlen környezetünkben is sajátos jelenva- lósága van. 1989 decemberének és az utána következő' időszak összes megrázó eseményé- nek egyetemes magyarázó elvétől egészen a 167 válságos állapot megoldásának végső lehetősé- geként való felvázolásáig az összeesküvés té- mája sokféle funkciót betölt. Degradált jelenléte a mindennapi tudatban azonban éppolyan szimptomatikus, mint az, hogy amikor e tanul- mány első fogalmazványa készült, Orosz- országban Gorbacsov az "összeesküvó1<" foglya volt, Bukarestben pedig a bányászok garázdálkodtak, és lemondott a román minisz- terelnök. De ugyanolyan szimptomatikus az is, hogy három hónappal az említett események után egy, az összeesküvés témájának szentelt, a párizsi Sorbonne-on rendezett nemzetközi tu- dományos konferencián, amelyen leginkább nyugati országokból jött kutatók vettek részt e tanulmány is erre az alkalomra íródott - , szinte egyetlen előadás sem kísérelte meg az összeesküvés témáját körüljárni.1 Az a mód, ahogyan a téma a mi jelenünkben eltanácsoló aktualitásként jelen van, természe- tesen nem szolgálhat kielégítő alapul kifeje- zetten az összeesküvés kérdésének a megvizs- gálásához. Ám ennek ellenére nemcsak hogy sürgetően szembesít vele, hanem abban is segít, hogy megfogalmazzunk egy átfogóbb és ugyan- akkor mélyebb kérdést is: honnan származik az összeesküvésnek az az ereje (vagy gyengesége), hogy olyan folyamatok megértésében is hasz- nálni lehet, amelyeknek a sokfélesége egészen az összeférhetetlenségig szélesül? A probléma homályos aktualitásának nyomasztó mivolta segít ugyan ezt a kérdést feltenni, de azt a felhívást és figyelmeztetést is közvetíti, hogy 168 különös körültekintéssel kell eljárni nem csupán a kérdezés módjának, hanem a kérdésnek ma- gának a kidolgozása során is. Be kell látnunk, hogy a fentebb megfogalmazott kérdésre bár- mennyire kézenfekvő és vonzó legyen is a válasz, miszerint az összeesküvés témájának az ereje kategoriális általánosságából fakad, és ez volna az, ami alkalmazásának és értelmezé- sének olyan nagyfokú sokértékú'séget kölcsö- nöz, ebben a válaszban felvetetlenül maradna magának az alapnak a problémája, amelyre ez az általánosság épül, és amelyből származik. De itt nem arról van szó, hogy most már valami még általánosabb keretet keressünk, amibe az összeesküvés "fogalma" beleillik, hanem bizo- nyos egzisztenciális meghatározottságok adott kapcsolatait kell tematikusán is felmutatnunk. Az pedig szinte természetes, hogy ebben a dolgozatban csak a főbb tendenciák felvázolá- sára nyílik lehetőségünk. Az "összeesküvés" kifejezésnek és szinoni- mái meghatározásának az elemzéséből a foga- lom következő főbb összetevőit és megkülön- böztető jegyeit rögzíthetjük: az összeesküvés több személy titkos szövetkezése olyan célok érdekében, amelyeket a mindenkori fennálló jog-, illetve szabályrend súlyos bűnnek és bün- tetendőnek ítél, a szövetkezés pedig legtöbb- ször a fennálló uralmi és/vagy kormányzási állapotok meghaladására, megváltoztatására, il- letve a hatalom átvételére irányul. 169 Az összeesküvés e meghatározásából két jellegzetesség tűnik fel különösen. Az egyik az akció titkossága, a másik az a roppant veszély, amelynek az összeesküvők kiteszik magukat. Mert az összeesküvés sohasem a ragyogó nap fényénél történik, a felfedett összeesküvólcre pedig mindig a történelem folyamán kivétel nélkül a legsúlyosabb büntetés (halál, szám- űzetés, nehéz börtön stb.) vár. Ezért felvetődik a kérdés, vajon mi a kapcsolat az összeesküvés e két jellemvonása között, és miből táplálkozik az a benső forrás, amely az összeesküvést lehe- tővé teszi és táplálja, mégpedig annak a végső veszélynek a világos tudata ellenére, amelynek az összeesküvők kiteszik magukat is és azokat is, akik ellen szövetkeznek. A kérdés tehát az, hogy miként születik meg az összeesküvésben ez a sajátos viszony a titok és a mindenkori nyilvános és közszabályozók érvényességi hatá- rainak a meghaladásához, a legsúlyosabb (halál) veszélyhez és ezáltal a mások élete feletti ren- delkezés lehetőségéhez való tudatos és sajátos hozzáállás. A titok az összeesküvésnek nem "első" jegye, amellyel az elemzés a leghamarabb találkozik, és amit azután elhagy vagy meghalad. A titok maga a légkör és látóhatár, amelyben az össze- esküvés témája kirajzolódik, és amelyben azt el is kell gondolni. Ez az, ami rányomja a bélyeget a benne részt vevő személyek szövetkezési módjára; ez az, ami az "alkalmas pillanat elérkezéséig" az összeesküvés tervét, annak egyre aprólékosabb részleteit, de a résztvevőket is 270 megvédeni hivatott; ez az, ami biztosítja a mindenkori tilalmak meghaladásának a tulaj- donképpeni állagát, de ettől remélik azt is, hogy szükség esetén az összeesküvést magát mint összeesküvést elrejthessék vagy letagadhassák. Semmilyen összeesküvés nem szőhető azonban úgy, hogy a résztvevők egymást köl- csönös hűségükről formálisan vagy nem eskü jellegű aktusokkal ne biztosítanák. Az összeesküvésben persze az eskü titkos eskü. Mit is jelent az, hogy "titkos eskü"? Hogy ezt a kérdést megválaszoljuk, átmenetileg el kell időznünk magának az eskünek a kérdésénél. Problematikus vagy konfliktusos helyzetek tisztázásának igyekezeteként és gyakorlataként az eskü a legrégibb időktől és minden nép életé- ben fellelhető. A legkülönbözőbb alkalmakkor és rendkívül sokféle körülmény közepette az emberek esküvel erősítik meg állításaikat, ígére- teiket, kapcsolataikat. Az eskü úgy kíséri az emberi aktusokat, hogy azoknak különös súlyt, nyomatékot kölcsönöz, körvonalaikat pedig élesebben kirajzolja. Magasabb vagy átfogóbb ontológiai (istenek, az Ég, a Föld stb.) vagy értékbeli (Biblia, Korán, Alkotmány stb.) szfé- rákra való ünnepélyes hivatkozásként az eskü- nek olyan belső feszültsége, impulzusereje és dinamizmusa van, amely az eskütevőt túllendíti tetteinek közvetlen és véletlenszerű jelentésein. Ez az átlendülés és túlhaladás az eskünek bensóleg előrenyúló, anticipativ jelleget kölcsö- nöz. "Anticipálni", előrenyúlni annyit jelent, mint előremenni az időben és előzetesen megra171 gadni a jelenlegi aktusok beláthatatlan követ- kezményeinek a kinézetét. Az eskü ezáltal az aktusoktól egy a többiektől különböző', tuda- tosság-, tisztánlátásés felelősségtöbbletet kér, illetve azoknak ezt adományoz. Egzisztenciális struktúrájának elemzése szempontjából minden eskü legyen az ígérő vagy sem anticipativ. Ugyanakkor (egy átfogó erőre vagy valóságra az eskütevő őszinteségének vagy igazságának a bizonyítékaként való hivatkozás okán) az eskü egyúttal előzetes elismerése is azon követ- kezmények jogosságának, amelyeket a hamis, illetve a megszegett eskü magával von. Ezekkel a következményekkel tehát maga az eskü- viszony, vagyis az eskütétel eleve számol, még akkor is, ha formuláiból az execratio, a magára vont átok zárótétele tulajdonképpen hiányzik. Ez az oka annak, hogy a legrégibb időktől fogva az esküt ahhoz, hogy érvényes legyen, hangos, jól érthető szavakkal kell végigmondani vagy megerősíteni. Az eskünek ebből a sajátosságából vagyis hogy anticipativ születik meg egy másik jel- lemvonása, az, hogy kötelezettségek és jogok forrása. Mert belső tartalmától függetlenül olyan kapcsolat és viszony, amelynek a kö- vetkező négy eleme van: az eskütevó'; az, aki az esküt kéri, illetve fogadja; az, amit esküsznek (az eskü tartalma) és végül az, amire esküsznek (amire hivatkoznak). Az eskü révén az, aki esküszik, annak a kezébe, aki az esküt igényli vagy elfogadja, egyúttal azt a jogot is helyezi, hogy az ővele olyan módon és annak függvé172 nyében járjon el, amilyennek az eskü mint egyezéses akarati aktus végül bizonyul. Az eskü tehát egy és ugyanazon aktusban jelenti egy- részt ama átfogóbb közegnek az elismerését, amelyre hivatkozik, másrészt pedig annak a felhatalmazását is, aki az esküt veszi. így az eskü egyfelől az eskütevő alanynak egy magasabb és átfogóbb ontológiai és/vagy értékbeli szférával való kapcsolatteremtése, illetve az abba való belehelyezkedése, másrészt pedig előrenyúló, eszmei és reflexív bensővé válását (immanentizálását) jelenti nem csupán az aktusok okozatainak, hanem azok követ- kezményeinek is. Ezért az esküben az aktusok egészen a végükig fel vannak vázolva, ki vannak vetítve! De tulajdonképpen mi ez a vég? Látszólag "ott" helyezkedik el, ahol a hamis vagy a be nem tartott eskü a büntetését elnyeri. A büntetés azonban a valóságban pusz- tán csak sajátos kifejeződése az alany szintvesz- tésének, "ontológiai" státusvesztésének, amelyet azután a büntetés maga csak megállapít és le- szögez. Természetesen ma már keveset tudhatunk az eskü eredetéről. Bizonyos azonban, hogy már az ókori Indiában és a görögöknél is az eskü oly módon felfogott gyakorlat volt, amelyre nem csupán az embereket, hanem még az isteneket is kötelezték.2 Hésziodosz arról számol be, hogy amikor a halhatatlanok között viszály vagy kétely támadt, akkor Zeusz aranykannájával íriszt a Sztüx folyóhoz küldte vízért. A viszálykodók vagy a hazugsággal 173 gyanúsítottak erre a vízre tettek esküt. Aki a halál folyójának a vizére hamisan esküdött, az egy egész esztendőre nehéz, öntudatlan némaságának mélységében magához a halálhoz hasonlatos álomba zuhant. Rudolf Hirzel3 sze- rint mindaz, amiről Hésziodosz beszámol, az eskünek egy még ősibb és eredendőbb formájá- ból fakad. Az eskünek ez az ősibb és átfogóbb formája a "horkoszra", a halál birodalmára tett eskü. A halhatatlanoknak a Sztüx folyó vizére tett esküje az egyik olyan forma, amelyben az eskü eredendő lényege továbbélt és fennmaradt. Anélkül, hogy jobban belemerülnénk a Sztüx vizének e ceremóniában betöltött szerepének mitológiai és jogi-antropológiai elemzésébe, rögzítenünk kell: Hésziodosz tudósításai és Hirzel megfontolásai is azt mutatják, hogy eredetileg az esküt úgy tekintették mint olyan aktust, amely az eskütevő életének az egészére, vagyis egészen haláláig kimutat. A halál azonban nem egyszerűen úgy áll az eskü "végén" mint büntetés. Hiszen ekképpen csu- pán a hamis esküt "éri el", az igaz eskühöz pedig már szinte nincs is köze. A halál ugyanis az esküben tulajdonképpeni mivoltában vesz részt. Vagyis olyanként, ami egy anticipativ, előrenyúló gesztusban az életre mint olyanra, tehát azt megszakítható egészként vonatkozik. A "halál birodalmára", a Sztüx folyó vizére tett eskü mindenképpen a halállal való kapcsolatot jelent, amelyet az eskü aktusa belsővé tesz, interiorizál. Emiatt a halál mint végső egzisztenciális lehetőség nem elvontan, hanem 174 az eskütevó' kiteljesítő, totalizáló felvázolása révén lesz előrevetítve. Eredetileg tehát a halál nem úgy áll az eskü határán, mint a hamis eskü legvége, hanem mint az eskütevésben felvázolt olyan egzisztenciális lehetőség, amely egy kivételezhető ontológiai helyzet, állapot és szint (az élet) elveszítésének, vagyis mint ami egy szintvesztésnek, egy zuhanásnak a lehetőségét rajzolja meg. Az egyébként halhatatlan mito- lógiai istenség is, ha a Sztüx folyó vizére hami- san esküdött, a halálhoz hasonlatos, mély álom- ba zuhanhatott. Ontológiai szintjét veszítette, hiszen ha csak egy évre is, de halandóvá lett. De felébredése után is kilenc évig távol tartották őt a halhatatlanok közös asztalától. Eredetének lényegét tekintve tehát az eskü olyan egzisztenciális hitelesítés és tulajdonképpeniség aktusa, amely az eskütevő lényére annak egészében vonatkozik. A hamis vagy a megszegett eskü nem a tulajdonképpeniségi lé- nyeg hiányát, hanem annak a félresiklását jelen- ti, mégpedig ennek az egésznek az ontológiai, illetve értékbeli státusával kapcsolatban. Ez a félresiklás, szintvesztés és hanyatlás az, amit a büntetés azután csak rögzít és kifejez. Az eskünek ez a belső horizontja, az, hogy egyrészt az emberi lényt a maga egészében belevonja, másrészt pedig felkínálja számára az egésznek lenni lehetőségét, az esküt magát az ontológiai különbségeknek az interregnumába helyezi. A halálnak mint az ember létének bizonyos, de meghatározatlan végső határának a benneértett előrevetítése révén az eskü 375 túlkerül a beletörődésektől és az elodázásoktól "megoldott" mindennapi vitákon, és avval az átfogóbb, szilárdabb és tömörebb szférával érintkezik, amellyel bár bele nem kerül, mégis reá hivatkozva kapcsolatot teremt. Az eskü- nek ebből a "helyéből" származik ugyanakkor az a belső ereje is, amely akarati aktusként, jogforrás gyanánt is meghatározza. De ugyanez rejtheti el egyszersmind eredeti lényegének a felismerését és megőrzését is, ami azután az eskü fetisizálásához, de banalizálásához is el- vezethet.4 Visszatérve előző gondolatmenetünkhöz: az összeesküvésben tehát az eskü titkos eskü. A titokkal való kapcsolatteremtésekor az eskü szükségszerűen egy sajátos tartalmi elemmel gazdagodik: a megőrzött hallgatással. Az orvosi titoktartástól a köztisztviselők esküjéig, a titkos társaságok esküjétől az összeesküvőkig a hallgatás szabálya kötelező és lényegi tartalmi elem. Megőrzöttként a hallgatás úgy különösíti az esküt annak a titokkal való viszonyában, mint szükségképpen ígérő jellegűt. A titokkal kapcsolatosan amelybe az eskütevő éppen bevonul nem lehet úgy esküdni, hogy eközben az eskütevő ne ígérné meg a titok jövőbeni megőrzését is. A titkos eskü révén tehát a hallgatás szabálya mindenkor megvagy újraszületik. "ígérni" nem más, mint az az aktus, amely által elkötelezzük magunkat az ígéret gramma- tikai-logikai szövegében foglaltak megvaló176 sírására. Elmondani, kimondani az ígéretet nem is jelent mást, mint a mondat illokucionáris ereje révén ígérve cselekedni. 5 Mit ígér azonban az eskütevő, amikor a hallgatás megőrzésére kötelezi magát? Hiszen a hallgatás legelőször is visszavonulás és be nem avatkozás, vagyis el nem kötelezés! Az esküben felvállalt hallgatás tehát másmilyen kell hogy legyen, mint az, amellyel szokványosán talál- kozunk. Miképpen kötelezi el magát tehát az, aki eskü által hallgatási kötelezettséget vállal? A hallgatás szabálya természetesen a titok bebiz- tosításának az egyik módja, az eskü pedig a bebiztosítás garanciájaként szolgál. A szabály azt fejezi ki, hogy a titkot nem kell, nem szabad elárulni vagy nyilvánosságra hozni. így meg- fogalmazva a hallgatás szabálya megtiltja azt, hogy a titkot jövőbeni megtartása biztosítékai- nak a megfigyelése és mérlegelése nélkül adják tovább. Ezért a hallgatás megőrzésére vonat- kozó eskü egyrészt az eskütevőnek a hallgatás szabályába való besorolását, másrészt pedig magának a szabálynak tudatosságés tisztán- látás-többletként és biztosítékként való felerő- sítését jelenti. Hogyan jelenthetne az eskü besorolást a hall- gatás szabályába, ha az nem jelentené egyúttal az eskütevőnek a titokba mint olyanba való besorolását is? A titokba mint titokba belépni ugyanakkor és elsősorban azt jelenti: megtudni és megtartani, megőrizni azt. Ehhez azonban az szükséges, hogy azt valóban el is nyerjük. A 177 titoknak titokként való elnyerését, titokként való átadását, közlését, ennek az egésznek a folya- matát a legáltalánosabban beavatásnak nevez- zük. Ezért az eskü a titokhoz való viszonyában mint a hallgatás megőrzésére vállalt kötele- zettség a beavatás részévé és elemévé válik. A megőrzött, viselkedési szabályként megígért hallgatás akkor és ott aktualizálódik, "áll be", amikor és ahol a beavatás feltételei nem állnak össze. A hallgatás azonban nem csupán a be- avatás egészét övezi és kíséri végig, hanem a titok működési folyamatának minden elemét is áthatja. A titok a maga egészében úgy jelent- kezik, mint ami hallgatásba van "burkolva". A hallgatásnak ez a reflexív teljessége az esküből származik. De az eskü révén lesz a hallgatás a beavatásnak is az eleme. A "sokatmondó" hallgatástól a tunya szót- lanságig sokféle hallgatás van. De csupán a beavatás által válik a hallgatás kiművelt (kul- tivált) és gyakorolt fegyelemmé, és csak általa mozdul ki nem csupán a mindennapi törté- néseknek, hanem azok előírásainak (pl. a diszk- récióra való nevelés) a közegéből is. A beavatási szertartások legtöbbikében (az eleuszi misztériumoktól egészen a szabadkő- művességig) a jelölt a titok megőrzésére vonat- kozó esküjét azelőtt teszi le, hogy annak tulaj- donképpeni tartalmaival kapcsolatba került volna. Magának az eskünek a tartalma, vagyis a hallgatás megtartására vállalt ígéret előre, egy olyan másik tartalomra vonatkozik, amelyet tehát úgy anticipál és vázol fel, mint egy 178 horizontot, amely azért "nyílik meg", hogy majd abba a titok egészen beleférjen. Az eskü így a titoknak és kiteljesedése lehetőségének is a feltételévé válik: első lépése a titokba való belépésnek, a beavatásnak magának. Bármennyi előkészítő mozzanata (puhatolózás, megtisztu- lás stb.) legyen is a beavatásnak, az tulajdon- képpen mindig az esküvel kezdődik el (a lehetőség megalapozásának az értelmében). Mint olyan beavatási folyamatnak a kezdete, amelynek tartalma és értelme még felfedetlen, a hallgatás megtartására vonatkozó eskü egy- aránt tartozik még a beavatatlan, a profán szfé- rához és ilyenképpen a nyilvános szabályozók hatásköréhez is, mint ahhoz a titkos területhez, amelynek befogadására és megtartására hori- zontot nyit. A hallgatás megtartására vonatkozó eskütétel tehát éppenséggel az a lépés, egzisz- tenciális gesztus, híd és mechanizmus, amely által megtörténik a profán szférából a beava- tottba, a nyilvánosságból a titokba való átme- net. E két "zóna" közötti elválasztó és áteresztő "hártyaként" a kitüntetett "hely" révén, amelyet a beavatás folyamatának a topográ- fiájában elfoglal a titkos eskünek kettős érvé- nyessége van: beavatatlan és beavatott, nyil- vános és titkos. A titkos eskü tehát először is kiteljesíti, a határig vonja az esküt mint nyil- vános érvényességű aktust, másodszor pedig ennek az érvényességnek a meghaladását is je- lenti, mégpedig egy olyan zóna irányába, amely- ben a nyilvános szabályozók már pusztán csak esetlegesen érvényesek és követendők. A titkos 179 eskü tehát az eskü nyilvános érvényességét éppen- séggel annak a meghaladásában ismeri el. Másutt vizsgáltuk azt, hogy a beavatás révén új, a beavatatlantól különböző "szubjektum" születik meg. Arról is szót ejtettünk, hogy a beavatás egyben olyan újraszemélyesülést is jelent, amelyben a nyilvános, a közszabályozók viszonylagos mivoltának a tudata mellett és avval együtt megszületik e közszabályozók más és új szabályozórendszerek által való meghala- dása a körvonalakban is kirajzolódó lehető- ségének a tudata is. A beavatás által így nem csupán a titok tartalmaihoz vezet út, hanem annak a teljesen belső erőnek a tudatosításához is, amelyet a titok titokként, vagyis mint titok képvisel. Ahhoz a belső erőhöz is tehát, amely a titkot túljuttatja a nyilvános szabályozók érvé- nyességén. A hallgatás megtartására vonatkozó eskü mint egy olyan folyamatnak az első lépése, amelybe a priori a titok "egésze" belefér majd, olyan feltárulást jelent a titok titokként való működésének az erejére nézve, amelynek a továbbvitt beavatás majd a tartalmát és a technikáját is megadja. Ez az erő pedig éppen abban a túlhaladhatóságban van, amelynek a szemszögéből a titok a bármilyen összefüggés- ben közösként jelentkező szabályozókat megje- leníti. A beavatás folyamatában pedig az a ki- tüntetett "hely", ahonnan a titoknak titokként való belső ereje kimondottan beláthatóvá és körülírhatóvá válik, nem más, mint a hallgatás megtartásának az ígérete, vagyis az eskü. Ezért benne a beavatás minden, az esküt kísérő 180 tartalma és értelme felett és/vagy előtt kiraj- zolódik a titoknak mint titoknak a kategoriális ereje. De evvel együtt mint később látni fogjuk kategoriális határa is megmutatkozik. A hallgatás megtartására vonatkozó titkos eskü aktusában tehát egyrészt megnyílik a nyilvánosság meghaladásának egyelőre tartal- matlan, üres horizontja, amelybe majd bele- jönnek azok a tartalmak és technikák, amelyek- ről hallgatni kell, másrészt pedig konstituálódik az a kivételezett "hely", ahonnan a titok mint titok kategoriális erejének a természetére való rálátás is lehetővé válik. Vagyis beláthatóvá lesz az, hogy titokban bármely közösnek tekintett, illetőleg minősített norma, érték és tartalom meghaladható. Külön ki kell hangsúlyozni, hogy amikor a titok kategoriális erejéről beszélünk, legelső- sorban azt tartjuk szem előtt, hogy a titok kategóriája a legközvetlenebb módon reflexív, vagyis saját magára is alkalmazódik. Követ- kezésképpen a titokban olyan szabályozórend- szerek is túlhaladhatóak, amelyek a maguk ré- széről szintén titkosak. Csak ennek a levezetés- nek az alapján válnak érthetővé az olyan eléggé gyakori jelenségek, mint a kémkedés vagy az árulás bizonyos típusai. Hiszen mindez nem- csak azt jelenti, hogy bármilyen meghatározott titok meghatározott tartalma titokban hozzáfér- hető, hanem azt is, hogy a hallgatás szabályá- nak titkos megszegése nem jelenti egyúttal a titok kategóriájából való kilépést is. 181 Óhatatlanul felvetődik most a kérdés: mivel szemben áll a titok védelmének biztosításaként a hallgatás szabályának betartására vonatkozó eskü? A válasz már nyilvánvaló: az eskünek nem pusztán a titok létének és tartalmainak a nyilvánosságba való visszakerülésével, hanem magának a titok kategóriájának a belső tenden- ciáival szemben is biztosítania kell. De milyen biztosítékokat állíthat a titkos eskü egy olyan lehetőséggel szemben, amelyet a titok saját magának, saját magából nyit meg? Ennek a kérdésnek a "konkrét" elemzése ma már rendkívül nehéz. Néhány példát azonban tüzetesebben meg kell vizsgálni, mert azok az eskü eredendő lényegére, a hallgatás szabályá- ra, valamint a titokra vonatkozó elemzések révén olyan kiindulópontokká alakíthatók, amelyekből talán már néhány megértési hipoté- zis is megfogalmazható. így például a római- aknál a "ius iurandi" és a "sacramentum militiae" között fennálló viszonyra összpontosított újabb kutatások nem csupán azt a különös szerepet emelik ki, amelyet a "sacramentum militiae" a szokásos esküaktusokhoz viszonyítva játszott, hanem azt is, amely ezt a hadseregen belüli más eskütípusoktól is elkülönítette. A "sacramentum militiae" egy tulajdonképpen titkos beavatási ceremónia és rituálé volt, amelynek során az újonc és fennebbvalója között áldozatoktól és a hallgatás szabályának a megtartására vonat- kozó esküszerű ígérettételtől is megerősítve szinte vallásos jellegű kapcsolat született, Ugyancsak ezáltal vált az újonc (tiro) tulajdon- í t képpen katonává (miles), és nyerte el az ember- ölés jogát, vagyis azt, amit a jog tőle egyébként megtagadott. Bár a rómaiaknál szokásos és gyakorolt eskütípusok formuláitól eltérően a "sacramentum militiae" titkos esküjének a for- mulája nem maradt ránk, mégis feltételezhető, hogy annak volt egy elátkozási záradéka, amely az esküszegő halálát helyezte kilátásba. Azt is tudjuk, hogy aki egyszer már belépett a cere- móniák színhelyére, de az esküt később mégis megtagadta, azt ott helyben megölték, holtteste pedig a szertartás végéig a feláldozott állatok tetemével együtt a beavatás színterén maradt.6 Tudjuk továbbá, hogy például a szabad- kőművesség ellen felhozott egyik leggyakoribb vád arra a "szörnyű esküre" vonatkozik, amelyet a jelölttől a titkos beavatási szertartások során megkövetelnek, és amely a hűtlen eskü- szegő halálát helyezi kilátásba. Úgy hiszem, mindezekben az esetekben nem pusztán arról van szó, hogy a titkos esküben éppen titkossága okán a megpróbáltatások és a kilátásba helyezett büntetések fokozottabbak, illetve súlyosabbak. Ezek pusztán következmé- nyei egy mélyebb szerkezeti és tartalmi vi- szonynak, amely a titok és a hallgatás között áll fenn. Az ugyanis, hogy a titok titokban elárulható, mégpedig anélkül, hogy az árulást fölfedték volna, azt jelzi, hogy a titok, amely a hallgatás szabályába tartalomként költözött, kategoriálisán nem határa egyben a hallgatás szabályának is, hanem meghaladja azt. Hangsúlyozom, itt nem a fogalmi általánosság 183 átfogóbb mivoltáról, hanem a ketegoriális szervezet működésének a lényegéről van szó. De ez ugyanakkor azt is jelenti, hogy a titkos esküben a titok maga nem elegendő biztosíték a hallgatás szabályának betartására. Ezért a titkos esküben fogadott hallgatásnak mint egy titkos tartalom megőrzése zálogának a határa nem lehet más, mint annak a lénynek, vagyis az eskütevőnek magának a határa, aki ennek az aktusnak a során a titkos tartalom tulajdonába jut. Ez a határ pedig nem más, mint a halál! Ezért kerül a halál, szükségképpen és nem máshonnan eredő nyomatékként, a titkos eskü átokzáradékaiba. A titkos eskü és az eskü eredendő lényege közötti összefüggés nyilvánvaló. Az, ami idő- közben az eskü eredendő lényegéből elveszett, a titkos esküben valamiképpen mindig újraéled. De mindig sajátosan éled újra. Hogyan viszonyul tehát a titkos eskü az eskü eredendő lényegéhez? Hiszen a hallgatás megtartására vonatkozó titkos eskü átlépi a nyilvánosan érvényes szabályrendszereket és velük együtt a nyilvánosan érvényes esküket is. Hogyan függhetne akkor össze a titkos eskü a nyilvánossal anélkül, hogy ez az összefüggés ne pusztán külsőleges volna? Nyilván csak a két eskütípusnak az eskü eredendő lényegével tartott más és más kapcsolata révén. Ami a nyilvános esküben az eskü eredendő lényegéből rohamosan hanyatlón, de még megmaradt, az az, hogy az eskü továbbra is az eskütevő életének hitelesítő, tulajdonképpeniségét célzó 184 olyan aktusa, amelynek összefüggéshelyzete egy szintvesztés lehetőségének az előrevetítése révén az alany életének az egészéhez utasít. De ez az utasítás az életet már nem megszakítható, vagyis a végétói vissza-megtekintendő, tehát tulajdonképpeni egésznek láttatja. Ám ha jobban utánagondolunk, a halál az eskü eredendő lényegében amelyre legősibb formáiban, a "halál birodalmára", valamint a halál folyójának a vizére tett esküben akadtunk sincs kimondottan tematizálva. Helyesebben: témaként megjelenik ugyan, de mikéntjét illetően meghatározatlan marad. A titkos eskük átokzáradékainak a legtöbbjében azonban a halál konkrétan is tematizálódik: esküszegés esetére az eskütevó' nemcsak halált von magára, hanem azt is mondja, hogy "négyeijenek fel", vagy "szúrjanak le a tőrrel, amelyre esküszöm" stb. Tehát azt is megmondja, hogy miként. A titkos eskü tehát elragadja a haláltól annak bizonyos, de meghatározatlan mivoltát, és ki- mondottan és konkrétan tematizálja a mikéntjét. De nemcsak a mikéntjét, hanem a mikorját is: akkor, "amikor eskümet megszegem", "a titkot elárulom" stb. Vagyis akkor, amikor a tulajdonképpeniséget, a hitelességet célzó aktus félresiklik. A titkos eskü tehát, bár a halált miként- jében és mikorjában is kimondottan és konkré- tan tematizálja és ekképpen az eskütevő életére annak végéről tekint - , az életet éppenhogy nemegészként (vagyis nem tulajdon- képpeniként) mutatja meg. 185 Mindenképpen: az, aki a hallgatás meg- tartására vonatkozó titkos esküt tesz, esküje megtartásának biztosítékaként szimbolikusan vagy pedig érzékletesen is konkrét formában tulajdonképpen a saját életét mint megszakí- tandó nemegészet ajánlja fel. Ezzel együtt annak kezébe, aki tőle az esküt veszi, azt a jogot is leteszi, hogy az őfelette (akár csupán szimbo- likusan, mint ahogyan például a püthagoreusok Hipaszosz esetében eljártak) ebből a szempont- ból ítélkezhessek. Az összeesküvésben tehát az eskü titkos eskü. De az összeesküvés a maga egészében is titkos. Elegendő csupán egy pillantást vetni Machiavellinek Titus Livius első' tíz könyvéhez fűzött kommentárjainak az összeesküvésről szóló fejezetére, és nyomban szemünkbe ötlik, hogy ott tulajdonképpen nincs másról szó, mint a titoknak egy fantasztikusan bonyolult szöve- vényéről. Az összeesküvések terveinek a titká- tól az azokba másokat is bevonó beavatás titkán át egészen az elárulás és az összeesküvők kikémlelésének titkáig minden, ami történik, a ti- tokban történik. Sőt Machiavelli teljes távolság- tartó és technikai éleslátása odáig megy, hogy a fejedelemnek azt tanácsolja, ha titokban felfe- dezett egy ellene szőtt titkos összeesküvést, akkor ne siessen lecsapni az összeesküvőkre, hanem felfedezését szintén tartsa titokban, és várja meg az alkalmas pillanatot, amikor az összeesküvőkkel szembeni eljárás már nem pusztán az összeesküvést hatástalanítja, hanem 186 a leszámolás egyéb és saját célok érdekében is gyümölcsöztethető. Legáltalánosabban az összeesküvés tétje vagy a siker, vagy pedig egy olyan vég, amely mindenképpen lényegi csapás a résztvevőkre nézve. Ugyancsak a legáltalánosabb szempont- ból az összeesküvésben a siker nem jelent mást, mint a nyilvánosságban és a nyilvánosság feletti uralmat. A tét teljes súlyát az összeesküvés a titok vállára helyezi. A titok ereje és haté- konysága az, ami a siker reményét a lényegi veszély ellenére táplálja. Az összeesküvés titká- ban azonban a lényegi veszélyeztetettségtől nem egyszerűen eltekintenek, hanem éppen- séggel olyan lehetőségként vázolják fel, mint ami az összeesküvést pontosan a végén fenye- geti. Az összeesküvés maga tehát olyan aktus, amelynek a végén a lényegi veszélyeztetettség felvállalt lehetőségként áll. Ezért minden, ami az összeesküvésen belül, annak egyik végétől a másikig történik, magán viseli e veszély lehetőségének és felvállalásának a bélyegét. Ám az összeesküvés nem öngyilkos csele- kedet: a sikerre tör, csakhogy ezt csupán a kizá- ró alternatívák mértékében teheti. Ez a "vagyvagy" azonban nem olyan alternatíva, amely útközben nyílik meg, és fokozatosan közeledve a célhoz egyre jobban kirajzolódik, hanem már kezdettől fogva, az összeesküvésbe való belé- péskor annak a végén áll. De az összeesküvésbe való belépésnek mint láttuk lényegi eleme a titkos eskü. Általa kap konkrét képet mind a siker, mind az 187 elbukás. "Siker vagy halál": ez áll tulajdon- képpen elejétől fogva az összeesküvés végén az eskü által is konkrétan felvázolva. Mindegy azonban, hogy konkrét vagy esetenkénti tartal- mában mit is értenek a sikeren, bizonyos az, hogy a siker a halál konkrét fenyegetésének a meghaladása. A halált mint konkrét fenyegetést az összeesküvésben nem lehet egyszerűen csak kikerülni, mint bármilyen más veszélyt. Azt benne csak meghaladni lehet. Aki pedig a halált meghaladja, az uralkodni fog az élet felett is... Az összeesküvés titkos esküjében az élet feletti uralom is ki van vetítve és fel van vázolva. Mégpedig úgy, mint a halálnak a titokban megalapozott meghaladásának az elhi- vatottsága és mint a siker lehetőségének a titokban megalapozott tudata. Ezért az össze- esküvést fenyegető minden veszély az össze- esküvés sikerét mint a halál meghaladásának és az élet feletti uralomnak a lehetőségét fenyegeti. Ekképpen az összeesküvésben a titkos vagyis a hallgatás szabályának a betartására tett eskü az esküt nem csupán jogalkotói forrás minő- ségének a tisztaságában mutatja fel, hanem mint olyasmit is, amiből a halál és az élet feletti ren- delkezés jogai származnak. Ez a feltétlenség vagyis minden feltétel elhagyása az össze- esküvés titkos esküjéből eredeztethető'. Az eskü természetesen köt. Kapcsolatokon túl kötelékeket teremt. Az összeesküvésben az eskü személyeket köt össze a titokban, sze- mélyeket köt össze a titokkal, és összeköti a tit188 kot az "élet vagy halál" alternatívájával. Általa az összeesküvés bensőséges, szinte ezoterikus szelleme az élet és a halál feletti rendelkezés és az élettel és a halállal való kapcsolat rejtett, okkult közegévé és eszközévé válik. De nem ez az okkultság, hanem a titkos eskü az, ahonnan az összeesküvés legbensőbb lényege valóban kibontható és megérthető. Az összeesküvést a titkos eskü kérdés- körének látószögéből értelmezve azt láttuk azonban, hogy a titkos esküben egyszersmind út nyílik a titok kategoriális ereje tudatának a kialakításához is. Vagyis annak a belátásához, hogy az összeesküvésből árulás útján való kilépés vagy a titkos kikémlelés által abba való belépés korántsem jelenti egyúttal magából a titok kategóriájából való kilépést is. Titokban az összeesküvés titka elárulható, vagy titokban az összeesküvés titka kikémlelhető. A titok kate- goriális erejének a belátása azonban még nem feltétlenül jelenti annak a belátását is, hogy ép- pen belsőleg a titok kategóriája önveszélyes, illetve önpusztító. Sőt legelsősorban a titok mindenhatósága az, ami a titok kategoriális erejére való kitekintésben megmutatkozik. Nem "egyszerű", hanem tömör és összefüggő látszat ez, amely áttörése helyett inkább a bennemegmaradásra szólít fel. A titok mindenható- ságának ezt a látszatát kell most tüzetesebben, az összeesküvés témájával összefüggésben meg- vizsgálnunk. 189 Martinovics Ignácról, a magyar jakobinus összeesküvők kétszáz évvel ezelőtt kivégzett vezetőjéről ma már tudjuk, hogy szinte egy- szerre volt egyfelől a császári titkosrendőrség besúgója, titkosügynöke, másfelől a szabad- kőműves páholyoknak, a mozgalommal szellemi közösséget vállaló, de azokat titokban mégis feljelentgető tagja, ugyanakkor a császári ab- szolutizmus elleni átfogó összeesküvés szerve- zője. Mindez így, együtt és egyszerre, megüt- közést kelt! Ez történt akkor is, amikor Fraknói Vilmos 1877-ben a bécsi titkosrendőrség levél- táraiban végzett éppen az anyagok titkossága miatt részleges kutatásainak első eredményeit közölte Martinovics "ellentmondásos" személyi- ségéről és tevékenységéről. Kossuth Lajos "pszichológiai lehetetlenségnek" mondotta, hogy "Martinovics csakugyan olyan ember volna"8. Azóta a titkos levéltárak megnyíltak, s a történészek kutatásai és közlései nyomán ma már szinte mindent tudunk a dologról. A ho- mály tehát szétfoszlott, az értetlenség azonban szinte érintetlenül megmaradt. Mert hiába nevezzük mondjuk történész- ként Martinovicsot "ellentmondásos ember- nek", "feltétlenül érvényesülni vágyó karrieris- tának", és hiába tekintjük őt mint a szabadkő- művesek - "kalandornak". Ezzel nem megma- gyarázzuk, sokkal inkább elfedjük a kérdést, hogy miként lehetséges mindez így, együtt és egyszerre, mint egybefüggően megtörtént eset. Mint tehát olyan "magatartásforma", amelyet Martinovics mindenképpen valóban megter390 vezhetöhek és sikeresen meg is valósíthatónak vagyis nem "pusztán" öngyilkossági aktusnak gondolt. A mi számunkra a válasz persze szinte már önmagától felötlik: csak a titokban és csupán a titok által gondolható el, hogy valaki összeesküvést szőjön az ellen a hatalom ellen, amelyet ezzel szinte párhuzamosan és ugyan- csak titokban, titkos megbízottként és besúgó- ként kiszolgál, és hogy mindezek során egy a maga részérói is titkos társaságban való részvé- teléből származó szervezeti tapasztalatait érvé- nyesítse! Ha valami Martinovicsot igazán jellemzi, az a titokkal kapcsolatos tudatossága. Több más, titkos társaságot alapító emberhez hasonlóan a titok Martinovics számára nem pusztán gyakor- lati és technikai probléma, hanem elméletileg is megvizsgálandó kérdés. Már az 1787-ben írt Memoires philosophiques-ban a titkos társa- ságok hasznosságáról, küldetéséről, de meg- szervezésük és működtetésük különös nehéz- ségeiről is értekezik. Kritikai szemmel vizsgálja a bajorországi és az ausztriai illuminátusok társaságát, de a szabadkőműveseket is, mivel úgy látja, hogy rendszerük és tagfelvételi gya- korlatuk nem szűri meg kellőképpen a felvé- telre jelentkezőket, ez pedig kiszolgáltatja őket az érdemtelenek, a társaság céljaival szemben állók titkos aknamunkájának. Martinovics tehát tisztában van avval, hogy a titok működtetése maximális tudatosságot követel. 1791-től a bécsi titkosrendőrség ügynöke és fizetett kémje lesz. Titkos ügyködését egészen 1794 tavaszáig 191 folytatja. Mindez bizonyára új tapasztalatokat és bepillantási lehetőséget nyújt a titokkal kap- csolatos tudatosság számára. Hiszen a titkos társaságok nem kevésbé titkos kikémlelése, egy- szersmind a legfőbb döntési és hatalmi ténye- zővel a császárral, akihez jelentéseit címezi szinte közvetlenül fenntartott titkos kapcsolata Martinovics számára a titok szinte belát- hatatlan, korlátozhatatlan és feltartóztathatatlan erejét szemlélteti; a titkot magát, bár átjárhatónak, de mindenhatónak láttatja. Ezt jelzi az a kifinomult könnyedség és biztoskezűség, aho- gyan az összeesküvés megszervezésébe belefog. Kezdettől fogva tudatában van annak, hogy nem holmi palotaforradalom, hanem széles tö- megek megmozgatása a cél. Ezért eleve két titkos társaságot tervez el: a Reformátorok Tár- saságát és a radikálisabb Szabadság és Egyen- lőség Társaságát. A Reformátorok Társaságának nem volt szabad tudnia a másik, radikálisabb társaság létezéséről, ellenben a Szabadság és Egyenlőség Társasága be volt avatva a Refor- mátorok Társasága létezésének titkába, bár tag- jait természetesen nem ismerhették. Mindegyik társaságnak külön Kátéja volt, amelyre az újonnan beavatott tagok felesküdtek. Minthogy a Szabadság és Egyenlőség Társaságának a tag- jai tudtak a Reformátorok Társaságának a léte- zéséről, ők az esküjükben mindkét Kátéra vo- natkozó titoktartást fogadtak. A tagok felvétele négyszemközt zajlott. A beavatás során a jelöltek saját kezűleg lemásolták a Káté szöve- gét, annak biztosítékaként, hogy világosan meg192 értették a szervezkedés tartalmát és értelmét, és hogy magukat arra nézve elkötelezték. Mindkét Kátéban egyértelműen le van fektetve, hogy aki a szervezkedésbe belép, esküje által olyasmit vállal, olyasmire kötelezi magát, amivel az éle- tét kockáztatja. "Esküdjünk meg a szabadságra vagy a halálra!" A szervezkedésről Benda Kálmán így ír: "Minden tag két új tag felvételére kötelezte ma- gát. A szervezkedés sejtszerűen haladt, minden- ki csak az őt beszervező és az általa felvett tagokról tudott valamennyi beszervezett ne- vét csak az igazgatók ismerték."9 Martinovics tisztában volt azzal, hogy egy ilyen méretű szervezkedés csak rövid ideig maradhat felderítetlen a titkosügynökök szá- mára, ezért úgy képzelte, a szervezkedést gyors ütemben kell kiteljesíteni, hogy az általa célzott tömegmozgalmak mihamar kirobbanjanak, és megfelelő irányítást nyerjenek. Bécsben elejtett szavaiból kiderül, hogy körülbelül fél évnyire tervezte azt az időt, amely alatt a titkos szervezkedés az átfogó tömegmozgalmak bein- dulásáig kiteljesül. A szervezkedés valóban gyors ütemben haladt, és nem az összeesküvők valamelyikének az árulása, sem pedig befura- kodott titkosügynökök aknamunkája, hanem tulajdonképpen magának Martinovicsnak a Bécsben történt véletlen letartóztatása fedte fel. Martinovics tehát olyannyira jól ismerte a ti- tok jelenségét, annak működését és erejét, hogy azt mindenhatónak látta, tudta, és ekként "hasz- nálta". Ezzel és nem a személyiségjegyeire vo193 natkozó megítéléssel magyarázható az a mód, ahogyan a titkot teljesen ellentétes irányokban egyszerre alkalmazta. Hiszen ezt a lehetőséget éppen a titok kategoriális sajátosságainak és tendenciáinak a szerkezete alapozza meg és kínálja fel. A titok kategóriája nélkül a "Mar- tinovics-eset" éppolyan érthetetlen marad, mint az "összeesküvés" jelensége általában. Valószínűleg az a belsó és szükségszerű kap- csolat, amelyet az összeesküvés a titok kategó- riájával tart fenn, magyarázza meg az össze- esküvés "témájának" a mindennapok szintjéig lealacsonyított jelenlétét a mai romániai és kelet-európai társadalmak egyes tanácstalan rétegei tudatában és gondolkodásában is. Bár ez a magyarázat önmagában talán mégsem ele- gendő. Hiszen ahhoz, hogy viszonylag széles tömegek rendíthetetlenül higgyenek például egy Románia ellen kérlelhetetlen követke- zetességgel szőtt széles körű nemzetközi összeesküvésben, nem elegendő az a végső fokon éppen az összeesküvés bonyolultságára, kivételes nehézségeire és nem mindennapi kézenfekvőségére rávilágító kapcsolat, amely- ben ez a titokkal áll. Hanem ehhez a közvé- leménynek magának kell a titokkal történel- mileg meghatározott és az összeesküvés témá- jával eredetét tekintve össze nem függő vi- szonyban állnia, mégpedig olyan sajátos vi- szonyban, amelyet a társadalom szocialista közelmúltja alakított és teljesített ki. Hiszen olyan társadalom ez, amely történelme során a 194 titok kategóriájának mind ez ideig ismeretlen központi és átfogó szerepet juttatott. De ez sem csupán annyit jelent, hogy a szocializmus- ban a titok uralkodó és tipikus formája az államtitok és annak megannyi fokozata lett, és ezáltal a társadalom a titkok mérhetetlen és beteges tömegével szembesült, hanem azt is, hogy e társadalmak közvéleményét saját min- dennapjai alakulásának a megértésében és ma- gyarázatában és az elmúlt 20-25 évben a ro- mán közvéleményt talán a többinél is nyomasz- tóbb módon végsó fokon bizonyos láthatatlan és titkos erőkhöz utasította. Olyanokhoz, amelyekkel az együttélést az évek hosszú során át végül is megszokta. Nincs ugyanis túl nagy távolság az élet alakulásának az indítékait bizonyos pártfunk- cionárius nyilvánosan soha ki nem mondott és meg nem indokolt, önkényes szándékaiban, illetve döntéseiben keresni és magyarázni, és aközött, hogy ugyanannak a dolognak a ma- gyarázatát ma okkult erők aknamunkájában fürkészik. Az sem kétséges viszont, hogy a va- lóban titkos tényezők, amelyek a titok kate- goriális erejét éppúgy félreismerik, mint egykor Martinovics, eközben sokkal zavartalanabbul működhetnek. A "volt titkok Fogalmi vázlat a romániai titkos könyvtári állományokról A titokkal kapcsolatos elméleti megfontolások- nak állandóan és ismételten szem előtt kell tartaniuk azt a kérdést, hogy miképpen és főleg miféle dolgok, témák közvetítésével válik lehet- ségessé olyasvalaminek, mint a titoknak a tanul- mányozása. A kérdés annál inkább széles hord- erejű, mivel számunkra a titok kérdése nem hol- mi elméleti kuriózumként, még fel nem tárt egzotikumként vetődött és vetődik fel, hanem mint mindennapjaink évtizedekig sejtelmesen jelenlévő eleme. Cseppet sem mindegy tehát, hogy mit látunk be belőle, és milyen álláspontra helyezkedünk vele kapcsolatosan. De a titokról való elmélkedés és kutatás távolról sem pusztán elhatározás, megfelelő tárgyi feltételek vagy tehetségbeli adottságok kérdése. Mert a kutatás tárgya a kutatás számá- ra mindig jelen van ugyan, de oly módon, hogy épp azt nem jelenítheti meg, ami a jelenben titokként létezik. Mégis valamiképpen meg kell értenie a jelenséget magát, mert az úgy van jelen, hogy elfordulni tőle szinte lehetetlen. Mint már szó volt róla, a titokkal kapcsola- tos elméleti foglalatosság nem jelenti és nem is 196 jelentheti a titkok kifürkészését. Ez nem azért nem elméleti feladat, mert az ilyesmi az elmélet számára úgymond méltatlan, vagy mert az éppen aktuálisan működő titkok valamiért ke- vésbé fontosak, banálisabbak, mint a "hatal- mas", az "örök", a megfejthetetlen "titkok". El- lenkezőleg: bennünket a titok léte és működése azért érdekel, hogy azt valamiképpen a jele- nünkben is megértsük. Csakhogy, sorsszerűén, az elmélet alanya, az elmélkedő nyilvános "szubjektum". Emiatt az őt körülvevő titkokkal nem csupán eleve olyan ellentétben áll, amilyennek a titok a nyilvá- nossággal mint olyannal szembehelyezkedik, hanem ráadásul mindazt, amire a titokkal kapcsolatosan eljut, és amit alaposan megérteni igyekezett, a nyilvánosságnak címezve szán- dékszik továbbadni. A jelen titkainak a tar- talmai nem azért nem foglalkoztatják tehát az elméletet, mert azok az ő részére érdektelenek, hanem mert azokhoz számára nem vezet út. Ez nem konjunkturális állapot, hanem a titok- jelenségről szóló kutatás módszertani helyze- tének az egyik állandó és lényegi komponense. Mindez hatalmasra duzzasztja az ún. "volt titkok" metodológiai szerepét. A volt titkok mint már mondottuk azok a titkok, amelyek titkos mivoltának feladása vagy lehetővé, vagy elkerülhetetlenné vált. Amik titkok voltak, azok ma már nem titkok. De ez nem egyszerűen azt jelenti, hogy elmúltak. Hiszen bennük-általuk titkos mivoltukat titkos mivoltuk nélkül kell tanulmányoznunk. Amit ma felkínálnak, az 197 egyáltalán nem titkos, mi mégis azt keressük bennük, amik titkos mivoltukban voltak. A titokkal kapcsolatos elmélkedést módszer- tani helyzete szükségképpen mintegy a múltba irányítja. A volt titkok múltja azonban nem egy- szerűen az, ami elmúlt, amit mi kutatunk vagy megérteni igyekszünk. A volt titok legelőször is kimúlt titok (már nem titok), és kimúltként múlik el azután együtt, elkeveredve a többi mulandóval. A titok kimúlásának a "helye" a nyilvánosság: egy titok akkor múlik ki, amikor oda érkezik, vagy oda vonszolják. Ameddig a titok nem múlik ki, addig el sem múlhat, bár múltja van. A jelen titkainak is van múltja, de ettől még nem válnak megvizsgálhatóakká. A volt titkokról tehát nemcsak azt kell tudnunk, hogy hol múlnak ki, hanem azt is, hogy miként. Kimúlásuk mikéntjében múlnak bele ugyanis a mulandóba. Ennek a mikéntnek az a sajátossága, hogy a titkok mintegy öntevékeny módon vesznek részt önmaguk felszámolásában. Ezt nem úgy kell érteni, hogy "együttműködnek" azokkal az erővonalakkal, amelyek éppen a létükre törnek, hanem úgy, hogy titokként volt mivoltukat éppen ők igye- keznek a legbuzgóbban elmúlttá tenni. (Elegen- dő' csak egy olyan, végső fokon groteszk dolog- ra gondolni, mint a moszkvai KGB-múzeum.) A "miként" itt nyilván nem azt jelenti, hogy miért, mi okból múltak ki a titkok, hogy tehát belülről felfedve nyilvánosságra hozták őket, vagy pedig a nyilvánosság hatolt a titkot védő és bebiztosító szerkezetet áttörve erőszakosan 298 a titok tartalmaiba, és onnan kiragadta azokat, hanem arra vonatkozik, hogy a titok kimúlá- sával az, ami "azelőtt", az akkori nyilvános- ságtól a legélesebben elkülönült életet élt, most úgy kerül bele ebbe a "történelembe", mint annak bármely más persze különösségektől sem mentes és ezért számos "módszertani és ismeretelméleti problémát" is hordozó összetevője. Ezt úgy kell elképzelni, hogy ha ma elébünk kerül és megvizsgálunk egy mondjuk 35 évvel ezelőtti utasítást, amelyen a lap felső sarkán ott áll a "szigorúan titkos" pecsét, akkor a mondjuk mai történész ezen át is siklik, és csupán arra figyel, hogy mire is utasít az az utasítás, vagy jobbik esetben a körültekin- tőbb kutató megjegyzi, hogy az utasítás maga és az, amire utasít, akkor titkos volt. Az utasítás maga azonban előttünk fekszik, tanulmányoz- hatjuk is talán, tehát egészen nem múlt el. Ami azonban "teljesen" elmúlt, az "volt" titkos mi- volta. Hiába mutatja magáról a jól látható pe- csét által - , hogy titkos volt, ez teljesen eltörpül mindamellett, amit "tartalmilag" magába foglal. Ez a szokványos helyzet minden "volt" titkos archívumnak a kutatás számára való "megnyi- tásakor". Persze itt is felmerülhet az a történet- tudományi kérdés, hogy miért is voltak az illető' archívumok, illetve utasítások titkosak. Ekkor aztán szorgalmas oknyomozásbá foghatunk. Csakhogy ezzel végképp rögzítettük a titok voltságának az egybehangzó szürkeségét, hi- szen az a kérdés, hogy a kutatás, az oknyomo- zás maga egy olyan jelen tudományos nyilvá199 nosságában folyik, amelyet olyan tényezők ala- kítottak, amelyek akkor titokként tehát nem nyilvánosként voltak jelen, fel sem merül. Ez a titokkal kapcsolatos elméleti foglalko- zás általános problémája. Ez azonban nem jelen- ti egyszersmind azt is, hogy ez mindenkor vagy mindenütt valóban megfogalmazható, belátha- tó. Csak ott és akkor születhet meg ez a kérdés mint a titokról nyilvánosan elmélkedő "szub- jektum" kérdése -, ahol a jelenség maga valóban kitüntetett módon, szinte kikerülhetetlenül az életterünkbe kerül, bár "megmutatkozni" nem mu- tatkozik meg. Ez pedig Középés Kelet-Európá- nak nem múltja, hanem tegnapja és jelene. Csak itt alakítható ki a titokfenoménnak az az előzetes megértése és a priorija, amelyre azután minden kutatás alapozhat, és amelyhez majd visszatérhet. A titok ontológiailag egzisztenciáié, vagyis heideggeri értelemben a jelenvalólét egyik származékos létmódja; történelmileg pedig kategória. Ezt nem úgy kell érteni, hogy a titok a történelemtudománynak valamiféle kategóri- ája, amit azután e tudomány bizonyos dolgok megismerésében alkalmaz. A titok, mivel eg- zisztenciáié, a történelemnek magának a kate- góriája, amely a talán szélesebb vagy nagyobb horderejű kategóriák mellett és velük együtt állandóan munkálkodik. De éppen egziszten- ciáié és kategorikus mivolta teszi lehetővé, hogy néhol és néha döntő és központi szerephez jusson. Ilyen hely a Borgiák Firenzéje, amelyet Machiavelli írt le kérlelhetetlen éleslátással. De a titok kategóriája a történelem során sehol és 200 sohasem jutott olyan lényegi és átfogó, az élet- folyamatok egészét felvázoló, létezésük végéig kinyúló szerephez, mint a volt, illetve még lé- tező' szocializmus országaiban. Ha most a romániai könyvtárak titkos állo- mányaival, azok "történelmével" foglalkozom, akkor azt itt elsősorban nem könyvtár-, illetve könyvtártudományi ügyként kezelem, bár a dolog ebből a szempontból sem érdektelen. Az olvasásszociológiai megfontolás sem vezérel, hogy tehát bármilyen átfogó, illetve belsőleg strukturált legyen is a nyilvános (ebben az eset- ben könyvtári) olvasás szociológiai jelensége, azt a volt szocialista országokban a könyv- tárak titkos állományai is bevagy lehatárolták. Sokkal inkább az foglalkoztat, hogy egyrészt miben áll ezeknek a titkos állományoknak a titkos mivolta, és e mivolt meghatározása milyen jellemző problémákat vet fel egyáltalán és különösen ma, amikor felszámolásuk éppen folyamatban van. Másrészt az érdekel, hogy miképpen függnek össze a titkos könyvtári állományok a titoknak a volt szocialista Romá- nia egész életében való működésével. Ennek itt persze még csak a felvázolásáról sem lehet szó, csupán annak a beláttatásáról, hogy még a titkos könyvtári állományok kérdése is elmé- letileg ehhez az "egészhez" utal. Harmadrészt pedig annak a kérdésnek a tipikussága foglal- koztat (ha ez egyáltalán megválaszolható vala- ha), hogy mi is volt az, ami nélkül a nyilvá201 nosság szellemi élete és mentalitása úgy alakult, ahogyan ma kinéz. 0- "Titkos könyvtári állományok" mit is jelent ez a kifejezés? Van-e egyáltalán ilyesmi? Hiszen a könyvtárosi és könyvtártudományi szótárak- ban bárhol adták is ki azokat hiába keressük, nem találkozunk e kifejezéssel. Helyette olyan, rokon értelműeknek érzett fogalmakra aka- dunk, mint "tiltott könyvek", "cenzúra", "remota" stb. Mégis, a terminus viszonylag széle- sen elterjedt mind értelmiségi, mind könyv- tárosi körökben. Nem világos azonban, hogy mit is jelent, és az sem, hogy a "könyvtár- tudomány" miért nem tud vagy nem akar tudni róla. Értetlensége azonban éppúgy "védi" a tit- kot, mint bebiztosításának bármely más eleme. A titkos állományok kérdése azonban nem- csak a könyvtárügy, hanem annak az átfogóbb műveló'déspolitikának, sót annak az általános politikának is kérdése, amelyet ezekben az országokban a szocializmus évtizedei alatt gyakoroltak. A dokumentumok tehát, amelyek- re a titkos állományok tanulmányozása során bukkantunk, egyúttal e politika működésének a finomszerkezetére is utalnak. A dokumentumok természetesen hiányosak, hozzáférhetőségük még ma is akadályozott. De nem csupán ez gátolja megértésüket. Ki fog derülni, hogy olyasmi nélkül, mint a titokkal kapcsolatos előzetes megértés, a titkos állo- mányok kérdése nemcsak hogy megérthetetlen marad, hanem kérdésként is szétporlad. A 202 kérdést magát tehát mindvégig biztosítani kell nem csupán a látszatokkal, hanem saját sorsá- val szemben is. Tekintsük hát át e szempontok alapján a titkos könyvtári állományok "történetét". A rendelkezésünkre álló dokumentumok egyértelműen azt mutatják, hogy a kialakult titkos állományok előzményei egy 1945-ben közzétett tilalmi jegyzékre vezethetők vissza. Ezért annak a jegyzéknek a vizsgálata külön figyelmet érdemel. A címjegyzéket I. Mihály király 1945. május 4-i törvényerejű rendelete alapján állították össze. A rendeletet magát és a címjegyzéket is közzétette a Monitorul Oficial, de külön füzetben is nyilvánosan terjesztették. A jegyzéket a Propagandaügyi Minisztérium és a mellette működő, a Békeszerződés 16. cik- kelyének érvényesítésére alakult bizottság állí- totta össze Publicaţii scoase din circulaţie (Forgalomból kivont közlemények) címmel, és olyan kiadványokra vonatkozik, amelyek tar- talma ellentétes a Románia és az Egyesült Nem- zetek közötti jó viszony irányelveivel. Az 1917. január 1-je és 1944. augusztus 23-a között meg- jelent közlemények közül azokat sorolja ide, amelyek fasiszta, hitlerista, vasgárdista, sovi- niszta stb. nézeteket terjesztettek. A köteles pél- dányokra jogosult könyvtárak ezeket a közle- ményeket a többiektől elkülönítve leltározták és raktározták. Tanulmányozásuk csak az intéz- mény vezetőjének névre szóló jóváhagyásával volt lehetséges. A rendelet áthágása pontosan 203 badságvesztéssel járt. Ez tehát a közleményeknek egy nyilvánosan megindokolt, közzétett kritériumok szerint összeállított és a jog erejével alátámasztott tilalmi jegyzéke. Világosan meghatározza és minősíti a tilalom áthágásának az eseteit és kö- vetkezményeit. A könyvterjesztést és a könyv- táros társadalom egészét, nem csupán annak egy szűkebb, bizalmi rétegét érinti. Az első címjegyzéket 1946-ban egy második követi, az előbbivel azonos jellemvonásokkal. Az egyetlen különbség az, hogy ez a lista már nemcsak Romániában kiadott, hanem olasz, német, francia és magyar nyelvű nyomtatvá- nyokat is kivon a forgalomból. Ilyen címjegy- zékeket akkor nemcsak Romániában és nem- csak az eljövendő szocialista országokban adtak ki: a fegyverszüneti szerződés minden egyes aláírója kötelezte magát az elmúlt évtizedek ki- adványainak a felülvizsgálatára avégett, hogy gyö- kereiben kiirtsák azt a szellemiséget, amely a má- sodik világháború embertelenségeihez vezetett. A titkos állomány kialakulásának és gyara- podásának fontos állomása a következő, immár összegező jellegű, 1948-ban kiadott tilalmi címjegyzék. Ez már az egyértelmű Publicaţii interzise (Betiltott közlemények) címet viseli. A több mint ötszáz oldalas kötet egyrészt tar- talmazza az 1945-ben és 1946-ban kiadott két füzetben szereplő címeket, másrészt jelentős számú új címet is felsorol. De a kötet felépí- tésének egész szelleme más, mint az eddigieké. Mindenekelőtt a tilalom kiterjesztését képvi204 Mindenekelőtt a tilalom kiterjesztését képvi- seli. Hiszen amíg a megelőző tiltás a nyomtat- ványok közforgalmára, intézményes terjeszté- sére vonatkozott (gondoljunk a "forgalomból kivont" elnevezésre), ez most a közleményekre mint összes egyedi tárgyra, tehát példányszerűleg utal. így azok személyes birtoklása és az intim szférában való mozgása is tilalom alá esik. Ennek szellemében már a személyes bizalom megszegése (értsd: feljelentés, besúgás stb. elmulasztása) esetén vagy a házkutatások során azonosított példányok "jogilag" akár tárgyi bizonyítékokként érvényesíthetők. Ezért ezt a vaskos kötetet 200 lejes áron nyilvánosan is terjesztik. Mindezzel szoros összefüggésben azt is megfigyelhetjük, hogy az 1948-as címjegyzék szerkesztésének a kritériumai erősen relativizálók. Nemcsak szigorúan "osztályharcos", hanem a megelőző évtizedek sajtótermékeinek egészét célozza. "A túlzás veszélye nélkül kije- lenthetjük olvassuk az Előszóban -, hogy mindannak jelentős része, amit az utóbbi három évtizedben, és kisebb hányada annak, amit azelőtt országunkban kiadtak, soviniszta, reakciós és rasszista eszméktől volt fertőzött" (kiemelések tőlem K. I.). A tisztogatási hábo- rút pedig így a folytatás addig kell folytatni, ameddig ezek a közlemények már csak néhány hivatalos dokumentációs könyvtárban fordul- hatnak elő, ahol azokat majd csak a jövő törté- nészei tanulmányozhatják. Itt tehát készen áll a kritériumok felhígításának és a könyvtárak instrumentalizálásának egész tervezete. 205 Az 1948-ban kiadott tilalomjegyzék, bár egy- részt a tilalom kiterjesztését, másrészt pedig a kritériumok relativizálását jelenti, még nyilvá- nos, tehát nem titkossá transzfiguráit tiltást képvisel. Ez majd csak 1949-ben történik meg. Ekkor "jelenik" meg ugyanis egy újabb vaskos kötet, amelynek címe Publicaţii nedifuzabile (Nem terjeszthető' közlemények), alcíme Liste de circulaţie internă (Belső használatú jegyzé- kek), bevezetője pedig már Instrucţiuni (Utasí- tások) cím alatt bonyolódik. A jegyzék olyan közleményeket tartalmaz, amelyek "közvetlenül vagy közvetve rendszerellenesek", de amelyek "különböző okok miatt" eddig nem kerültek a tilalmi listákra; e könyvek terjesztése és könyv- tári kiszolgálása "nem kívánatos", ezért ki kell vonni őket a forgalomból. Az egyik legfonto- sabb utasítás szerint a közleményeknek a forga- lomból való kivonását "diszkréten, körülte- kintően és tapintatosan" (kiemelés tőlem K. I.) kell elvégezni. Látjuk, hogy a tilalom, amely a közlemé- nyeknek a forgalomból való kivonását eredmé- nyezi, itt már "belső használatú", a müvelet ma- ga pedig "bizalmas". Ezért a tilalom kritériumai és indoklásai is homályosak (pl. "zavart keltő kiadványok") és vázlatosak. Ahhoz, hogy ilyen, bizalmas csatornákon közvetített tilalmak érvé- nyesíthetőek legyenek, végrehajtásuk végett egy belsőleg, adminisztratíve megszervezett bizalmi láncolatot kell kiépíteni. Ugyanakkor azt is feltételezi, hogy a könyvtáros társadalmon belül, szakmai szempontoktól független meg206 bízhatósági és elkötelezettségi kritériumok alapján, elkülönül egy bizalmi, vagyis a titkos tilalom és megvalósulásának mechanizmusába különböző szinten beavatott réteg. Az 1949-es jegyzékkel tehát egyfelől meg- történik a tilalmak titkosítása ennek összes, de természetesen tovább "tökéletesíthető", admi- nisztratív és szervezeti következményeivel, másfelől gyakorlatilag végbemegy a két világ- háború közötti hazai kultúra lefejezése. A kettő egybeesése természetesen nem véletlen, hiszen a könyvtári állományok titkosítása egy átfogóbb kultúraellenes művelődéspolitika egyik lánc- szeme. 1949 és 1955 között kiadott listákkal nem találkoztam. Elképzelhető, hogy nem is léteztek, hiszen az 1949-es útmutatások végrehajtása és szervezeti kereteinek csiszolgatása elegendő "munkát" biztosított. 1955-től azonban a cím- jegyzékeket már minden előszó, útmutatás vagy magyarázat nélkül "dobták be". A listák egy-egy példányát egyedi sorszámmal látják el. Egy-egy példány hálózati útja így követhetővé válik, és az esetleges kihágások elkövetői is könnyebben azonosíthatóak. De a címjegyzékek tartalma is megváltozik: főként a kommunisták konjunk- turális önértékelésével kapcsolatos szempon- tokat képvisel. A titkos tilalmak révén úgy tűnik a vezetők saját előző megnyilvánulá- sainak a nyomait tüntetik el. így kerülnek a titkos állományba 1955-ben (!) az akkor nagyon magas beosztású emberek (Gheorghiu-Dej, Chivu Stoica stb.) '46-ban, '50-ben és '52-ben kia207 dott brosúrái. Ezeket nyilvánosan persze nem is lehetett volna betiltani, csakis titokban kivonni óket a forgalomból. Hiszen olyan vezetőkről van szó, akik nézeteiket minden további nélkül gyökeresen átigazították, korábbi "meggyőző- désük" maradandó nyomait el kellett tüntetni, hogy pozíciójukat Sztálin halála után is meg- őrizhessék. A titkos állományba való utalásuk erre megfelelő' eszköznek bizonyult. 1957-ben állítják össze az utolsó olyan titkos tilalmi jegy- zéket, amelyen a megjelenés évét még fel- tüntetik. Az ezt követő füzeteken évszám nincs, borítójukon pedig csupán a sorszám és a példányokat azonosító rendszám található. Hat ilyen füzet került a kezembe. Annyi bizonyos, hogy az általuk titkos állományba parancsolt kiadványok megjelenési ideje még az utolsóban sem lép túl az 1956-57-es esztendőn (a 8. szá- múban). Önműködően továbbvive az évenkénti periodicitást, az látszik valószínűnek, hogy az utolsó füzetet valamikor 1963-64-ben állították össze. Az ezt követő korszak könyvtitkosítási poli- tikájáról még kevesebb dokumentum és infor- máció áll a rendelkezésünkre. Az így keletkezett űrt azonban most már talán könnyebb kriti- kailag elrendezett élményekkel és tapaszta- latokkal kitölteni. De hogy ezt megtehessük, szükséges fogalmilag is jobban tisztáznunk a szóban forgó jelenségeket. Az eddigiekből az derül ki, hogy két olyan fogalmi terület is létezik, amelyekhez a titkos állomány előbb közelít, majd megragadva és már félrevezető 208 látszatként használva őket, igyekszik bennük feloldódni is. A tiltott közleményekről és a dokumentációs állományokról van szó. Láttuk, a titkos állomány eredetileg a tiltott közle- mények állományára telepedett rá, és igyekezett azzal úgy elkeveredni, hogy egyben azt a látszatot is keltse: a közlemények titkosítása tulajdonképpen nem más, mint azoknak a közhatalom által való és ráadásul esetleg persze nyilvánosságát is elveszített közjogi betiltása. Olyan aktus tehát, amely elvileg nem a titkos, hanem a nyilvános szférában gyö- kerezik. Csakhogy a tipikusan nyilvános aktu- sokat, beleértve a tilalmakat is, meg kell indokolni, ezért meg is lehet kérdőjelezni vagy támadni, sőt módosítani is lehet azokat. Elegendő csupán a széles körű vitákra utalni, amelyeket például a Szentszék által folya- matosan megújított Index Librorum Prohibitorum minden egyes kiadása kiváltott. A titkos címjegyzékek és utasítások alapján és egy bizalmi apparátus által titkosított állomány azonban lényegileg különbözik ettől. Hiszen kritériumai és mechanizmusai sem nyilvánosak, sőt működése "eredményeinek" jó részéről a nyilvánosság vagy szűkebben az olvasó- közönség tudomást sem szerez. Azáltal, hogy a titkos könyvtári állományok eredetüket tekintve is a tiltott közlemények álöltözetében mutatkoznak, azt a félrevezető látszatot keltik, hogy titkosításuk nem más, mint egyébként nyilvános tilalmak érvénye- sítésének eszköze. Külön vizsgálatot érdemelne 209 nemcsak a jegyzékek összeállítási és szerkesz- tési kritériumainak, hanem látszatteremtő fedőelveinek logikai tanulmányozása is. Egyelőre elegendő volt kimutatni azt, hogy a betiltás ténye és ideje egyre szűkebb és homályosabb publicitást nyer, és egyre rejtettebb csatornákon zajlik. Ez a tendencia pedig addig erősödik, amidőn az egész folyamat végképp eltűnik a nyilvánosság szeme elől. Ez a kérdéskör átvezet a titkos állománnyal kapcsolatos ködösítés és álcázás egy másik tendenciájához, vagyis annak a dokumentáris állományokhoz való fogalmi közelítéséhez. A forgalomból kivont, a tiltott és a titkosított nyomtatványoknak természetesen műve- lődési, tudományos vagy politikai stb. értékük- től viszonylag függetlenül dokumentáris értékük van. Ráadásul a tiltás és a titkosítás a meglevő példányok jelentős csökkentésével és a megmaradt példányok zárolásával jár. Azt lehet tehát mondani, hogy a tilalom és a titkosítás folytán mintegy mesterségesen keletkeznek könyvritkaságok. Innen már csak egy lépés kijelenteni, hogy a titkos állományban, a titkos raktárakban tulajdonképpen valami felemelő, dokumentáris értékőrző és -mentő tevékenység buzog. Nem mentegetni akarok, de ki kell jelenteni, hogy e kijelentés mögött egy a látszatok realitásában gyökerező "hamis tudat" sejlik, amely valószínűleg sok könyvtáros ön- igazolásában fellelhető. Sőt úgy tűnik, a tit- kosítási utasítások egyenesen bátorították, kul- tiválták ezt a fajta pszichológiai reakciót. Csak230 hogy ez már a "végrehajtók" manipulálásához tartozik, a "tudat hamisságán" azonban mit sem változtat. Az Oktatásügyi és Művelődési Minisztérium 1960. október 13-án keltezett bizalmas jellegű körlevele például a könyvtárak állományait három csoportra osztja: az "uzuális", köz- forgalmú, a dokumentáris és a speciális ala- pokra. Bennünket nyilván az utóbbi kettő ér- dekel különösebben. A dokumentáris állomány- ba azokat a nyomtatványokat sorolta, amelyek ugyan nem feleltek meg a nagyközönség szocialista nevelése céljainak vagy az időszerű politikai-világnézeti felfogásnak, a szakemberek és kutatók tudományos tájékozódásához azon- ban nélkülözhetetlenek voltak. Ugyanide tartoz- tak a "belső használatra" szánt nyomtatványok és ez nagyon fontos azok a címjegyzékek, amelyek a minisztérium által kiadott és ekkép- pen jóváhagyott katalógusokban szerepeltek. A "speciális állományokba" irányították az "ellen-, séges", fasiszta, kommunistaés békeellenes eszméket propagáló kiadványokat; azokat, amelyek külföldről származtak, és a sajtó- igazgatóság (vagyis a cenzúra) eleve a speciális alapba tartozóhoz sorolta, továbbá azokat a kiadványokat, amelyek a minisztérium e célra kiadott katalógusainak a címjegyzékeiben szerepeltek. Egyelőre nem tudjuk eldönteni, hogy a hatvanas évek elején az Oktatási és Művelődési Minisztérium és a sajtóigaz- gatóság vajon két, különböző kritériumok sze- rint szerkesztett katalógust terjesztett-e bizal211 mas csatornákon: egyet a dokumentáris és egyet a speciális alap számára. Az is meglehet, hogy a két katalógus egyszerűen fedi egymást. De találkozni csak azokkal találkoztunk, amelyeket itt is bemutattunk, és amelyeken sem kiadó, sem évszám nem szerepel. Bizonyos azonban, hogy e rendelkezés értelmében a dokumentáris és a speciális állománynak a közforgalmú állományoktól politikai és ideo- lógiai megfontolások szerint elkülönített kata- lógusa, leltári nyilvántartása volt, és ezeket az állományokat külön is tárolták. A titkos állományoknak a dokumentáris állományokhoz való fogalmi közelítésének egy újabb állomása a művelődési kormányzatnak egy 1968. augusztus 15-i keltezésű, 1003-as számú, immár "szigorúan bizalmas" rendelete, amelyben a dokumentáris alap teljesen eltűnik a könyvtári állományok felosztásából, és csak a közforgalmú és a speciális állomány marad. A "speciális" állományba ez a körlevél a kommu- nista párt és a kormány politikájának nem meg- felelő, az országot és a román népet becsmérlő, a külföldről származó' és a sajtóigazgatóság által egyenesen a titkos állományba irányított nyom- tatványokat és az obszcén tartalmú közlemé- nyeket utalta. Új elem ebben a dokumentum- ban, hogy a speciális alap nyomtatványait tanulmányozó személyek nyilvántartását is szorgalmazta. Ezt egyébként a Szocialista Neve- lés és Kultúra Tanácsának 1981. februári ugyancsak "szolgálati titokként" terjesztett kör- levele szintén megerősíti. Nyílt titok persze, 212 hogy könyvtárainkban figyelemmel követték az olvasók, főként művelődési és tudományos életünk kiemelkedő személyiségeinek az olvas- mányait, érdeklődési körét... Mindez természetesen azt a benyomást kelthette, hogy a titkos állományok tulajdon- képpen a nyomtatványokat magukat védelme- zik. Hogy tehát azokat ott, a zárolás körül- ményei között, különös gonddal és a ritkasá- goknak kijáró körültekintéssel dédelgetik. Ez pedig minden fogalomzavar és önámítás ellenére nem így volt. Ahhoz azonban, hogy ezt végképp világossá tegyük, meg kell vizsgál- nunk, hogyan is kerültek a nyomtatványok a titkos állományba, és ez milyen könyvtárosi, szakmai műveleteket feltételezett. A titkos állományokba először is a titkosítási listák alapján kerültek a nyomtatványok. Ilyenkor, mivel a könyvtár állományába már felvett és feldolgozott kiadványokról volt szó, eltávolí- tották a nyomtatvány betűrendi és szakkatalógusbeli céduláját a külső, esetenként a belső katalógusokból is. Eltávolították és külön rak- tározták a közforgalmú alap raktáraiból és a szabad polcokról a kiadvány összes példányait. A példányok egy része zúzdába került. Az így, újonnan kialakított raktárba csupán bizalmi alkalmazottak léphettek. Nem tudjuk bizo- nyosan, hogy a külső katalógusokból eltávolí- tott cédulákból külön titkos betűrendi és szak- katalógus szerveződött-e. Másodsorban hason- lóan jártak el azokkal a kiadványokkal, amelyek ugyan nem szerepeltek a titkos tilalmi jegy213 zékben, de amelyek a bizalmi könyvtárosi apparátus által ismert titkosítási kritériumok- nak (amelyek, mint láttuk, igen általánosak és ködösek voltak) megfelelően arra ítéltettek és ezáltal a titkosítási listákat kiegészítő jegyzé- kekbe foglaltattak. Ezek a kiegészítő listák minisztériumi jóváhagyásuk után az eredeti titkosítási listákkal egyenrangúakká váltak. Ezt a műveletet az 1960-ból származó, már idézett körlevél külön cikkelyben teszi lehetővé, illetve szorgalmazza. Ez a körülmény is azt mutatja, hogy a nyomtatványok titkosítása során a bi- zalmi könyvtárosok apparátusa sajnos nem csu- pán gépiesen végrehajtó tényező volt, hanem aktív, sőt kezdeményező szerepet is vállalt. Harmadsorban ide kerültek a sajtóigazgatóság által egyenesen a titkos állományba irányított külföldi kiadványok. Ezek pusztán leltári fel- dolgozáson estek át (ami önmagában egyáltalán nem jelent sajátságos könyvtári feldolgozást), a megfelelő raktárban pedig év szerinti leltári számuk sorrendjében "rendezték" el. Ezeknek a könyvtárban való meglétéről az olvasó (bár- mely kategóriájú), de a beavatatlan tájékoztató könyvtáros sem tudott. Negyedsorban ezt az anyagot egészítették ki azok a kiadványok, amelyek később nemzetközi cserével kerültek a könyvtárakba, és amelyeket a belső' bizalmi hálózat külső bizalmi szakemberek bevonásával is, a rendkívül homályos cenzúrázási és kon- junkturális feltételek függvényében ide utalt. Tulajdonképpen ezek sem estek át könyvtári feldolgozáson, tehát semmilyen forgalomban 214 feldolgozáson, tehát semmilyen forgalomban nem voltak. A kiadványok titkos állományba való utalá- sának fentebb felsorolt módozatai természete- sen nem abszolutizálhatóak. Későbbi könyv- tárügy-történeti feladat kimutatni, hogy adott periódusban melyik eljárást használták preferenciálisan. Tény azonban, hogy jóváhagyást pusztán azokra a titkos állományban szereplő kiadványokra lehetett kérni, amelyeknek egyál- talán volt cédulája a belső' katalógusokban.' Ami most számunkra a dokumentáris állomány vagy a titkos állomány különbségének a kérdése szempontjából fontos, az az, hogy a könyvtárak titkos állományaiba a kiadványok az eredeti, már meglévő könyvtári feldolgozás részleges vagy teljes leépítésével, a mindenkori könyvtári feldolgozás részleges vagy teljes mellőzésével kerültek. Vagyis egészen más szakmai irányultság- gal, mint amit a dokumentáris állomány kiemelten összpontosító és átfogóan körültekintő könyvtári feldolgozása, gondozása és értékesítése képvisel. Láttuk, hogy abban a folyamatban, amikor a tiltott állományok a titkos állományba átmen- nek, legelőször magát a tilalmat titkosítják. Azt is tudjuk, hogy ezzel a tilalom nem veszíti el a nyilvánossággal való kapcsolatát. A nyomtatvá- nyokra vonatkozó részletes, megindokolt stb. közjogi tilalom ugyan eltűnik a nyilvánosság- ból, de ott a "helye" szabadon marad. Ezt az így szabadon maradt helyet tölti be azután a nyilvánosságban a most már a titokra és a titkosításra vonatkozó sajátos nyilvános szabá215 sajátos mivoltáról a titok és a tilalom viszonyáról szóló tanulmányban már beszél- tünk. Most azonban a kérdést más szempontból is meg kell vizsgálni. A titkos könyvtári állomány dokumentumaiban ugyanis legitimá- ciós vagy azonosító tényezőként (titkos, szigo- rúan titkos, bizalmas, szigorúan bizalmas stb.) állandóan felmerül az effajta törvénykezésre, illetve felettes közhatalmi szervekre (pl. mi- nisztérium) való hivatkozás. A szocializmusban a titok tipikus és domináns formája az államtitok. Lévén, hogy minden tevékenység a törvényerejű "egységes nemzeti terv" alapján, az állam közvetlen irányítása alatt zajlik, az a gyújtópont, ahol a titok fokalizálódik, az állam- titok. Cseppet sem véletlen, hogy a romániai törvénykezés, bár megkülönböztette az "állam- titkokat" a "munkahelyi titoktól", a kettó't tulaj- donképpen mégsem különítette el. Mind a már említett 1971-es 23-as számú, mind az azt kiegé- szítő 19/1972 számú minisztertanácsi határozat csak mint fokozatit tárgyalja az állami és munkahelyi titkok közötti különbséget. Tulaj- donképpeni egybetartozásuk a törvénykezés szellemének és magának a jelenségnek a meg- értése szempontjából éppolyan bár más szem- pontból fontos volt, mint a kettő különbsé- geinek esetleg jogtudományi lereagálása. Ha most a titkos könyvtári állományokat a titokra vonatkozó nyilvános törvénykezésnek az összefüggéseibe akarjuk helyezni, akkor a legkézenfekvőbbnek látszik, hogy azokat a könyvtárszervezet szolgálati titkaiként minő226 könyvtárszervezet szolgálati titkaiként minősítsük. És ekkor ezek az állományok egy csapás- ra csupán a könyvtárügy belügyévé és sem- mi többé válnak. Ha tehát vannak is egyál- talában titkos könyvtári állományok, azok léte magából a könyvtárszervezetből, vagyis magá- ból a könyvtári tevékenységből és nem másból eredeztethetők. Ez egy újabb látszat, amellyel ugyancsak számolni kell. Ám valójában mi azt láttuk, hogy a kiadványok titkos betiltása különböző fokozatú, adminisztratíve lépcső- zetes gépezetet igényelt, amely a legmagasabb döntési tevékenységig nyúlt fel. Emiatt az általános művelődéspolitikai gyakorlat sem érthető' meg teljesen a titkos könyvtári állomá- nyok kérdése nélkül és fordítva, a titkos könyvtári állományok problémája sem érthető meg anélkül, hogy fölfigyelnénk a politikai gyakorlat titkosságának az általánosulására . A volt szocialista országok titkosítási és titokkezelési felfo- gásának és gyakorlatának egyik leglényegesebb különössége az, hogy bennük a szakmai-foglalkozási-munkahelyi titkok hierarchikus csúcsain mindig központi állami intézmények tevékenységének a titkosítási vagy titkos vonatkozásaira bukkanunk. Bennük tehát az ún. "munkahelyi titkok" az államtitoktól nem természetük szerint különböznek mint a nyugati demokráciákban - , hanem csak rangfokozatukban. Ezeknek a tendenciáknak a példázására a román törvényke- zés és főként az itteni gyakorlat mintaértékű volt. Tudvalevő, hogy itt az alkalmazottakat olyan tömeges aláírásokkal megerősített eskütételre kötelezték, amelyekhez fogható csak a hitleri Németországban volt ismeretes, és amelynek formulája tulajdonképpen az államtitokként értelmezett munkahelyi titok megőrzésére vonatkozó kötelezettségválla- lást jelentett. 217 A titkosítási jegyzékek tanulmányozása még néhány további, az összeállításuk koncepciójára és technikájára vonatkozó megjegyzést is lehetővé tesz. E tekintetben meg kell jegyezni azt is, hogy általában a kiadványok betiltása és titkosítása a cenzúrával azonos funkciót lát el, és ez tulajdonképpen a kiadványoknak a közzététel előtti felülvizsgálatát jelenti. Ebból a szempontból a kiadványok betiltása, illetve titkosítása az aktuális cenzúrázási kritériumok- nak a múltra való alkalmazása. Ez a titkosítási jegyzéknek is egy visszamenőleges jelleget kölcsönöz. Ehhez társul a jegyzékek ismétlőlegessége. A titkos tilalmak különböző időkö- zökben való megismétlése (egy-egy szerző és műveinek több, egymást követő titkos jegyzék- ben való szerepeltetése) egyrészt növeli annak a valószínűségét, hogy a titkosítást részletesen végrehajtsák, és a titkosan betiltott kiadvány minden egyes újabban (az antikváriumokból, a közkönyvtárakba beépülő magánkönyvtárakból stb.) előkerült példányára kiterjesztik, másrészt viszont a megelőző tilalmak újraszerepeltetése egy éppen aktuális jegyzékben arra is alkalmas, hogy az utasítás végrehajtói előtt leplezze az ak- tuális jegyzék valódi, konjunkturális célpontjait. Az elmondottakból legelső fontosabb következtetésként az származik, hogy a titkos könyvtári állományok rendszere szerves részét képezi a kommunista politikai gyakorlatnak általában és különösen a művelődéspolitikának. Ekképpen elvileg különbözik minden őt meg- előző vagy vele egykorú, a könyvtári állományok 218 hozzáférhetőségét befolyásoló, illetve szűkítő gyakorlattól. Ez a gyakorlat a könyvtáraknak oly mértékű politikai, kulturális és szakmai instrumentalizálódását eredményezte, amely a könyvtárés könyvtárügy-történet semmilyen más hasonló jelenségéhez nem mérhető'. A könyvtárak "megtisztítását" még a nemzeti- szocializmus is nyilvános aktusként, a könyvek köztereken való elégetésével stb. valósította meg, az inkvizíció pedig a betiltott könyvek mozgását egy nyilvános lista alapján követte nyomon. Mindez azt is megmagyarázza, miért nem találjuk meg a könyvtárosi szótárakban a "titkos könyvtári állományok" kifejezést. Hiszen a Nyugat nem szembesült ezzel a problémával, a volt szocialista országokban pedig el volt zárva a nyilvánosság elől. Annál fontosabb tehát, hogy ma, amikor erre mód nyílott, a kitüntetettségét megillető' komolysággal foglalkoz- zunk e kérdés vizsgálatával. De mit is mond el magáról ma a titkos állo- mány, ha nem kellőképpen megértett, hanem naiv kérdéssel fordulunk hozzá. Legelsősorban azt, hogy mint olyan tulajdonképpen nem is létezik. Ami valóban létezik állítja - , az a tiltott kiadványok egy olyan állománya, amelynek közforgalmát gátolták ugyan, de maga az állomány létezése bizonyíték arra a körültekintő gondoskodásra, amely az idesorolt műveket tiltottságuk ellenére a történeti kutatás számára dokumentumként megőrzi. Egyébként is, a kiadványok betiltása évezredes gyakorlat, 219 amelyen ma már nincs mit megütközni. Az pedig mondja tovább -, hogy a kifejezés egyáltalán előfordul, pusztán a mindennapi pontatlan szóhasználat következménye, hiszen a "tudományos szótárakban" fel sem lelhető. Ha azután a kérdést a titokkal kapcsolatos szabá- lyozásokhoz intézzük, akkor meg a válasz így hangzik: előfordulhat ugyan, hogy titkos könyv- tári állományok léteznek, de ezek a könyvtárügy belső szakmai indítékaiban gyökereznek, ám ezen túl semmilyen átfogóbb vagy tipikusabb értelmet nem kell nekik tulajdonítani. Ezek azok a főbb látszatok, amelyekbe a titkos könyvtári állományok kérdése maga- magától burkolózik. A látszatok áttöréséhez azonban nem elegendő a problémát önmagáról kifaggatni. A témát önmagából az előzetes megértés alapján kell kifejteni. Ebben azonban kitüntetettségének is fel kell merülnie, hiszen csak így lehetséges a vele kapcsolatos komoly állásfoglalás. Márpedig a "volt" titkos állo- mányokkal szembeni mai romániai állásfog- lalást éppen ez a komolyság jellemzi a legkevés- bé. A titkos állományok felszámolása ugyanis nem csupán késik és egyre jobban elhúzódik, hanem legalábbis egy olyan országos fontos- ságú könyvtárban, mint a kolozsvári Központi Egyetemi Könyvtár oly módon történik, hogy felszámolásukkal együtt az állományok létének a nyomai is eltűnnek. Eltűnnek úgy mint a jövendő történelmi, szociológiai, politológiai és könyvtártudományi kutatás "tárgyai". Az állományok könyvtári feldolgozása ugyanis úgy 220 valósul meg, hogy anyagukat egyszerűen be- olvasztják az eddig is közforgalmú alapokba. Rendkívül nehéz lesz tehát ezután a volt titkos állományok teljes betűrendes és tematikus struktúrájának, továbbá azoknak a tényezőknek a rekonstruálása, amelyek a különböző idősza- kokban az állományok "bővítését" meghatá- rozták, nem is beszélve arról, hogy az állo- mánykezelés dokumentumai nincsenek lehetsé- ges megsemmisítésük ellen kellőképpen bebiz- tosítva. Mindezek miatt ebben a dolgozatban még ma is kevés szó eshet a volt titkos állományok tartalmi-tematikai szerkezetéről. Hiszen ezek még pusztán példák lehetnének, amelyeknek a tipikusságát sem lehetne kellő történelmi, politológiai vagy szociológiai háttér hiányában biztosítani. Mindazonáltal szólni kell arról, hogy a kisebbségi helyzet éppen érzékenysége, törékenysége, kiszolgáltatottabb mivolta okán ebből a szempontból is fokozottabb nyitottságot jelent a problémára nézve. Hiszen a titkos könyvtári állományok megszervezésének egyik következménye, de stratégiai célja is éppen az volt, hogy a kisebbségek újabb és újabb nem- zedékeit zárja el nemcsak saját múltjuk tudatá- nak szerves folytonosságától, hanem az anya- nemzeti kultúra élő közegétől is. Az a kisebb- ségi tudat tehát, amellyel ma "rendelkezünk", illetve rendelkezhetünk, a titkos könyvtári állo- mányoknak is folyománya. 221 Láttuk, hogy a titkos könyvtári állományok kérdése a volt szocialista államokban nem ragadható meg fogalmilag úgy, mint a kiadványok betiltásának speciális esete. Nem egy évezredes gyakorlatnak valamiképpen különös, de azért azonosként valóban megragad- ható, bár elég sokáig eltartó formájáról van szó. Mert eredjen a tilalom uralkodói önkény-bői, cenzori konzisztóriumtól, alkotmányjogi paragrafusból vagy nemzetközi megegyezésből, a kiadványok betiltása mindig nyilvános aktus, akárcsak magának a tilalomnak az érvénye- sítése. Amikor azonban a nyomtatványok betil- tása titkossá válik, a folyamat nem csupán maga mögött hagyja a nyilvánosságot mint a tilalom egy olyan attribútumát, amelytől elvált, hanem lényegét tekintve is megváltozik. Új, ez ideig ismeretlen, állománytípust alakít ki. Elzártság, elfedettség és rejtőzködés Heideggernél A titok kapcsán a fenoménrőí és a fenomenológiáról Martin Heidegger gondolkodása ma legalább- is Középés Kelet-Európában divatos téma. Ez még onnan (vagyis innen) is belátható, aho- vá viszonylag kevés Heidegger-szöveg és -iro- dalom érkezik. De a befogadás kérdése csak többedsorban a Heidegger-irodalom befogadásá- nak a kérdése. A legfőbb probléma az, hogy mennyire tudjuk vagy akarjuk ezt a találkozást szervessé tenni. A gondolkodás által egy művet és annak szellemét szervessé tenni csak részben jelenti a mű saját hagyományainkba való belefoglalását, e hagyományok élesztgetését, átértelmezését vagy éppenséggel újraérté- kelését. A szervessé tétel sokkal inkább azon múlik, hogy mennyire vagyunk ösztönözve és képesek saját létünk "dolgainak" az értelmezése közepette bizonyos előrefutásra, amellyel egy olyan terület nyílik meg és tartatik nyitva, amivel a találkozás talán megeshet. Ebben akkor a hagyományok maguk is feltárulhatnak. Az elvárásnak ezzel a vonatkozásával jó tisztában lenni. Ha ugyanis szemügyre vesszük, miképpen nyert befogadást Heidegger gondol223 kodása a különböző kultúrákban, azt látjuk, hogy Amerikában a pragmatista hagyomány kebelezte be, Franciaországban a kartéziánus metafizikai tradíció és a "nüanszokra" oly érzékeny intellektuális szellem tette meg tőké- jévé, Németországban a történelmi okoktól ter- helt elővigyázatosság egy szellemi elit belterjes foglalatoskodásaiba zárta, Olaszországban a teológiai és a hermeneutikai hagyomány prédá- jává lett, körülöttünk pedig a fordítás értelme- zésproblémái egyelőre messze a megértés kér- dése előtt és felett állnak. Az, hogy Heidegger gondolkodásához nehéz hozzáférkőzni, két szempontból is közhely. Egyrészt már pusztán azért, mert végül is nem könnyű feladat akármelyik hiteles gondolkodó szellemvilágához a számunkra leghitelesebbnek mutatkozó nyomvonalon utat törni. Másrészt azonban Heidegger gondolkodásának éppen a radikalitása, eredendő' természetessége jelent akadályokat a meggyökeresedés számára. Ez az eredendő természetesség az, ami a műszavak kimunkálására hangolt mentalitásunknak annyi- ra idegen, de újszerűen vonzó is. Ám Heideg- ger vonzása nem a mágnesé, amely azért moz- dít ki, hogy lerögzítsen, magával ragadó ereje inkább az örvényre emlékeztet, amely újra és újra beszippant, hogy azután a felszínre vessen, de el ne eresszen. Ezért van legtöbbször az, hogy amikor Heideggert értelmezzük, akkor exegézisként visszafordítjuk arra a nyelvre a metafizika szakdiszciplínájának az évezredes nyelvére -, amelyet ő minden erejével éppen 224 meghaladni készült. Vagy pedig egyszerűen beleragadunk Heidegger sajátos szóhaszná- latának az elemzésébe, magyarázgatásába. Emi- att vannak tele a Heidegger-tanulmányok meg- annyi idézettel egy olyan korban, amelyre egyébként stilisztikailag az asszociatív elemzés diadala a jellemző. Csakhogy a gondolat ör- vénylése elsősorban nem a szavaknak fogal- makként való örvénylése. Ha ezt tudjuk, akkor talán az elkerülhetetlenül gyakori idézéseknek is mélyebbre vonó, egyszersmind feljebb vető értelmük és tartalmuk lesz. De azt az egyébként eléggé szokványos csapdát is elkerülhetjük, hogy Heideggert önmagával magyarázhatjuk. Mi itt ugyanis létezésünk ügyei és dolgai után nyomozva a titok problémájába ütköz- ünk, és a titok témájára találtunk. A titok kér- dését tematizálva bukkantunk ismét Heideggerre. Ha olvastuk is tehát azelőtt, más kérdések kapcsán, az mindig is másmilyen volt, és másnak is kellett lennie. De ha a titkot tematizálva elmélkedünk, akkor legelőször az tűnik fel, hogy ez egy olyan fenomén, amely leginkább és legtöbbnyire elzártként, elfedettként és elrejtettként mutat- kozik meg. Az elzártság, az elfedettség és az elrejtettség annyira lényegi vonatkozása a titoknak, hogy ami nem így mutatkozik meg, nem is számíthat titokfenoménnek. Az a gondolkodó pedig, aki talán mind közül a legkimondottabban tematizálta azt, amit éppen saját terminológiájában "elzártságnak" (Verschlossenheit), "elfedettségnek" (Verdecktheit) 225 és "elrejtettségnek" (Verborgenheit) nevez, Mar- tin Heidegger. Ezért egy cseppet sem véletlenül vagy divatos ürügyként kerül a titokról való elmélkedés homlokterébe. Ezen az úton haladva a vele való találkozást mindenképpen meg kell kísérelni, függetlenül attól, hogy az egyáltalán megtörténik-e, vaşy hogy valóban sikeres és tartalmas lesz-e. Ám számunkra itt csak arra nyílik lehetőség, hogy megtekintsük, miként rajzolódik ki főbb vonalaiban az, amit Hei- degger "elzártságnak", "elfedettségnek" és "el- rejtettségnek" nevez, mégpedig abból.a szem- pontból, amelyet számunkra a titok tematizálása fenomenális talajként biztosít. "Titokfenomén". Mit is mond ez a kifejezés, ha tudjuk azt, hogy a "fenomén" megmutat- kozást, a "titok" pedig éppenséggel elfedettséget, elrejtőzést és elzárkózást jelent? Azonnal látszik tehát, hogy a "titokfenomén" problemati- kájával a fenomenológiai kérdéskör kellős köze- pében helyezkedünk el, hisz rögtön felvetődik a kérdés, mi teszi lehetővé a "fenomén" kifejezés értelméből azt, hogy olyasmire alkalmazzuk, mint a titok. Hiszen "az elfedettség a »fenomén« fogal- mának az ellenpárja" írja tisztán és világosan Heidegger a Lét és időben.1 Első megkö- zelítésben ez a mondat azt állítja, hogy ahol az elfedettség uralkodik, ott nincsenek fenomének. Egy másik értelemben azonban azt is mondja: hogy eljuthassunk, hozzáférkőzhes- sünk a fenoménekhez, át kell törnünk elfedetti 226 ségüket, és ezáltal az elfedettség bár fogalmi ellenpárként (Gegenbegriff) mégiscsak a fenomének elfedettsége, és így ha nem tartozik is a fenoménhez, mégis mintegy érinti azt. Hogyan érinti az elfedettség a fenomént? íme egy bonyolult kérdés, amelynek alaposabb vizsgálata egyszerre nyithat utat mind a fenomenológia leglényegesebb térségei, mint a titok témája felé. A dolgot csak nehezíti, hogy a heideggeri szöveg legtöbb magyarázata megre- ked annál a vonatkozásnál, hogy számára a "fenomén" kifejezés azt jelöli, ami nyilvánvaló: ami magát önmagától megmutatja, ami nap- fényben van stb. Átsiklanak azon, amire ugyan- az a Heidegger és ugyanabban a szövegben hívja fel a figyelmet: "A fenomenológia fenoménjei »mögött« lényegszerú'en nem áll semmi más, viszont az, aminek fenoménnek kell lennie, nagyon is rejtve lehet. Éppen azért van szükség fenomenológiára, mert a fenomének mindenekeló'tt és többnyire nincsenek adva."2 Az tehát, ami mindenekeló'tt és többnyire adva van, és ahonnan a fenomenológia mindenekeló'tt és többnyire kiindul, az nem a fenomén maga, hanem annak elfedettsége. Vagyis a fenomeno- lógia számára a kezdeti "állapot", amelyben a fenomének adottak, elfedettségük és elrejtettségük. De hogyan tudnánk a fenomének elrejtettségétól eljutni magukhoz a fenoménekhez, ha a kettő' valahogyan nem találkozhatna, nem érintkezhetne egymással? A "fenomén" fenome- nológiai fogalma semmit sem ér konstruálá- sának, létrehívásának módszertani munkája és 227 erőfeszítései nélkül. Anélkül tehát, hogy a kö- rültekintés és az elővigyázatosság ne venné figyelembe legalábbis a leküzdés feladataként a fenomének elfedettségét és elrejtettségét. Végső soron Heidegger minden egyes írása, gondolati vonulata egy-egy ilyen munka tanú- ságtétele. Mindez nem jelenti sem a "fenomén" kifejezés felhígítását, sem pedig az "elfedettség" kifejezés jogosulatlan kiszélesítését, hanem annak a megvizsgálását problematizálja és szorgalmazza, ahogyan ezek a tényleges fenomenológiai munkában működnek. És éppen mert itt a "fenomén" értelme feno- menológiai, azért utasít oda, és érintkezik az "elfedettséggel" meg az "elrejtettséggel", és csu- pán egy ilyen módszertanilag megerősített, végigvezetett és ellenőrzött irányulásban válik a "fenomén" és az "elfedettség" valóságos, élő fo- galmi ellenpárrá. Amikor Heidegger a Lét és idő bevezető fejezetében kifejti a "fenomén" fogalmának feno- menológiai értelmét, nem végez szokványos fogalomtisztázást. Olyan fogalommeghatáro- zást sem ad, amelynek függvényében a szót az elkövetkezőkben majd használni lehet. Ami itt a meditáció tétje, az a megmutatkozás maga és különböző válfajainak a szerkezete. "A fenomén... írja Heidegger valaminek a kitüntetett utunkba kerülési módját jelenti"3 (kiemelések tőlem K. I.). És valamivel odább: "a fenomén fenomenológiai fogalma a megmutatkozón [németül das Sichzeigende a magát 228 megmutató ] a létező létét, értelmét, módo- sulásait és derivátumait érti."5 Aminek tehát kivételes-kitüntetett módon (ausgezeichnete Begegnisart) meg kellene mutatkoznia a fenoménban, az a fenomenológiai figyelem közép- pontjába állított létező léte. Ez egy olyan rop- pant elvárás, amelynek a súlyát talán nem is ér- zékeljük minden további nélkül. Heidegger azonban pontosan tudatában van annak, hogy egy kidolgozott létfogalom hiányában a feno- menológiának és a fenoménnek is csak egy előzetes fogalmával rendelkezhetünk. De mert ez a létfogalom azóta is hiányzik, nem szabad megfeledkeznünk a fenomenológia, valamint a fenomén fogalmának előzetes jellegéről. De a fenomenológia és a fenomén fogalom értel- mének ez az előzetes mivolta nem egy olyan gyengeség, amit a szövegmagyarázatnak el kell tüntetnie, vagy amin át kellene siklania. Mert az előzetesség belátásának a forrása az elmélkedés módszertani helyzetére vonatkozó tudatosság- nak egy olyan különleges tisztánlátása, amely rányomja bélyegét nemcsak a Lét és idő összes lényeges megfontolásaira, hanem annak a heideggeri életmű egészében alakuló sorsára is. Ebben az összefüggésben kell elgondolni mindazt, amit Heidegger akkor mond, amikor megmagyarázza, hogy mit is ért a "fenomén" fogalmán. Ahhoz, hogy ezt megmagyarázza, visszanyúl a "phainomenon" eredendő görög terminushoz. Az eredeti görög kifejezés azon- ban nem a fenomén fenomenológiai fogalma! Benne a görögök mégis olyasmit tapasztaltak 229 meg, és fejeztek ki, ami a fenomén feno- menológiai fogalmának az értelme szempont- jából alapvetőnek bizonyul. A "phainomenon" kifejezésnek több értelme van. Legelsősorban azt jelenti, ami megmutatja magát (das Sichzeigende), ami nyilvánvaló (das Offenbare). De ugyanakkor van olyan jelentése is, amely a látszatot, látszólagost fejezi ki, vagyis azt, ami úgy vagy olyannak mutatja meg magát, ahogyan vagy amilyen ő nincs a valóságban. A fenomén fenomenológiai fogal- mának kidolgozása és megértése szempontjából döntő, hogy meglássuk, milyen szerkezeti kapcsolat létezik a "fenomén" kifejezés e két jelentése között. De itt sem arról van szó, hogy most a két jelentés közül kiválasszuk a céljaink- nak legmegfelelőbbet, hanem arról, hogy rögzít- sük a kifejezés alapvető' értelmét avégett, hogy így azután származékos jelentéseit is az alap- jelentéssel való kapcsolatában érthessük meg. így rögzíti Heidegger a "phainomenon" kife- jezés alapvető értelmeként azt, amit az a legelsősorban kifejez, vagyis hogy az, ami "magát önmagán mutatja meg" (das Sich-an-ihm-SelbstZeigende). Ez az a jelentés, amely rejtett jelenlé- tével a "phainomenon" második jelentését (látszat, látszólagos) is megalapozza. Mert valami csak akkor mutatkozhat meg mint valami, ami ő nem, ha egyáltalán igényt tart arra, hogy megmutatkozzék, ha tehát igényt tart arra, hogy fenomenológiai értelemben fenoménné váljék. Ezért a "phainomenon" = látszat kifejezésbe már egybe van zárva, rejtve a 230 "phainomenon" elsődleges, eredeti jelentése is: a nyilvánvaló. Ekképpen a "fenomén" fenome- nológiai fogalma számára már rögzíthetjük és megtarthatjuk a "phainomenon" görög kifejezés elsődleges és eredeti értelmét, megkülönböztet- vén azt a "látszattól" mint a fenomén privativ módosulásától. Mit jelent azonban ez a módosulás, és milyen értelemben, irányban privativ? Nyilván a módosulás az eredeti értelemben vett fenoménnak magának, tehát a magamegmu- tatásnak, vagyis a megmutatkozásnak a módo- sulása. Privatívként ez egy "nem"-et, vagyis egy negativitást fejez ki, tehát a megmutatkozásnak magának egy negatív módosulásáról van szó. Vázlatos tömörséggel azt mondhatnánk, hogy abban, amit "látszatnak" nevezünk, a létező léte olyan valaminek mutatkozik meg, ami ő "nem". És valóban ez a "látszat" (Schein) fenome- nológiai értelme. A "látszat" fogalom fenomenológiai értelmét és annak jelentőségét a fenomenológia számára általában és teljesen elhanyagolják. Meddő fáradhatatlansággal meglovagolva a "fenomén" fenomenológiai fogalmának a pozitív és eredeti értelmét, könnyen és teljességgel megfeled- keznek arról a körülményről, hogy az egyúttal valaminek a kitüntetett-kivételes utunkba kerülését is jelenti, és hogy éppen ezért utunkba mindenekelőtt és többnyire nem fenomének kerülnek. Arról is megfeledkeznek, hogy egyáltalán maga a fenomének "keresése" cseppet sem a hagyományos úton levésünk 231 megszokott, ezért kézenfekvő módja, hanem legtöbbször megelégszünk azzal, amire utunk- ban "tárgyakként" (és nem fenoménekként) bukkanunk. Ha felmerül is valami "kérdés" vagy "gond" ezen az úton, amelyen szokványo- sán haladunk, akkor azt először is a számunkra leginkább megszokott, bevettnek érzett módszerekkel és technikákkal igyekszünk megoldani, ahelyett hogy létét kutatnánk, amihez mégiscsak irányít. Amennyiben azon- ban kivételes módon mégiscsak rászánjuk magunkat arra, hogy azt, amire rátalálunk, lé- tének irányában kövessük, akkor ehhez más kiindulópontunk nincs, mint az, ahogyan számunkra megmutatkozik, de ami még határozottan más, mint a fenomén. És ez a más akár a látszat is lehet. De hogyan juthatnánk el bármilyen kacskaringós és fáradságos legyen is az ösvény vagy csapás, amelyen elindultunk a látszattól a fenoménhez, ha az nem vezetne hozzá? Hiszen Heidegger épp azt mondja, hogy a phainomenon = látszat kifejezésbe már bele van zárva, rejtve (schon... mittbeschlossen) an- nak elsődleges, eredeti jelentése, mint ami e másodikat megalapozza. Az "egybezártság" nem egyszerűen tartalmazást, bennefoglaltságot jelent. A látszat tehát nem úgy tartalmazza, foglalja magába a fenomént, mint mondjuk a gránittömb a belőle majd kifaragandó szobrot. A megmutatkozás számára a "bennefoglaltság" egy távolság, egy eltávolítottság elé helyezettséget jelent. Az "egybezártság", a "bezártság" azonban egy privációval való kétirányú 232 szembenállást fejez ki. Ami tehát a "bennefoglaltságot" az "egybezártságtól" meg- különbözteti, az az, hogy ami be van zárva, az törekszik a felszabadulásra, a felnyílásra, vagyis igényli, hogy fenoménné váljék. Ezért és ebben az értelemben mondja Heidegger, hogy az, ami a látszat fenomenológiai értelmét a "fenomén" fenomenológiai fogalmától megkülönbözteti, az egy privativ "nem", és ebben az értelemben válik ez a "nem" magának a megmutatkozásnak a módosulásává. De hangsúlyoznunk kell, hogy a megmu- tatkozás nem egy folyamat, amely történése során legtöbbször valamilyen módosulást szen- ved el, és ekkor látszatokkal lesz dolgunk, de kivételes és kitüntetett esetekben zavartalanul folyik le, és akkor megadatik, hogy "magukkal a fenoménekkel" találkozhatunk. A megmu- tatkozás a mi létezésünk és kérdezésünk mód- jától függ! Ezekben a létmódokban dől el, hogy valami megmutatkozik-e, vagy sem, és hogy miképpen mutatkozik meg; még akkor is, ha a megmutatkozás maga olyan, hogy a kérdezést pusztán csak a rászántság, az eltökéltség és az állhatatosság móduszaiban tartja. Másképpen kifejezve: fenomének fenomenológiai értelem- ben nincsenek (mint ahogy "vannak" dolgok, tárgyak stb.), hanem konstituálódnak, éspedig csakis egy olyan módszertani tájékozódásban, amelyet a fenomén kifejezés elsődleges és ere- dendő értelmének az előzetes feltárultsága vezérel, de nem merít ki. 233 Amikor tehát a "látszat" fenomenológiai értelméről beszélünk, és azt úgy tekintjük, mint a magamegmutatás privativ módosulását, ak- kor elsősorban azt a szerkezeti kapcsolatot tartjuk szem előtt, amelyet az a fenomén fenomenológiai fogalmával és annak ellenére tart fenn. Emiatt fenomenológiailag értelmezve a látszat olyasvalami, ami mégis elvezethet bennünket a fenomén fenomenológiai fogalmának az értelmére vonatkozó kérdéshez. Egészen más azonban az a helyzet, amelybe a hagyományos filozófia terminus technicusa a "jelenség" (Erscheinung) címszó alatt küld. Mert mondja Heidegger a "phainomenon" görög kifejezés egyik értelmének sincs semmi köze ahhoz, amit a filozófiában és a köznyelvben személytelenül "jelenségnek" és főként "puszta jelenségnek" neveznek. Ebben a használatban a "jelenség" szó olyasminek a megmutatkozására vonatkozik, ami e megmutatkozás által valami olyasmihez küld, ami nem mutatkozik meg. így a "jelenség" mint valaminek a jelensége éppen meg nem mutatkozást jelent, vagyis valaminek, ami nem mutatkozik meg, a jelentkezését valami által, ami megmutatkozik. A megjelenés (Sichmelden) nem megmutatkozást, hanem jelentkezést és besorolódást fejez ki az uralkodó és szokványos események tömkelegében. Ezért a jelentkezés negatív "nem"-jét a leghatározot- tabban meg kell különböztetni attól a privativ "nem"-tói, amely a látszat struktúráját fejezi ki. Ami pedig a "jelenség" és a "fenomén" fenome234 nológiai fogalmának a viszonyát illeti, arról Heidegger azt mondja, hogy a "jelenség" fogalmával a "fenomén" fenomenológiai fogalmát nem körülhatároltuk, hanem előfeltételeztük, de ez az előfeltételezés "rejtve ma- rad".7 "A fenomének ennélfogva sohasem jelen- ségek, viszont minden jelenség fenoménekre van utalva."8 Mindezekből az következik, hogy mind a "fenomén" és a "látszat", mind a "jelenség" szokványos vagy technikai fogalmai ama meg- mutatkozás sajátosságainak a függvényében különböztethetők meg, amelyet kifejeznek. A "fenomén" az önmagán való megmutatkozás, a "látszat" a fenomén privativ megmutatkozása, a "jelenség" pedig a megmutatkozás negativitása. Az a viszony pedig, amelyet a "fenomén" kife- jezés a megmutatkozással magával, valamint saját eredeti értelmével fenntart, nem felfüg- geszti, hanem ellenkezőleg, megerősíti a "fenoménekkel" való találkozásaink kivételes és kitüntetett jellegét. A találkozás maga pedig nem véletlenszerű, ám gépies szükségszerűsége sincs, hanem a jelenvalólét alapvető létmódjai- nak egyik létlehetó'sége. És azért van szükség a fenomenológiára, mert a fenomének min- denekelőtt és többnyire nincsenek adva. A fenomének, amelyek nem adottak, el van- nak zárva, el vannak fedve, el vannak rejtve. Heidegger kimondottan tematizálja azokat a formákat, amelyekben a fenomének el lehetnek fedve, és három ilyen modalitást különböztet meg. Ezek nyomon követése nem annyira a be235 mutatás, mint inkább a megértés és annak a fogalmi készletnek az elnyerése szempontjából fontos, amellyel azután a titokfenomén kapcsán azt tematikusán és módszertanilag is bizton- ságosabban ragadhatjuk meg. Ezáltal az elzárt- ságot, az elfedettséget és az elrejtettséget is talán jobban el tudjuk gondolni. Nos a fenomé- nek először is oly módon lehetnek elfedettek, hogy még egyáltalán nincsenek felfedve. Lé- tükről semmiféle tudomásunk nincs. Másod- szor a fenomén lehet betemetett: az egyszer korábban felfedett az elfedettségbe hullt. Ez lehet teljes elfeledés vagy pedig mint legtöbbször olyan, hogy "a korábban felfedett még látható ha pusztán látszatként is".9 A fenomén elfedettségének ezt a leggyakoribb és legveszedelmesebb módját nevezi Heidegger torzulásnak (Verstellung). Az elfedettség torzulása azért a legveszedelmesebb, mert bár a maguk talajtalanságában, de mégis ren- delkezésünkre bocsátja a létstruktúrákat és fogalmaikat, megteremtve ezáltal végül is meddő formában való alkalmazásuknak a lehetőségét és kísértését. Az elfedettségnek formáitól függetlenül két fő módozata lehetséges: lehet szükségszerű, "vagyis ami a felfedettnek a fennállásmódján alapul", másfelől véletlenszerűen minden ere- dendő fenomenológiai fogalom számára fennáll az elfajulás lehetősége.10 De mit jelent mindez a tényleges fenome- nológiai kutatás számára? Ahhoz, hogy ezt a kérdést megválaszolhassuk, újra fel kell 236 eleveníteni mindazt, amit a fenoménnel kapcsolatosan már megtudtunk, és el kell mélyíteni fenomenológiai értelmét. Vagyis azt a módot, ahogyan az a fenomenológiának mint diszciplínának a magyarázatában és működésében szerepet vállal. A legszem- beötlőbb és egyben a legsürgősebben leszögezendő az, hogy bár a fenoménfogalom fenomenológiai értelméhez a megmutatkozásról szóló meditáción át érkeztünk, a fenomén és a megmutatkozás távolról sem azonos dolgok. Már a Lét és időben Heidegger számára a "fenomén" kivételes és kitüntetett megmu- tatkozást jelent, amellyel a találkozás esemény- számba megy. Másodszor: "egy diszciplína mondja Heidegger - ... meghatározott kérdések tárgyi szükségszerűségéből és maguk a dolgok által megkövetelt tárgyalásmódjából jöhet létre..."11 De a "fenomenológia" kifejezés elsősorban egy módszertani irányulást jelent; nem annak tárgyi "mi"-jére vonatkozik, amit kutatás alá vonunk, hanem a "mikéntet" fejezi ki, ahogyan a kutatás lezajlik. A fenomenológia ezért nem a "fenoménekről" mint a tárgyak egy szintjéről és területéről szóló tudomány. Am a "fenomenológia" kifejezésen egy módszertani fogalmat értve nem egy technikailag előre meg- határozott "hogyan"-ra gondolunk, amely véges számú lépésben nyer alkalmazást, hanem általa a tematizálás egy bizonyos szemléletére uta- lunk. A fenomenológia módszertani fogalma arra figyelmeztet, hogy a benne felmerült kér- désekre csupán azok kimondott tematizálása 237 által nyerhetünk válaszokat. A kimondott tematizálás a fenomenológiai módszer lényege, és ez az, ami minden más, absztrakció révén való elmélyítéstől megkülönbözteti. Mindezek alapján most már jobban körülírhatjuk mindazt, amit eddig a fenoménfogalom fenomenológiai értelméről megtudtunk. Mert most már az a kérdés merül fel, hogy végül is mit tematizálunk, amikor a fenoménekről általában vagy akár a fenomén kifejezés fenomenológiai szerepéről értekezünk. Meghatároz-e ez a kifejezés egy tárgyi zónát, a létezőknek vagy a létnek egy bizonyos régióját? Nem. Csupán a létezővel való találkozásnak egy kitüntetett módjáról van szó! De mit is jelentenek akkor a fenomenológiai tanulmányokban manapság egyre gyakrabban előforduló olyan kifejezések, mint a "fenomén fenomenalitása"12 vagy "a fenomén mint semmi egyéb csak fenomén" és "kitöltetlen fenomén" (phénoméne en blanc)13? Találkozhatunk-e, fenomenológiai értelemben, valaha olyasmivel, amit a fentiek szerint a "fenomén fenoménjének" kellene neveznünk? És hogyan tudnánk ta- nulmányozni értsd: tematizálni ilyesmit? Vajon nem pusztán hagyományos metafizikai megfontolások munkálkodnak ezekben az absztrakciós kifejezésekben, amelyek így követ- keztetnek: ha léteznek fenomének, akkor azokat fenomenológiai lényegükben kell vizsgálni, és hát mi más lehetne a fenomének fenomenológiai lényege, mint az, ami azoknak "fenomenalitást" kölcsönöz? Ami a kutatás e módozatai számára 238 ezen az úton haladva rejtve marad, az az, hogy amikor a "fenomén fenomenalitásáról" vagy a "fenoménrol mint semmi egyébről csak fenoménről" beszélnek, akkor tulajdonképpen a fenomenológiai megismerés módszertani sa- játosságairól értekeznek, és ezért egyáltalán nem képesek megvalósítani hangoztatott célju- kat: a fenoménfogalom meghatározását és elmélyítését. Mert tematikailag a fenomén fogalma nem vonatkozik semmire. Teljesen értelmetlen és hiábavaló dolog a "fenomén fenomenalitásáról" beszélni. Ez azonban távol- ról sem jelenti azt, hogy akkor a "fenomén" fogalma egy üres-általános absztrakció, hogy tehát elvileg bármi fenoménként tekinthető és tanulmányozható, és még kevésbé jelenti, hogy mindazt, amit eddig tárgynak neveztünk, most egyszerűen átkereszteljük a fenomén névre. Mert a fenomén fenomenológiai értelmének legbensőbb tulajdonsága az, hogy megmu- tatkozásai immanenciájának megfelelően kér- dezési és megvilágítási módjaink függvényében kimondottan tematikusán rétegzett és struk- turált. A tényleges fenomenológiai kutatás szem- pontjából ezek után a legfontosabb az, hogy egyszerre rögzítsük és megőrizzük a fenomén fenomenológiai jelentésének kitüntetett és kivé- teles értelmét, de nyitottak is maradjunk a megmutatkozás összes más, származékos módozatainak a kezelésére. Mert nyilvánvaló, ahhoz, hogy egyáltalán és ténylegesen olyas- mivel találkozzunk, mint például a látszatok 239 vagy az elfedések, távolról sem elegendő a lát- szatok vagy az elfedések lehetőségéről szóló általános tudás, hanem az kell, hogy magukban a megtapasztalt dolgokban már rálássunk valamire, ami túlmutat a megtapasztaltakon, és jelzi, hogy a megmutatkozás éppen aktuális szintjén való megragadás a látszatok és az elfedések uralmát pecsételheti meg. Ezt a rálátást pedig a fenomén fenomenológiai fogalmának kell a feltárulás és a felfedés ak- tusában vezérelnie. A tényleges fenomenológiai munkának ezért távolról sem csak és főként nem többnyire és leginkább a "fenoménekkel" van dolga. De a fenomenológiának ez a sa- játossága leggyakrabban nem akkor bukkan fel, amikor elvont szövegmagyarázati fej- tegetésekbe bocsátkozunk arról, hogy mi is tulajdonképpen a fenomenológia, hanem akkor, amikor használjuk. És ekkor is főként azokban az esetekben, amikor olyan természetű fenomé- nek megismerésére használjuk, amelyek létmódja nem teszi lehetővé a látszatok és az elfedések stb. fenomenológiai szerepének a ki- kerülését. Ilyen a titokfenomén is. Az olyasmi, mint a "titokfenomén", nemcsak különleges feladat, hanem különleges esély elé is állítja a fenomenológiát. Azt az esélyt kínálja fel, hogy jobban tisztába jöjjön önmagával. Eh- hez azonban a meditációnak továbbra is a fenomén fenomenológiai értelmének a meg- határozása, valamint e meghatározásnak a tényleges fenomenológiai kutatás számára való jelentősége közelében kell maradnia. Hiszen 240 pontosan ezzel kapcsolatosan merült fel az, amit Heidegger meg-nem-mutatkozásnak nevezett, és erre mondtuk azt, hogy ami nem mutatkozik meg, az el van zárva, el van fedve, el van rejtve. De azt is láttuk, hogy az elfedettségek egyelőre belátható igazi jelentőségüket nem is annyira a fenoménfogalom súlypontos kezelése, mint inkább a fenomenológiai munka adottságainak a hangsúlyozása közepette nyerték el. Ebben az összefüggésben az elfedettségek tulajdonképpen a megmutatkozás prob- lematikus mivoltához küldenek, úgy, hogy eközben rögzítik a fenoménfogalom számára a megmutatkozás tulajdonképpeni móduszát. A két súlypont egybemosása már régtől fogva14 azt az igényt szülte, hogy valahogyan kiszélesít- sék a heideggeri fenoménfogalmat. Éspedig úgy, hogy az valamiképpen a meg-nem-mutatkozást, vagyis az elfedettséget is magába fog- lalja. Mindenesetre ez az elfedettségekről való elmélkedés egyik tematikai gyökere, úgyhogy alaposabban is meg kell vizsgálnunk. Amikor a fenomén fenomenológiai fogalmát nem egyszerűen tulajdonképpeni értelmének a "meghatározása", hanem magának a fenome- nológiai munkának a szempontjából problematizáljuk, nyomban fölmerül a kérdés, hogyan lehet az előttünk fekvő megmutatkozások sok- féleségétől az önmagát saját magán magától, vagyis fenoménként megmutató "dologhoz" eljutni. Ez a megmutatkozások sokféleségében való eligazodást, az uralkodó látszatok és elfedések áttörését stb. jelenti. Itt az a kérdés 243 vetődik fel, hogy az uralkodó elfedettségek, amelyeket áttörünk, vajon nem tartoznak-e és ha igen, mennyire a fenoménhez magához, hiszen a fenomenológiai kutatás és ekképpen a fenomén megmutatkozása is többrétegű folya- mat, és benne előfordulhat, hogy az, amit bi- zonyos látszatok áttörése után fenoménnak tekintettünk, továbbhaladva a felfedésben szin- tén látszatnak, vagyis tulajdonképpen elfedésnek bizonyul. De mi is az értelme az elfedésnek ak- kor, amikor így kérdezünk? Hiszen a látszat kapcsán már láttuk, hogy azt csak akkor tapasz- talhatjuk meg, ha benne már tapasztalunk valamit, ami rajta túlmutat. Nem ugyanaz-e a helyzet az elfedettség minden móduszával? Mindenképpen a meg-nem-mutatkozásnak valamilyen módon jelentkeznie kell ahhoz, hogy olyasmi, mint a "rejtély", megszülessék! Arról a rejtőzködésről, amely nem jelentkezik, sem- miféle tudomásunk nem lehet. De amikor észleljük a rejtőzködést, akkor már mintegy feltárjuk, legalábbis egy a létezésére alapozó kérdés tekintetében, abban, hogy ott van valami, ami problematikus. Kérdéses azonban, hogy ez fenoménnek mondható-e. Arról van szó csupán, hogy olyasmi jelentkezik, amihez még meg kell találni a fenomenológiai utat. Ennyiben van minden megmutatkozás fenoménekre utalva, de nem minden megmutatkozás fenomén. Most azonban a fenomén fenomenológiai fogalmának az értelme irányából az a kérdés vethető fel, hogy vajon így a "fenomén" nem 242 lesz-e valaminő "ideál", amit csak aszimptomatikusan közelíthetünk meg, vagy csak elgon- dolhatunk, de a tulajdonképpeni és tényleges fenomenológiai munkában nem realizálhatunk sohasem. De érti-e magát a fenomenológia, amikor így kérdez? Hiszen a fenomenológia, akárcsak a megismerés maga, a jelenvalólét egyik származékos létmódja, vagyis történelem. Nem csempészünk-e a kérdéssel valami olyasmit a fenomenológiába (az örök, a teljes, az eszményi igazságot), ami tőle éppenséggel idegen? Kétes helyzet; de vajon hogyan kell kér- dezni ahhoz, hogy a problémát ne kerüljük meg, de el se veszítsük? Mit értünk ekkor a fenoménen? Vajon amikor a fenomént mint magamagán magától megmutatkozót gondoljuk el, akkor tartalmilag tulajdonképpen nem az igazságra magára gondolunk-e? Vagyis "fenomén" név alatt végül is az igazságot tematizáljuk. Vagy pedig amikor a "fenomén" névvel akarjuk megnevezni az elrejtettséget, és így a fenoménnek valami hibridjelleget tulajdonítunk, vajon a fenomén címszó alatt nem a megmu- tatkozást tematizáljuk-e? "Megmutatkozás" és "igazság" persze végül is összefügg, de a kérdést nem lehet ezzel elmosni. Hogyan lehet- séges mindezt a "fenomén" műszó alatt elkövetni? De mindez vajon nem éppen azt szemlélteti-e, hogy a fenomén fenomenológiai fogalma nem tematizál semmit eleve elrendelt módon, a tematizálás fenomenológiai módja pedig nem kimeríti, hanem irányítja? 243 Visszahelyezve most az elemzés súlypontját a tulajdonképpeni fenomenológiai munka oldalára és ebből az irányból kérdezve az elrej- tőzés problematikájának különböző aspek- tusairól, azt látjuk, hogy ez tulajdonképpen nem más, mint a megmutatkozás problematikus voltának vizsgálata. Ennyiben az elrejtőzés különböző módozatainak fenomenológiai vizs- gálata nem az elrejtőzés, hanem éppenséggel a megmutatkozás vizsgálata során felmerülő mellékkutatás, amely azonban nem azonos a fenomén kifejezés fenomenológiai értelmének az elemzésével, hiszen ez utóbbi csupán módszertanilag vezérli magának a megmu- tatkozásnak egyelőre csak esetleges kutatását. Ebben a vonatkozásban az elfedettség, a megnem-mutatkozás stb. pusztán úgy jelentkezik, mint amit át kell törni, félre kell állítani, fel kell számolni avégett, hogy azt, ami rejtőzködik, ami el van fedve stb., felszínre hozhassuk. Szinte nem is lehet tehát tematizálni, hiszen nincsen olyan problematizálási szempont, amely számára az elrejtőzés fenomenális talaját kimondottan biztosítani lehetne. Az elfedettségekről való elmélkedésnek azonban a fenomenológiában egy másik lé- nyegi, tematikai gyökere van. Erre azonban nem szövegelemzések során, hanem csakis ak- kor bukkanhatunk, amikor olyan fenomének kerülnek a fenomenológiai kutatás fókuszába, amelyeket fenomenális mivoltukban, vagyis a maguk megmutatkozásában az elfedettségek jellemeznek. Csak itt derül ki, hogy akárcsak a 244 megmutatkozás kifejezést, az elfedettséget is önkéntelenül két igen különböző' értelemben használjuk. Egyrészt az elfedettségeket úgy tekintjük, mint a megmutatkozás olyan fogalmi ellentétét, amely mégis, mintegy sorsszerűén végigkíséri a megmutatkozást, másrészt pedig az elfedettségeket olyan fenomének esetében, amelyeknek az elrejtettség pontosan fenomenális állaga éppen a megmutatkozás értelmében kell használni. Ilyen fenomén ter- mészetesen a titokfenomén is. A titok mint már mondottuk úgy mutatkozik meg, mint ami el van zárva, el van fedve, el van rejtve, és minden olyan értelmezés, amely ezt nem a titok döntő, lényegi fenomenális állagának, hanem valamiféle "nyomnak", másra utaló indexnek stb. tartja, messze elmegy a titokfenomén minden megértési lehetősége mellett. Már most látszik, hogy mindezek miatt a ti- tokfenomén és az esetleg hozzá hasonló fenomének az elfedettségek tanulmányozásának kitüntetett, kivételes fenoménjei. Ha tehát az elfedettségek fenomenológiai tanulmányozására ilyen fenoméneket választunk, akkor válasz- tásunk korántsem tetszőleges vagy vé- letlenszerű. Hiszen itt az elfedettségek mindkét értelmével egyidejűleg szembesülünk, ugyanis egyrészt az elfedettségeket át kell törni, és fel kell fedni azt, ami a titokfenomén, másrészt és éppen ezáltal is rögzíteni kell az elfedettséget mint olyasmit, ami a titkot fenoménként, vagyis megmutatkozásában jellemzi. Komoly nehézsé- get de ugyanakkor fontos esélyt is jelent az a 245 körülmény, hogy az elfedettségek áttörésének és rögzítésének fogalmi eszközei azonosak. Csupán az irányok és a meditáció súlypontja, vagyis a tematika más, de végül is azonos szavakkal és fogalmakkal, mégis különböző értelemben kell operálnunk. De melyek ezek a fogalmi eszközök, és vajon minden további nélkül a rendelkezésünkre áll- nak-e? Végül is mit értünk elzártságon, elfedettségen és elrejtettségen? Természetesen megint csak nem meghatározásokról vagy szómagyarázatokról van szó. A heideggeri meditáció központja a jelen- valólét, a Dasein. Azért nem mondja "embernek", mert az "ember" egy fogalom, amit azután ilyen s amolyan "jegyei" alapján állandóan meg kell határozni. A "jelenvalólét" azonban már rögtön azt mondja, hogy ó' mindig is úgy van, hogy a világ jelenlétével együtt van jelen a maga számára. Akárcsak az igazság, elzártság, elfedettség és elrejtettség is, úgy és addig van, ahogyan és ameddig van jelen- valólét. Soha sincs tehát úgy, hogy a jelenvalólét cselekszik, gondolkodik, megismer, vélekedik stb., és azután valahonnan szert tesz egy világra, amelyben majd önmagát elhelyezi. "A jelenvalólét eredendően magával hozza a jelen- valóságát; ha ez hiányzik neki, akkor nemcsak faktikusan nincsen, hanem egyáltalán nem is ilyen lényegű létező". A jelenvalólét nem más, mint a maga f eltárultsága (kiemelés tőlem K. I.)." 1 5 A feltárultság tehát éppúgy érinti a világot, a világban bennelétet, mint a jelen246 valólét önmagáját. Vagyis a feltárultság a létstruktúra egészét implikálja. A feltárultság a jelenvalólét ontikusan konstituált és ontológiailag releváns létjellemzője. Nem úgy kell tehát elképzelni, mint ami esetleges erőfeszítések eredményeképpen egyszer csak beáll. A jelenvalólét ameddigtől fogva van, és ameddig van, úgy van, hogy a világ, az ő világban való benneléte és önmaga is a maga számára valamiképpen feltárult. A feltárultságot konstituálja és artikulálja a megértés, a diszpozíció (a hangulat) és a beszéd. A jelenvalólét már eleve valahogyan megérti a világot, amelyben ő maga benne van, és ez a megértés már eleve hangolt, és a beszéd formájában artikulálódva van, mindig is valamiképpen értelmezve. Ezért a feltárást nem egyszerűen úgy kell tekinteni, mint valami látóhatárnak a kiszélesítését. A horizontok per- sze tágíthatóak, azonban csupán az általában vett világiságon belül. Ez utóbbi nem azt mondja meg, hogy melyik, illetve milyen lesz az a világ(ok), amely(ek) a jelenvalólét történelmi sorsában éppen jelentkezik, szélesedik vagy beszűkül, hanem azt, hogy a világ bármilyen faktikus jelentkezése eleve egy a világban való bennelét alapján lehetséges. Ez az általában vett világiság a priorija. Ami azonban eleve feltárult, és amiben feltárult, annak utána lehet és bi- zonyos szempontból utána is kell járni. A jelenvalólét tehát rendelkezhet a feltárulás mo- dalitásával, és azokkal kapcsolatosan esetleg szemben állást is foglalhat. Ez lesz a feltárás. 247 De "feltárni" nem azt jelenti, hogy tudományo- san megismerni, "premisszákból kikövetkez- tetni" stb. Feltárni nem jelent mást, mint utána- járni a diszpozíció, a beszéd, a megértés feltáró "tevékenységének", vagyis annak, ami a feltárultban el van zárva. Ami pedig bennük mindenekelőtt el van zárva, az éppenséggel feltáró lényegük és annak a tulajdonképpenisége, amit feltárnak. Például: szorongok. Ez egy olyan érzés, amely elvétve, szinte minden előjel nélkül, de egyszer csak rám tör. Szorongásom az egész világra, a világon belüli létezők összességére és önmagámra is kivetül: mindent befest. Bizo- nyos módon a szorongás hangulata tehát mind a világot, a bennelétet, mind önmagamat feltárja. Egy bizonyos módon szembesít azzal, hogy vagyok, és hogy a világ és a világon belüli létezők is vannak. A szorongás beállta előtt mindezt persze "tudhattam", de szembesülni vele csak most vált kikerülhetetlenné. Az a mód, ahogyan a szorongás mindezzel szembesít, kellemetlen, kényelmetlen, nyomasztó; igyekezhetem megszabadulni tőle. Elhessegethetem magamtól, vagy megvárha- tom, amíg elmúlik. De utána is járhatok annak, hogy mit is jelent a szorongásom. Ez is többfé- leképpen történhet. Esetleg elkezdek pszichológiai irodalmat olvasni a szorongás "jelenségéről", így talán többet tudhatok meg arról, amitől végül is meg akarok szabadulni, de továbbra sem szembesülök vele tulaj- donképpeni módon. A szorongás tehát, bár 248 egyrészt már feltárta a világot, a bennelétet és önmagát a tőle való megszabadulásban ami éppúgy az enyém, akárcsak a szorongásom és annak nyomasztó mivolta - , ugyanakkor más- részt elzárta a szorongás fenoménjével való tulajdonképpeni szembesülést. A szorongás fenoménjével való tulajdonképpeni szembesülés lehetősége is szintén az enyém, akár a szo- rongásom maga vagy az előle való kitérésem. Ebben a tulajdonképpeni szembesülésben azt kell megnézni, hogy mi is az, ami a szorongás- ban feltárul, és akkor vezet út a szorongás fenoménjében egyrészt a fenoménhez magához, másrészt a metafizika olyan végső kérdéseihez, mint például a Semmi.16 Mindaz, ami így a szo- rongás fenoménjében a felszínre került, feltárult, mindaddig a szorongás eleve feltáró mivoltába volt belezárva. A feltárás nem is tesz mást, mint az eleve feltárultat saját léte felől faggatva a felszínre hozza azt, ami az eleve feltárultban el van zárva. Csak így válnak érthetőkké Heidegger mármár enigmatikus mondatai: "E létező a jelen- valólétről van szó legsajátabb létét a fel nem tártság jellemzi. A »jelenvalóság« kifejezés ezt a lényegi feltárultságot jelenti."17 A feltárultság és az elzártság tehát nem két olyan "állapot", amely mondjuk egy időben egymás mellett áll, vagy ellentétes irányban zajlik. Az elzártság nem egyszerűen azt jelzi, hogy a feltárultságban valami sohasem teljes. Az elzártság a feltárult- ságban magában van benne, de nem úgy, mint ami belülről őt lerázhatatlan de külön 249 megtekinthető árnyékként mindenüvé elkíséri, hanem belső lényegét megkettőzően. De a jelenvalólétnek nem két felemás lényege van, amit összeadunk, hogy az egész kijöjjön: eredendően van az igazságban és a nem- igazságban is. A feltárultság és az elzártság is ugyanabban, vagyis a jelenvalólét létmódjában és e létmódok által van. Az elzártság továbbá a feltárultság fakticitásához tartozik, és nem pusztán a jelen- valólét létmódjainak a deficienciája. Ez még akkor is így van, ha az elzártság végül is kivált- képpen a jelenvalólét létmódjainak a deficienciájában mutatkozik meg. A feltárultság és az elzártság azért faktikus, mert a jelenvalólét maga taktikusan egzisztens. A jelenvalólét már mindenkor az enyém, és mint ilyen egy meg- határozott világban van, és ezen belül a világon-belüli létezők egy meghatározott köréhez van kötve. Ez a meghatározott világ az, amellyel a megértésnek és az értelmezésnek eleve és származékosán is dolga van. Ebbe van a jelenvalólét mintegy belevetve. A meghatáro- zott világ persze határolt, de nem a körülkerítettség, hanem a fakticitás értelmében. Az elzártság ezért nem egyszerűen a meghatáro- zott világ(ok) határain túli még nem feltártat jelenti: oda is ebből a világból nyúlunk "ki". A jelenvalólét tehát úgy van, hogy leltáruk- ként mintegy bevilágítja a világot, a világban bennelétét és önmagát is, mégpedig oly módon, hogy a fény, ami világít, nem más, mint ő maga. Az elzártság ezért azt jelenti, ami nincs 250 megvilágítva, de aminek megvilágítását csakis a jelenvalólét tulajdonképpeni világlásától lehet remélni. A feltárultság is lehet általában vett vagy tulajdonképpeni. A tulajdonképpeni feltárultságban a jelenvalólét önmaga számára a legsa- játosabb lennitudásban és mint legsajátabb lennitudás tárul fel. A tulajdonképpeni feltárultság amelyet Heidegger "az egziszten- cia igazságának" nevez csak közvetve jelenti azt, hogy ami általában véve már feltárult, azt a maga tulajdonképpeni mivoltában ismerjük meg. A feltárultság átfogóbb a megismerésnél, hisz ez utóbbi a jelenvalólétnek pusztán csak az egyik ráadásul származékos létmódja. A megismerés problémájává, témájává csak az tehetó', ami már legalább általában véve fel van tárulva. Ami általában vett módon sincs feltárulva, arról tulajdonképpen semmi tu- domásunk nincs, és ekképpen azzal a felfedés- nek (a felfedezésnek) vagy az elfedésnek sem lehet dolga. Tehát a világot, a bennelétet és ön- magát a jelenvalólét megvilágítja, vagyis ál- talában vagy tulajdonképpeni módon feltárja, illetve elzárva hagyja. A világon belüli létezó't azonban a jelenvalólétet felfedi (felfedezi) vagy elfedettségben hagyja, illetve elfedi. A világon belüli létező' felfedése, illetve elfedése is a világ, a bennelét, valamint az önmaga valamilyen formában való feltárultságán alapul. Ha például a jelenvalólét egy mindeddig teljesen ismeretlen barlang felfedezésébe kezd, akkor ezt csak úgy teheti, ha eleve tudja, mit is jelent egy barlang 251 és annak feltárása. Ennek az előzetes feltárultságnak a birtokában szereli fel magát a megfe- lelő ruházattal, kötelekkel, világítóeszközökkel stb., amelyek nélkül teljesen értelmetlen a vállalkozásba belefogni. Csak ennek az előzetes feltárultságnak az alapján lehetséges most már valóban feltárni az illető barlangot. "Ha a gondoskodás számára egy létező egyáltalán megmutatkozik, vagyis a létező felfedett a maga létében, akkor a létező már eleve egy környező' világbeli kézhezálló és ép- pen hogy nem »mindenekeló'tt« csak kéznél levő »világanyag«."18 "A jelenvalólét azonban csak annyiban lehet elzárt, amennyiben feltárt; és amennyiben a jelenvalóléttel együtt már mindenkor felfedett a világon belüli létező is, lehet az ilyen létező mint lehetséges világon belüli utunkba kerülő, elfedett (elrejtett) vagy eltorzított."19 Ahhoz tehát, hogy olyasmivel, mint elfedettség, elrejtettség és eltorzítottság egyáltalán találkozzunk, az szükséges, hogy ami el van fedve, el van rejtve, el van torzítva, valamiképpen már fel legyen tárulva, hogy leg- alább létezéséről valamiféle bár határozatlan tudomásunk legyen. A jelenvalólét tehát a vi- lág, a bennelét és önmaga feltárultságával együtt a világon belüli létezőt is legalábbis létezésében felfedi. Ekkor jelentkezhet mint problematikus világon belüli létező, mégpedig hovatartozásának ebben a "magányosságában", abban, hogy egy meghatározott faktikus világ- hoz "tartozó" meghatározatlan. A feltárultság és a felfedettség tehát nem két külön folyamat, és 252 nem is egy és ugyanazon folyamatnak a két különböző szakasza, fázisa vagy szintje, hanem a jelenvalólét egységes létmódjainak eredendő, de különbözően súlypontosított módozata. A felfedettség, illetve az elfedettség a világon belüli létezőre van hangsúlyozva, összpon- tosítva. "A jelenvalólét mint olyan mindig ez, létével már lényege szerint fel van fedve a kéz- hezállónak egy összefüggése a jelenvalólét, amennyiben van, már mindenkor egy útjába kerülő »világra« utalta magát..."20 "A jelen- valólét mint világban bennelét eleve felfedett egy »világot«. Ezt a világ világiságából szár- mazó felfedést úgy jellemeztük, mint a létező hozzáférhetővé tételét a rendeltetés-egész szempontjából." A világ feltárultsága és felfedettsége "viszonyának" bonyolultsága Heidegger számára is komoly problémát jelent. Ennek a továbbgördítése vezette őt később a reá egyik legjellemzőbb fogalom a Lichtung (tisztás) kidolgozásához. A Lichtung tartalmasabban ragadja meg azt a belátást, hogy: "Nemcsak an- nak kell valamiképpen el-nem-rejtettnek lennie, amihez a megismerés igazodik, hanem annak az egész területnek is, amelyben ez a »valamihez való igazodás« zajlik, és ugyanígy már az el-nem-rejtettségben kell lejátszódnia annak, aminek számára a maga egészében a mondatnak a dologhoz mérése nyilvánvalóvá lesz."22 A Lichtungról más összefüggésben a szent kapcsán már szóltunk. Ott azonban a világias maga és annak a fénnyel való kapcso253 lata volt az, ami érdekelt bennünket. Most azonban, amikor az elrejtettség foglalkoztat, átfogóbban és mélyebben kell a kérdéshez közeledni. A létező mint egész középette mondja Heidegger van egy nyitott hely. Van egy világló tisztás (Lichtung). A nyitott hely helyét nem topográfiailag lehet meghatározni. Ott van ez, ahol a létező mint egész a létezőn belülről van körbefogva. Ezért a nyitott közepet nem a létező fogja körül, hanem a világló közép övezi az összes létezőt, akárcsak más irányból az alig ismert Semmi. Ennek köszönhetően adott a létező, és ennek köszönhetően lesz el-nem-rejtetté. De a létező még elrejtett is csak a megvilágított mozgásterében lehet. Ez ismétel- ten azt jelenti, hogy az, ami semmiképpen sem jelentkezik, és úgy van elrejtve, arról semmiféle tudomásunk és tapasztalatunk nem lehet. Ah- hoz azonban, hogy valamiről olyan tu- domásunk legyen, hogy az "elrejtettség" névvel illethessük, az szükséges, hogy az a megvilágítottban már valamiképpen megmu- tatkozzék. Ez az elrejtettként való megmu- tatkozás azt mutatja, hogy ilyen vagy amolyan létező (a dolgok, az emberek, az állat, a növény, az ajándék, az áldozat stb.) van, de tulaj- donképpeni mibenlétét nem tudjuk meg- határozni, ugyanis ez a meghatározás akadályokba, kihagyásokba stb. ütközik. Éppen ezért mondja Heidegger, hogy: "Az elakadásként (kiemelés tőlem K. I.) vett elrej- tés éppenséggel nem és nemcsak a megismerés 254 mindenkori határa, hanem a megvilágított világiásnak a kezdete."23 Ezért az elakadás sok- kal inkább a Lichtung mindenkori tisztása melységének a határa, amelyet ezért az elzártság egy bizonyos vonatkozásában megjelenített Sem- mi övez. De elrejtés a megvilágítottan belül is van. Az egyik létező' elleplezi a másikat. Itt a létező megjelenik, de másként mutatkozik, mint amilyen. Ez az elrejtés az elváltoztatás, a torzítás. Abban sohasem lehetünk biztosak, hogy az elrejtés, amellyel éppen szembekerülünk, elakadás, avagy elváltozás. Az elrejtés elrejti és elváltoztatja önmagát is. Sőt mondja megint csak szinte enigmatikusan Heidegger a világias maga e kettős elrejtésként történik: így adottak ténylegesen a létezők. Hiszen az elnem-rejtettség (az igazság) nem a létezők értelmében vett dolgok tulajdonsága. Az igazság, avagy az el-nem-rejtettség lényegét áthatja a megtagadás. A nyitott közép a Lichtung a világias és az elrejtés közötti ósvita, amelyben ezt (a nyitott közepet) kiharcol- ják. Az igazsághoz tehát mindig hozzátartozik egyrészt egy olyan származásterület, amely még nincs felfedve, de az elakadásban már fel van tárulva, másrészt pedig az elváltoztatás, a látszat értelmében vett elrejtés is. Az elakadásokat és a látszatokat tehát le lehet küzdeni, át lehet törni, de nem lehet megsza- badulni tőlük. Mindennek semmi köze olyas- mihez, mint a "fenomén rejtélyessége". A nyitott közép ezért egy mindig meghatározott nyitott hely, amelyet a világias és a kettős értelemben 255 vett elrejtés ó'svitája mindig is megnyit, mégpedig úgy, hogy ott a világias és az elrejtettség különválik. A különválásban megnyílt nyitottságban mindig is kell hogy legyen egy létező' a műalkotás, az államalapító tett, a történelmi döntés, a gondolkodói kérdés stb. - , amelyben az igazság helyet foglal, és állan- dósul, vagyis megtörténik. Az igazság megtörténése azonban a legkevésbé sem végső, és nem örök, hanem sokszorosan veszélyez- tetett visszavonhatatlanság, amit eljátszhatunk, és el is feledhetünk, de meg nem történtté nem tehetünk. Éppen ezért óvhatjuk és őrizhetjük is. Tehát a világnak ebből a világiságából szár- mazó és ezzel egyidejű felfedését a nyitott hely tisztása gyűjti egybe és tartja össze. Ebben alapozódik meg ugyanakkor az el-nem-rejtettség és az elrejtettség együttes elgondolásának az elmélyítése is. Vagyis mindaz, ami eddig csak módszertanilag és megállapításszerűen volt leírva és tételezve a fakticitás, a belevetettség stb. értelmében. A nyitott közép tehát ép- penséggel az el-nem-rejtettséggel és az elrejtettséggel kapcsolatos meditáció fenomenológiai értelmét mélyíti el, hiszen azok eredendő és nem pusztán kényszerű-származékos összetar- tozásának az elgondolásához küld. így még mélyebbre hatolóbban tárja fel azt a horizontot, amelyen belül az elrejtettséget említett kettős gyökérzete (a megmutatkozás rejtekezése és az elrejtettség megmutatkozása) közös szár- mazásterületének eredendő és ezért fogalmilag is azonosan rögzítendő egységében kell elgon256 doini. Innen már csak egy lépés van Hérakleitosz híres töredékének: "A lét szeret rejtekezni" heideggeri értelmezéséhez. A mondás nem azt állítja, hogy a lét nehezen hozzáférhető', tehát hatalmas erőfeszítésre van szükség ahhoz, hogy rejtekhelyéről előhalásszuk. Ellenkezőleg, a feladat éppen az, hogy belássuk, önmaga elrej- tése a lét kedvtelése, hajlamához tartozik, vagyis ahhoz a valamihez, amelyben a lényeget mindig rögzítette. Csak az, ami lényegétől fogva kilép az elrejtőzködésből, és aminek lé- nyegénél fogva ki kell lépnie abból, "szerethet" rejtekezni, lelheti kedvét a rejtekezésben. A lét e rejtekezését nem lehet és nem is kell "meghaladni", hanem meg kell hagyni a lét lé- nyegében rögzítettként.24 Ennek és az Esemény (Ereignis) későbbi heideggeri gondolatának mindig is volt egy olyan értelmezése, amely ezeket enigmatikus ezoterikus vonatkozásaiban láttatja. Hogy voltaképpen minden rejtélyes, elzárt, kifürkészhetetlen és bizonytalan stb. Pedig Heidegger gondolati vonulatai egészen más irányból érkeznek. A Lichtungról szóló meditáció csak továbbviszi a Lét és idő kimon- dottan leíró fenomenológiai elmélkedéseit. Vé- gül is Heidegger küszködése a lét rejtekezéseivel már légkörében is nagyon távol áll olyasmiknek a kifürkészésétól, amiket a lét "titkainak" szoktak nevezni. Egyszerűen arról van szó, hogy önmagát értve az elmélkedés előrehaladtában rögzíti azt, amivel és ahogyan találkozik, illetve amibe beleütközik. Ebben alakulnak ki az elrejtettséggel való találkozás és 257 szembesülés fogalmi eszközei is, amelyeket későb a köznapi értelmezés "rejtélyként", illetve "titokként" nem lerögzít, hanem leragaszt. Az effajta elfajulásnak a gyökere éppen abban van, hogy a megmutatkozás, illetve a rejtőzködés értelmében vett elrejtettség megragadásának és immár rögzítésének fogalmi eszközei azonosak. De ha ez így van, vajon nem kellene külön szavakkal illetni azokat? Nem kellene másképp megnevezni a megmutatkozás elrejtőzését és az elrejtőzés megmutatkozását? Olyan kérdés ez, amelyre később még vissza kell térnünk. Az elemzés pillanatnyi iránya szempontjából azonban egy újabb kérdés fontosabb, nevezetesen, hogy ugyan mi másak lehetnének a más-más szavak, mint műszavak, és hogyan is tudnánk jelentésüket másképpen elgondolni, mint eredendő összetar- tozásuk kettős gyökereiben. És vajon nem éppen ebben kínálkozik a gondolkodás számára egy lényegi lehetőség? Visszatérve: a világ feltárultságának az alapján, vagyis a világ világiságából szár- mazóan a jelenvalólét már mindenkor és eleve felfedett egy világot is. Ez nem azt jelenti, hogy a világ mint olyan már témává lett. Atematikus korrelátumként, a kéznél levő utalásössze- függésben már mindig is fel van fedve egy sa- játos külön világ.25 A világon-belüli létező' felfedettsége és elfedettsége is a világ feltárultságán alapul. Ami a világ feltárultságát hor- dozza, az a gond. A gond az, ami a jelenvalólét létét a maga egészében (de nem feltétlenül egészként) strukturálisan sűríti. A "gond" hei258 deggeri fogalmáról s annak természetes-on- tológiai újdonságáról itt nincs helyünk érte- kezni. Annyit azonban meg kell jegyezni, hogy az ember hús-vér köznapi léte soha azelőtt nem jutott olyan magas s mély filozófiai szerephez, mint Heidegger Lét és idő című munkájában. Ezért állítottam e tanulmány elején, hogy a heideggeri gondolkodás radikális jellege és új- szerűsége éppen tulajdonképpeni természe- tességében keresendő. A gond ontológiai elemzése azonban élesen különbözik a "mindennapi életnek" minden olyan tematizálásától, amelyet például Lukács György, Heller Ágnes vagy akár Henri Lefebvre végez el, és amelyben a "mindennapi élet" tulaj- donképpen nem más, mint a valahonnan elő- került tényezők (tudomány, technika, művészet stb.) összeelegyítésének a tégelye. Heidegger számára azonban a jelenvalólét olyan létező, amelynek a világa, a világban-benneléte és ön- magájának a léte a gond létjellegét viseli. Ezért a gond az, ami a világon-belüli létező felfedett- ségét és elfedettségét megalapozza. A felfedett létmód létezője pedig nem jelenvalólét-szerű létező, de nem is pusztán a meglevő-növekvő és az előállított dolgok, hanem olyasmi is, mint például a "természet" vagy a "történelem". "Ha a jelenvalólét a világot saját maga felfedi, és közel hozza magához, ha saját magának tulajdonképpeni létét feltárja, akkor a »világnak« ez a felfedése és a jelenvalólétnek ez a feltárulása mindig úgy megy végbe, mint azoknak az elfedéseknek és elhomályo259 sulásoknak a kiiktatása, azoknak a tor- zulásoknak a megszüntetése, amelyekkel a jelenvalólét elzárja magát önmag ától."26 Az elfedéseknek ez a kiiktatása és az elzártságok feltárása azonban csak látszólag halad így, kéz a kézben és azonos ütemben. Valójában a feltárultságon "belül" van igazán elfedettség, és a világon-belüli létező egy újabb felfedése, egy új létező felfedezése vagy egy új találmány távolról sem szükségszerűen befolyásolja önműködően a világ, a bennelét és az önmaga feltárultságát. Mindenesetre a gond a feltárultságokat hor- dozva megalapozza azt, amit felfedettségnek, ei-nem-rejtettségnek (igazságnak), illetve elfedettségnek (nem igazságnak) nevezünk. Nos, az igazságot és a nem igazságot általában a megismerés problémájaként tárgyalják. Maga a megismerés azonban nem más, mint a jelen- valólét egyik, mégpedig származékos létmódja. Emiatt az igazság lényegét sem elsősorban és nem pusztán a megismerésben, hanem a jelen- valólét létében kell keresni. Ezért érdekelhet berniünket is a felfedettséggel és az elfedettséggel kapcsolatosan és csupán ennyiben az igazság lényegének a kérdése. A megismerés- nek magának mint a jelenvalólét származékos létmódjának a lényege, hogy felfedő lét. Ennyi- ben a jelenvalólét igazlét, illetve igazság. A legáltalánosabban fogalmazva felfedni azt jeienti, hogy a megmutatkozások sokféleségé- ben előrehaladva láthatóvá tenni, ami azelőtt el volt fedve, el volt rejtve. Ezért a felfedés so- hasem jelenti és ezt nem árt többször is hang260 súlyozni olyasminek a megragadását, ami nem mutatkozik meg semmilyen módon. A felfedés mintegy elrablás, a megtévesztések, a látszatok kiiktatása és áttörése: az éppen aktuáli- san érdekes létezőnek az elrejtettségből való kiemelése. Bár a felfedés ontológiailag a világ feltárultságán alapul, és ennek a függvényében a létezó' utalásösszefüggéseivel együtt már egy különös világ is fel van fedve, az éppen aktuális létezőre koncentrálva a jelenvalólét mégis eltekint vagy megfeledkezik a létezőről mint egészről. Vagyis éppen felfedve, a jelenvalólét elrejti a létezőt mint egészet. A létezőt mint egészet még akkor sem lehet megragadni az adott létezők felfedéséből, ha az utalásössze- függéseiben felfedett külön világokat összead- juk. Hiszen ez az egész éppen a létező' felfedésére való irányultságban úgy jelentkezik, mint ami bizonytalan és kiszámíthatatlan, esetlegességében megragadhatatlan és ezért lényegtelen. A létező tehát a maga egészében elrejtőzik. Minden egyes létező felfedésével, vagyis minden egyes elfedés kiiktatásával, illetve áttörésével együtt a jelenvalólét elrejti, illetve rejtekezni hagyja a létezőt a maga egészében. A létező azonban, mint "konkrét" létező, nem esetleges viszonyban áll a létezővel a maga egészében, hanem ez utóbbi az, amiben léte "gyökerezik". A felfedés tehát egyrészt, mivel elfedettet fed fel, az elfedettségéhez (megszüntetően) viszonyul, másrészt pedig ugyanakkor elrejti és rejtekezni hagyja a létezőt a maga egészében. A létező a maga egészében 261 való rejtekezésének a megmutatkozása ezért éppenséggel a felfedésen belül iktatódik ki. A létező' egészének a rejtekezése az, ami elrejtőzik, és ez pontosan a felfedésen belül történik meg. Ezt nevezi Heidegger titoknak (Geheimnis). A titok az, ami a felfedés tévelygését irányítja. De hogyan jelentkezik a titok a létező felfedése során? Úgy, hogy a létező felfedése éppen a létező egészében való gyökértelen-talajtalan létezése módján hozza felszínre, rejtve hagyva a létező egészéhez fűződő pályáit, de természete- sen anélkül, hogy ezeket a kötelékeket fel- számolta volna. így azonban a létezőt a létező egészéhez kapcsoló, egyébként is rejtett kötelékek maguk is elrejtőznek, és ily módon kétszeresen is rejtőzködve irányítják azt a módozatot, ahogyan a jelenvalólét a létezőt a létezésében létezni hagyja. A felfedés tehát az elfedettséget felszámolva elrejt, ami annyit jelent, hogy elzárja a létező egészében való feltárulásának az útjait. Nem egyik vagy másik dologhoz kötődő bizonyos titokról van szó, hanem egyedül arról, hogy a titok (az elrejtett egészének a rejtőzködése) ti- tokként irányítja a történelmi ember ittlétének az egészét. Ez a tévelygés. A titok tulajdonképpeni értelme maga az elzártság, úgy, ahogyan az a felfedéshez viszonyul, vagyis ahogyan a titok rejtetten a felfedést tévelygésként határozza meg és ar- tikulálja. A titok (Geheimnis) tehát rejtetten szétárad, diffúziónál a létező felfedésének a mindenében, és ezzel a jelenvalólétnek a világ262 ban-benne-létét az otthontalanság (Unheimlichkeit), a borzongató idegenség egzisztenciális móduszába helyezi. Az, amit a rejtekező rejtekezése megjelenít, az elzártság maga, a meg- jelenítés pedig ténylegesen a szorongás, a bor- zongató idegenség és az otthontalanság disz- pozícióiban történik meg. Ezekben tehát nem valami rejtőzködő, hanem a rejtőzködés maga az, ami feltárul, de olyan módon, hogy a jelen- valólétet továbbtaszítja a tőle való elfordulásba, vagyis az éppen aktuális létező felfedésébe való elmenekülő belefeledkezésbe: a tévelygésbe. Ami azonban feltárul, az feltárható: a titok "ismerete" a feltárás szempontjából nem más, mint az elzártságnak és azoknak a disz- pozícióknak, hangulatoknak a "tudása", amelyekben az jelentkezik, nem pedig az elrej- tettség "felszámolása". Az elrejtettség tehát az aletheiától (az elnem-rejtettség értelmében vett igazságtól) meg- tagadja a rejtőzködésből való előlépést, de a privációt (a szteréziszt, a privativ "nem"-et) is. Ezt azonban úgy teszi, hogy közben megnyitja az aletheia számára a negatív "nem" puszta negativitását mint az igazság lényegéhez tar- tozó kimondott nem-igazságot. Tehát azt, ami- hez a feltárultság (az igazság eredendő fenoménje) és a feltárás, a felfedettség és a felfedés (az igazság származékos fenoménje), vagyis az elrejtettségből való előjövés és felszín- rehozás egységes fenoménje lényegileg ere- dendően és kezdettől fogva már-már atematikusan viszonyul. 263 A titok ezért nem olyasmi, ami kimondottan elzártság, ami tulajdonképpen elfedettség, és nem is olyasmi, ami valójában elrejtettség. A titok az elzártság, az elfedettség és az elrejtett- ség struktúraegészében tenyészik. Ekképpen annak, amit a titok mégiscsak tematizál, nincs semmi köze olyasmihez, mint például a "lét tit- kainak" a "mibenléte", és nem is minden további nélkül és egyenesen a hozzá nagyon közeli Semmi, hanem maga az elzártság, úgy, ahogyan az a rejtekezésben a felfedést irányítja. Ebben a heideggeri körvonalazásban a titoknak olyas- mihez sincs köze, amit "misztériumoknak" szoktak nevezni. A misztériumok "megértéséhez", elsajátításához speciális, másutt nem érvényes eljárások és képességek kellenek. Ezek gyakorlásának eredményeképpen ráadásul egy látszólagosan új "szubjektum" is megszületik. A titok "megértése" azonban nem más, mint az elzártság olyan rögzítése és tematizálása, amelyet ugyanaz a jelenvalólét ugyanazokkal a képességekkel és létlehetőségei egészének ugyanazon alapjáról a szabadságból kiin- dulva tulajdonképpeniségének móduszában visz végbe. És éppen mert a jelenvalólét mindeközben "ugyanaz", meg is feledkezhet, ugyanő és ugyanakkor a titokról. És éppen ezért felejtheti el az elzártság előjövetelének egykori (mondjuk parmenidészi vagy hérakleitoszi) rögzítéseit is. Vagyis: tévelyeghet! A tévelygő' történelmi ember téved. A tévedés nem ennek vagy annak az elvetése, 264 hanem a tévelygés összes módozatainak az egybeszövődése: nem az ismeretek és az ítéletek helytelensége vagy hamissága, hanem a létlehetöségek lefokozása. így a titok tematizálása nélkül sem élhetünk, valóban az igazságban és az azt lényegként megalapozó szabadságban sem. A titok tematizálása tehát igaz-szabad lé- tünk feltétele és lehetősége is. De hogyan tematizáljuk a titkot úgy, hogy ezt a heideggeri lényegi-előzetes felvillantását szerkezetileg is meg tudjuk ragadni? A tematizálás egyik lehetőségét maga Heidegger jelzi. Arról a lehetőségről van szó, hogy a jelenvalólé- tet elárasztó hangulatok sokféleségében meg- találjuk azokat, amelyek feltáró tevékenysé- gükbe zártan olyasmire irányulnak, mint az elzártság, az elfedettség és az elrejtettség. Hall- gatólagosan is a szorongás és az otthontalanság fenoménjéhez irányít. Csakhogy a szorongás révén tulajdonképpeni módon a Semmi tárható fel.27 Az otthontalanságban és borzongató ide- genségben pedig úgy tűnik, hogy a titokról csak a logikai paradoxonok látszólag szánalmas fel- elevenítésének a módján lehet mégis igazán beszélni. Ezért Heidegger önként le is mond róla,27 úgyhogy olyasmivel, mint a "titokfenomén", nem szembesült! Ezen nem kell csodálkozni, hiszen mi sem egyszerűen elmélkedve (hogy vajon mi is a ti- tok?) szembesültünk vele, hanem történelmi sorsunk alakulásai révén. Hogy aztán a gon- dolkodás valóban fel van-e készülve (minden vonatkozásban) a titokfenoménnel való 265 szembesülésre, az persze megmondhatatlan. Bizonyos azonban, hogy történelmi sorsunkban a titokkal való szembesülés elmulasztása vagy eljátszása az előbbi értelemben vett tévedés lenne. Mert sorsunk a titok témájával olyan módon szembesít, amelyre nem lehet csak úgy rácsodálkozni és sietve megtudni róla minden tudhatót, hogy azután sürgősen ki is csodálkozzuk magunkat belőle. Az embermilliók sorsa felett érzett megrökönyödésünket egziszten- ciálisan és filozófiailag is be kell biztosítani ah- hoz, hogy egyáltalán remélhessük, ami "volt", az valóban el is múlik. Ehhez azonban új álláspontot kell elfoglalnunk a történelemmel szemben: meg kell tanulnunk a történelmet nem csupán kutatni, "tanulni" belőle vagy értékesíteni, hanem elmúlttá tenni is. Mert a múlt, amely már nincs, de nem múlik el, az kísért, és esetleg fel is támadhat. A múltat elmúlttá tenni: ma még beláthatatlan, új törté- nelmet alapozhat meg... Tehát: titokfenomén? Ismételten föl kell tenni a kérdést, de immár a fogalmi eszköztár mindazon értelmezésének a birtokában, amelyet számunkra a heideggeri meditáció értelmezése biztosít. Mi tehát az, ami az elzártságban, az elfedettségben és az elrejtettségben lehetővé teszi, hogy e fogalmakat olyasmire vonatkoz- tassuk, mint a titokfenomén? Nyilván a jelen- valólét léte az, ami során a világban-benne-léthez, a világon belüli létezőhöz és önmagához is úgy "viszonyul", hogy titkokat "produkálva" az elzártsággal, az elfedettséggel és az elrejtett266 seggel "teremt" kapcsolatot. Ez a kapcsolat nem egyszerűen azt jelenti, hogy ebben a létmód- jában a jelenvalólét az elzártságot, az elfedettséget és az elrejtettséget felhasználja, hanem hogy azokat éppenséggel kiépíti. A kiépített elzárt- ság, elfedettség és elrejtettség pedig éppen- séggel a titokfenomén. Hogy a titkot fenoménként ragadhassuk meg, az kell, hogy valamiképpen megmu- tatkozzék. Csak így találkozhatunk vele. A ti- tok azonban csak elzártként, elfedettként és elrejtettként mutatkozik meg mint titok. Ám miféle megmutatkozás az, amely így mu- tatkozik meg? Létezik-e egyáltalán ilyesmi? A fenomenológiához viszont hozzátartozik az is, hogy a fenoménekkel való bármilyen szembesüléskor ne a lehetőségre és annak különböző' módozataira vonatkozó általános kérdezésből, hanem abból induljunk ki, ahogyan az a feltárultságon belül önmagától megmutatkozik. A kérdést tehát át kell fogal- mazni: egyáltalán hogyan találkozunk olyas- mivel, amit majd titoknak vagyunk kénytele- nek nevezni? Ezt a találkozást kell most leírni. Amikor olyasmivel találkozunk, amit késeibb titoknak leszünk kénytelenek nevezni, legelő- ször is azt észleljük, hogy valami van, létezik, de az olyasmi, és úgy van, hogy mibenlétében való meghatározása problematikus. Léte tehát le van ugyan szögezve, mibenlétének meghatá- rozása azonban akadályozott. Az akadályokat először akár szokványos, akár episztemológiaiknak is nevezhető' akadályoknak vehetjük, 267 de hamarosan kiderül, hogy másról van szó. Éspedig összefüggő-kiépített akadályokról. Emiatt ezen a szinten meg is rekedünk: "előre" már nemcsak az összes többi "irányba" halad- hatunk. Vagy lemondunk tehát a további keres- gélésről, vagy pedig megmaradunk azon a szin- ten, amelyet számunkra az akadályokba való ütközés mért ki. Igyekszünk tehát az akadályo- kat körbejárni, hátha valahol résre, törésre vagy átjáróra bukkanunk. Ehelyett azonban ellenállást tapasztalunk. Mégpedig olyan ellenállást, amelyből az, ami ellenáll, hiányzik. Ami azonban így hiányzik, az rejtekezik. És a rejtekezés nem is más, mint az akadályokba szőtt ellenálló hiányzás. A hiányzó után már figyelmeztetés alapján kutatva egy sor olyan tényezőre akadunk, amelyek ott vannak ugyan a hiányzó helyén, de az eddigiek után már gyanúsak, kétségesek, és valóban tévútra terelő látszatoknak bizonyulnak. A látszatok nyomá- ban kutatva azonban azt tapasztaljuk, hogy bár az, ami így jelentkezik, nem mutatkozik meg, a látszatok mégis összefüggnek. A lát-szatok tehát összefüggnek, de csak látszat mivoltukban: ekkor már gyanítjuk, hogy olyasmivel találkozunk, amit titoknak kell neveznünk. Itt már és legelőször csakis itt alakulhat ki vagy léphet működésbe valóban a titokkal kapcsolatos egyfajta elsődleges megértés. Ennek alapján azonban megint csak válaszút elé kerülünk. Hozzáláthatunk először a látszatokban megmutatkozónak, de azután magának az ellenállóan akadályozottnak az 268 erőszakos vagy a fondorlatos felfedéséhez. Az erőszakos felfedés eredményessége az akadályozottságok folytán kétséges lehet, bizonyos azonban, hogy a siker a titokfenoménnek nem a "megismerését", hanem az elpusztítását jelenti. Fondorlattal a titokhoz férkőzni bonyolultabb feladat, és másutt már elemeztük, hogy ez miért nem a titokfenoménnal való találkozás elméletileg köz- vetlenül értékesíthető módja. A második és a leggyakoribb út, amelyen haladhatunk, a lemondás. Egyszerűen lemondunk az értel- metlen és az akadályok által fenyegetően káros további keresgélésről. Ez az út visszavezet a titokkal való találkozás múltjába, és megkerülve félreteszi mind a titoknak mint olyannak, mind pedig az aktuálisan titkosnak a kérdését. A harmadik út az eltökélt várakozás. Kitartóan várakozunk az eddigi előrehaladás során elért ponton, még akkor is, ha ez kezdetben csupán valami nem várt varasának tűnhet. Ha tehát valami meglepetésre várunk. Megeshet, hogy meglepetés érhet, ám a meglepetés legtöbbször várat magára. Hiába várva a meglepetést nincs más mit tenni, mint feleleveníteni az eddig megtett utat. Amikor nem elhagyjuk, hanem felelevenítjük ezt az utat, kiderül, hogy mindaz, amibe eddig ütköztünk, az akadály, az ellenállás, a hiány és a rejtőzködés egyrészt máshonnan külön-külön már ismerős, más- részt pedig az is, hogy együttes jelenlétük, ahogyan utunkba kerültek, nem véletlen, és ami együttállásukat kiépítette, valószínűleg nem is 269 más, mint az, ami bennünket oly régóta várakoztat. Vagyis amit már titoknak nevez- tünk, és aminek az elgondolása így már további szinte alig remélt fogódzókat talált. Az, ahonnan az akadály, az ellenállás és a hiány elsősorban ismerős, nem más, mint a jelenvalólétem deficiens módusza. Létem deficiens móduszai (amikor eszközeim nem működnek, ismereteim-tudásom nem bizonyul kielégítőnek, céljaimat nem vagyok képes megvalósítani stb.) eleve külön-külön is megrázkódtatják világban-létem otthonosságát, bizonyosságait, érvényességeit. Külön-külön a deficiens móduszok ezáltal kifejezetté teszik azokat az utalásösszefüggéseket, azt az utalásegészet, amelyet deficienciájukkal meg- zavartak. Ami tehát bennük megmutatkozik, az éppenséggel ez az utalásegész, amelyhez mégis irányítanak. Esetünkben azonban a deficiens móduszok együtt jelentkeznek, ráadásul úgy, hogy eközben elsősorban egymásra utalnak. A titokfenoménben a deficiens móduszok utalásegésze a rejtekezés. Nem a rejtőzködő! A rejtőzködő csak akkor rejtőzködhet, ha azt, "ami elől" rejtőzik, a deficiens móduszok várakoztatására hagyja. A rejtőzködés küld ugyan a rejtőzködőhöz, de kizárólag a deficiens móduszok képében. Ebben a rejtőzködő felvillan ugyan, de pusztán a maga-elvonás módján. Ám a deficiens móduszok fogalmát a filozófia is már régóta ismeri. E fogalom törté- neti és értelembeli elemzésére itt nincs terünk. 270 Ehelyett az ismerősségnek e két típusával most már együttgondolkodva azt kell megvizsgálni, mi teszi bennük lehetővé azt, hogy ők egyszerre úgy vonatkozzanak egymásra, hogy megjelenít- sék, amit rejtekezésnek kell neveznünk. Az akadály az, ami utunkba kerülve előre- haladásunkat zavarja. Irány-, sebességés rit- musvagy szintváltoztatásra, esetleg megtor- panásra késztet. Arra kényszerít, hogy úton levesünkben ne csak azt szemléljük, amiért úton vagyunk, és az utat magát, hanem az akadályt is szemügyre vegyük. Az akadály feltűnik, mégpedig úgy, mint az úton levés deficiens módusza, amelyben az úton levés miértje és az út maga is világosabban látszik. De az úton levőt is feltünteti: mozgósítja azt. Az úton levő töprengeni kezd, új erőt gyűjteni, és erőfeszítéseket tesz. Ebben újra feltűnik az akadály, de most már mint makacsul előttünk tornyosuló, aminek a mibenlétét először meg kell határoznunk avégett, hogy vele kapcsolato- san valóban megfelelő módon állást foglalhas- sunk. Ekkor az akadály akadály volta és vele együtt az út és az úton levés miértje is el- halványul, és az érdeklődés fókuszába az kerül, ami akadályoz. Ami akadályoz, az a megis- merés vagyis egy másik létmód célpontjává lesz, aminek magának is megvannak a buktatói, kelepcéi, akadályai. Az akadály tehát, felvillant- va az úton levés összes tényezőjét, egyrészt el- sősorban mégis oda küld, "ami" akadályoz, másrészt pedig ezt úgy teszi, hogy közben a jelenvalólétet letéríti úton levésének kezdeti 271 útjáról, és egy másik (a megismerés) útjára tereli. A letérítés nem az akadály deficienciája, hanem tulajdonképpeni mivolta. Az akadály az, ami egyéb találkozásoknak utat nyit, és ezt úgy teszi, hogy közben nem zárja el csak el- halványítja az eredeti úton levés miértjét és hogyanját. Ezt persze az úton levés deficiens móduszaként teszi. Mégis az akadálynak ebben a kettős irányú felfedésében nyílik lehetőség arra, hogy ellenállással találkozzunk. Az ellenállás maga is az úton levés deficiens módusza, amellyel látszólag már az akadályok előtt is találkozhatunk. (Az út távolságként "ellenáll", azt meg kell "tenni" stb.) Az ellenállással tulajdonképpeni módon azonban mégiscsak az akadály elfedettségén "belül" találkozhatunk. Az akadálytól függetlenül jelentkező ellenállásból ugyanis épp az "ellen" az, ami nem ragadható meg. Az útnak hosszúsága, a dolgoknak súlya stb. állásuk és nem ellenállásuk révén van. Ellent azonban csak az állhat, aki akadályként már fel van fedve. És mivel az akadály felfedésében ami akadályoz, az szükségképpen szembenállóvá, a megismerés témájává lesz (Gegenstand), csak ezért lehet az akadály felfedettségén belül olyasmivel találkozni, ami ellenáll. Az akadályban azonban mégiscsak ott van annak a vevése. Az akadályokat mindig is meghaladhatóságuk szempontjából rögzítjük. Ami azonban az ellenállásban kiváltképpen kér- désessé válik, az éppenséggel az akadályok meghaladhatósága. Az ellenállásban az akadály 272 éppen akadály mivoltának meg nem változ- tathatóságában van jelen, de leküzdhetó'ségének akár elvont lehetőségével együtt. Ám ekkor amitől az ellenállás meghaladhatóságát mégis- csak remélni lehet, már nem az, ami ellenáll hiszen benne pontosan ez válik kérdésessé -, hanem csak az, aki az így ellenállóval szemben áll. Az ellenállás teháfc tulajdonképpen az úton levőhöz, vagyis önmagamhoz küld vissza, mint olyasmihez, amit ugyancsak felül kell vizsgálni. Hogy vajon képes vagyok-e és miképpen az ellenálló akadályt leküzdeni. Ez nem csupán azt jelenti, hogy egy kérdésben, amit nekem szegeznek, kérdésessé válok. A kérdést ugyanis ha jól utánagondolok úton levesemmel én magam váltottam ki, úgyhogy magam vagyok az, aki kérdésessé teszem önmagamat. De mit kérdezhetek én magam önmagamtól, amikor magamról úgy kérdezek, hogy erre az ösztönöz, ami nekem ellenáll? Persze nem azt, hogy vagyok-e, és kicsoda vagyok. Hanem csupán azt, hogy vajon jelenlétemnek az a módja, amelyben itt vagyok, valódi, tulajdonképpeni-e. Hogy tehát megfelelő vagyok-e én az ellenálló akadálynak. A kérdésessé vált jelenvalólét kérdezésének az iránya a hiány. Benne az, ami hiányzik, az ellenáll, ami viszont kérdez, az kérdéses. A hiány nem valami, ami nincs. A hiány a kér- désessé vált jelenvalólét elvárásaiban való nemjelenlevőség. Ami hiányzik, az természetesen nincs jelen, és annak jelenlétét persze el is vár273 juk, de az elvárás valódi előfeltétele az ellenállás. Nemcsak azért, mintha a hiányzás az ellenállás egy formája, esete volna: úgy áll ellen, hogy keresvén, ott, ahol keresünk, nincs jelen, bár ez is csak azt mondja, hogy vajon én jó he- lyen keresem-e, hanem azért, mert a hiányzás megmutatkozásához az ellenállás elhalványu- lása szükséges. Az, ami a hiányzásban ellenáll, maga is kérdésessé kell hogy váljon. A hiány a hiányzás módján jeleníti meg az elhalványuló ellenállót a kérdésessé vált jelenvalólét kérdezé- sében. Az ellenálló elhalványulásával nyílik ho- rizont a hiányzóra. így kell értelmezni azt, amit Arisztotelész a "szterézisz"-ról, a privációról mond: hogy az mégis olyasmi, mint az "eidosz", a kinézet. De ami hiányzik, az végül is csak nincs jelen. De a nem-jelenlétnek nem a hiányzás az egyetlen módja. Ami nincs, az sincs jelen, de az sem, ami nincs itt. Elvégre is "jelen lenni" nem azt jelenti: a világmindenség leltárában szere- pelni. Csak az hiányzik, aminek a jelenlétét elvárjuk, de az még sincs jelen. Ekképpen a hiányzás azt is megmutatja, ami hiányzik. Csak azért pótolhatjuk, szüntethetjük meg a hiányt, mert tudjuk, hogy mi az, ami hiányzik. A hiányban tehát az akadály és az ellenállás egybegyűl, mégpedig abban a végsőkig ki- élezett formában, hogy az, ami akadályozva ellenáll, az nincs is jelen. Helyette egyelőre nem áll semmi, de körülötte ott tornyosul az akadály ellenállásának átha tolna tatlansága. A hiány azonban így mintegy szétterjed, és az akadály ellenállásában átfogja az úton levés összes 274 fellelhető vonatkozását. De a hiányt ellen- tétben az akadállyal és az ellenállással már nem lehet átlépni, kikerülni, meghaladni vagy legyőzni. A hiányt csak pótolni lehet, vagy pedig az egészről le kell mondani. A hiány ezért az úton levésnek nem a végpontja, hanem végső válaszútja. Ezért is gyűlik össze éppen benne minden, amivel eddig és ezután is ezen az úton haladva találkozhatunk. Az, ami a hiány móduszában van jelen, hiányzik. Helyette már hiánya tátong, mégpe- dig úgy, hogy szétterjedve a hiánynak a többi deficiens módusszal való eredendő' összefüggé- sére utal. A deficiens móduszok utalásösszefüg- gése a rejtőzködés. A rejtőzködés az utalás- összefüggéseiben felfedett hiány. Csak a hiányon és nem az akadályon vagy az ellen- álláson belül találkozhatunk olyasmivel, mint a rejtőzködés. Amit azonban a rejtőzködés ma- ga fed fel, az megint csak nem az, ami rejtőz- ködik, hanem a hiányzás természete, modali- tása. Kiderül, hogy a hiányzó rejtőzködve hi- ányzik, és a hiánya épp emiatt oly makacs. E leírásnak a titokfenomén korábbi leírásával való összefüggése nyilvánvaló. A titok ott jelent- kezik, ahol a jelenvalólét úton levésének a defici- ens móduszai összefüggésükben összeállnak: a hi- ányban. A titokfenoménhez vezető utunkon most már a két leírást összekapcsolva kell továbbhalad- nunk. A hiány tehát lényegét tekintve "szterézisz", priváció. (Erre nézve elegendő útmutatást találunk Heidegger egyetemi előadásában a 275 phüszisz lényegéről és arisztotelészi fogalmáról.29) Olyan privativ "nem", amely úgy mutatja meg a hiányzót, hogy megtagadja tőle a jelenlétét. Megtagadja ugyan a hiányzótól a jelenlétet, de azt nem zárja ki. Sőt azt mutatja meg, hogy mi is az, ami hiányzik. Ám szétter- jedve a hiány egy olyan horizont mélységét is megnyitja, amelyben a jelenlétnek nemcsak a megtagadása, hanem a kizárása is helyet fog- lalhat. A hiányzó jelenlét jelenlétének a kizárása: ez a titok. Vagyis a titok a jelenléttől a szteréziszt, a privativ "nem"-et is megtagadja. Ezáltal a hiány horizontjának a helyeit zárlatok- kal tölti fel. Ezekben villan fel a titok titokként, és ekkor kell a hiányt, amivel találkozunk, ti- toknak nevezni. Mert ami hiányzik a titkos - , az csak a zárlatok összefüggésében jelentkezik. A zárlatok ezért nem több vagy ellenállóbb akadályok, hanem olyan összefüggően kiépítet- tek, amelyek a hiány felfedettségében a rejtőz- ködésben jelentkeznek. Összefüggésükben a zárlatok nem csupán egymáshoz tartozásukhoz, hanem ahhoz a "tervhez" is küldenek, amelynek alapján és értelmén együvé tartoznak. Ehhez azonban csupán a zárlatok összetartozásának fényeként és nem tematikus valamiként kül- denek. A hiány horizontjában a zárlatok összetartozásaként megmutatkozó terv a ma- gaelvonás. A magaelvonás a privativ és a negatív "nemek" pozitivitása a hiányban. Mindezt persze a kérdésessé vált jelenvalólét kérdezésében, vagyis abban teszik, aminek az irányát a hiány rejtőzködésként szabja meg. 276 Ekkor nyílik lehetőség arra, hogy a kérdésessé vált jelenvalólét arra kérdezzen, ami az előtte összefüggően áthatolhatatlan zárlatok egymásra vonatkozásának a tervét megszabta. Ugyan- akkor azonban a kérdésessé vált jelenvalólétet a maga jelenvalóságának a tulajdonképpeniségére kérdezve éppenséggel saját jelenvalőlét mivoltát világítja meg újra. Ezzel annak a lehetősége is megadatik, hogy a jelenvalólét az előtte egy- bekapcsolódó zárlatok tervezetében ugyan- csak rejtőzködőként egy másik jelenvalólétet villantson fel mint tervezőt. Ebben megmu- tatkozik a titokfenomén mint a jelenvalólétek közötti sajátos viszonylat. Polarizáltán külön- bözőjelenvalólétek kapcsolatáról van tehát szó. Ezért ahhoz, hogy a titok egységes-eredendő fenoménjét megragadjuk és leírhassuk, most az utat az ellenkező, a "másik" jelenvalólét irányából is meg kell szemlélnünk. Ezt a hiány horizontjába az ellenkező irány- ból betorkolló utat megszemlélni és leírni még az előzőnél is problematikusabb. Azt felté- telezni, hogy mi magunk lépünk a titkolózás, a titkosítás útjára. Aki azonban titkosít, az erról eleve nem közölhet leírást. Enélkül azonban a titokfenomén és leírása csonka maradna. De mi lehet mégis a leírás alapja? A titokról szóló és a kötetünkbe foglalt vizsgálódások úgy gon- dolom már kellően biztosítják egy ilyen, bár vázlatos leírás és a jelenség előzetes megértésé- nek a módszertani alapját. Ám ezt most már ki kell egészíteni. Például az olyasmi, mint a "pszichoanalízis", csak azért lehetséges, mert a 277 jelenvalólét úgy van, hogy létének bizonyos lehetőségeit elfojtja, illetve elrejti. Mindannyi- unknak vannak kisebb-nagyobb rejtegetni valóink, amiket a nyilvánosság elől el is rejtünk. Hiba volna az ebben megtapasztaltakat kihagyni a titokfenoménnel kapcsolatos meditációból. Az, aki titkolózik-titkosít, az maga is jelen- valólét. A világban való bennelétét tehát és ön- magát is a titok létmódjában mint saját létmód- jában érti meg. Számára ezért a titok először is úgy jelentkezik, mint lehetséges világon-belüli "létező", mégpedig mint lehetséges eszköz. De a titok nem olyan eszköz, amit csak úgy egy- szerűen be lehet szerezni, mint egy kalapácsot vagy egy emelőrudat, hanem azt minden egyes alkalommal újból megés ki kell építeni. Csak azért lehet a titok mint olyan a jelenvalólét létmódja, mert eszközszerűsége soha nincs kéznél, hanem azt mindig is ki kell építeni. Ek- kor derül ki, hogy a titok tulajdonképpen nem is eszköz, hanem módszer, amit nem is elkészíteni, hanem kiépíteni kell. Hiába gyűjt a titkosító "információkat" a titokról, hiába tanul- mányozza a titok "irodalmát" stb., ezzel a "titokeszközt" még nem biztosította a maga számára. Mert "információt" gyűjteni, "tanul- mányozni" a titkot lényegében nem jelent mást, mint végigjárni azt az utat, amelyet előbb írtunk le, és amely a hiány megnyílásába fullad. A titkosító jelenvalólétnek azonban ezt az utat valamiképpen meg is kell járnia ahhoz, hogy módszerének kiépítéséhez mégis némi támpon- tot biztosítson. Ekképpen a titkosító mintegy 278 kettős minőséget szerez, hiszen egyszerre az, aki a titoknak utánajár, és az is, aki titkosítani kezd. A titkosító tehát már a titkosítás legelején fel is fedi a másik jelenvalólétnek azt a lehetsé- ges létmódját, hogy a titok után kutasson. Itt a másik jelenvalólét már a folyamat legelején feltárul, és ezzel együtt a titok egységes fenoménje is közvetlenül felvillan. De ő sem rendelkezik folyamatosan a titok egységes fenoménjére való széles rálátással. Kettős minőségét ugyanis tögtön el is veszíti, amikor a titkosításba belefog. Ha a titkosítás során újabb információk stb. szükségesek, akkor a titkosítónak minden egyes alkalommal ezt a kettős minőséget újra ki kell harcolnia és azután újra el kell veszítenie. De mindenképpen: a titkosítónak a titokfenoménnel kapcsolatos helyzete kitüntetett- nek tetszik, tudniillik egyelőre úgy látszik, hogy neki mindig is megvan a lehetősége arra, hogy a titokfenoménre való egységes rálátást kivívja. Ez azt jelenti: a titkosító, miután a titko- sításban létezve érti meg magát, bizonyos módon már a másik jelenvalólétet is értelmezte mint lehetséges vele ellentétest, mégpedig olyan módon, mint akinek a kereséseit a deficiens móduszok összefüggő horizontjába a hiányba lehet és kell is utalnia. A tilalmak, az álarcok, a hallgatás, az eskü azok a módozatok, amelyek a hiányzás módozatát a rejtőzködést is meg- szabják és megvalósítják. A titok ennek a módszere, és ebben a titkosító jelenvalólét magát eleve úgy érti meg, mint akinek lehetősége van (hatalmában áll) egy másik 279 jelenvalólét keresésének az útjai felett a maguk egészében rendelkezni. A titok ekképpen a tit- kosító önmagáját Hatalmasnak mutatja meg, és ezért a jelenvalólét egészét ide összpontosítja. Ezáltal a titok szétterjed (diffúziónál) a jelen- valólét önmagájának az egészében. Nem az önmaga egésze titkosítódik, hanem a titok fo- kalizálja az egész önmagát. Az egészet önmagára kisugározva a tit- kosítás a titkot veszélyezteti. Hiszen arra ösz- tönzi a jelenvalólétet, hogy titkainak létét az arcán, a tekintetében és minden meg- nyilvánulásában szinte magán viselje. A titkosítónak ezért a titkosítást is módszeresen titkosítania kell, de nyilván nem önmaga, hanem a másik jelenvalólét elöl. Ezért a tit- kosítás mint a jelenvalólét létmódja azt is jelenti, hogy a jelenvalólét többi létlehetó'ségét is a titok létlehetőségébe kondenzálja: minden más létle- hetőség csak a titkosítás fényében és szűrőjén keresztül valósulhat meg. Ha a titkosító ezt nem látja be, és elmulasztja, akkor a titkot, vagyis saját létmódját veszélyezteti. A titoknak azonban van egy amije is. Az, ami titkos. Ez lehet egy nem jelenvalólét-szerű létező (felfedezés tárgya, találmány stb.) vagy a jelenvalólét egy létmódja (ismeret, tett, terv). Az, ami titkos, valamilyen módon már min- denképpen fel van fedve: el-nem-rejtettségben van. Ezt zárja, rejti, fedi el a titkosítás, mégpedig abból a módból kiindulva, ahogyan a feltárt vagy a felfedett megmutatkozik. Ebből nyeri el a titkosítás azokat az utalásokat, 280 amelyek számára megmutatják, hogy az "mire jó" és "mire káros" stb. A feltárultnak és a felfedettnek ezt a mirevalóságát a jelenvalólét önmaga feltárultságából értelmezi, és ennek a feltárultságnak a módja az, amelynek alapján a titkosítás eldöntó'dik. A titok csak úgy lehet a jelenvalólét létmódja, és csak úgy kondenzál- hatja a jelenvalólét összes lényeges létlehetőségeit, ha a jelenvalólét feltárultságának a mikéntjén alapulva születik meg. A jelenvalólét feltárultsága a világ, a bennelét és az önmaga feltárultsága: "benne" mindez mint másokkal együttlét is feltárul. A másokkal való együttlét feltárulásának egyik módja az ellentét. A titkosító az ellentétet ra- gadja meg mint a jelenvalólétek a világban egymással együttlétének lehetséges létmódját, mégpedig úgy mint ellenlétet. Ebben a létmódjukban a jelenvalólétek egymás ellen lé- teznek egymással együtt. Az ellenlét feltárultsága és felfedettsége az a mód, amelyben a titok feltárult, és felfedett amije a titkosításban meg van ragadva. Ugyan- ebbe torkollik végül a titoknak magának a felfedésére való törekvés is mint az ellenlevő jelenvalólét létlehetősége és létmódja. De ugyancsak ebbe "áll bele" a titok maga is mint olyan létlehetőség, amellyel az ellenlevő jelen- valólét maga is eleve rendelkezik, s ez saját "másik" létlehetősége. Vagyis olyasmi, amit a titkosító módszerként már úgy ismer, mint az ő saját ellenlevésének a létmódját. 281 Az ellenlevő jelenvalólét ezért a titkosítót két lehetséges létmódja révén is egyszerre fenyegeti: mint a titok felfedésére törekvőt és mint a titkok lehetséges "hordozóját". Ezért amikor titkosításmódszerét kiépíti, a titkosító láthatja, hogy valami olyasmit épít, amibe mások majd bele kell fulladjanak, de amibe ő maga is megfenekledhet majd akkor, amikor az ellenlevő jelenvalólét saját ellenlétét megragadja. A titkosító jelenvaiólét ezért minden ellenlétben titkot szimatol. De ennél is többről van szó, A titok tehát egy kicsit visszatérve mód- szer. A titkosító jelenvalólétnek az a létmódja, amelynek kiépítése során az ellenlevő jelen- valólét kereséseit deficiens móduszainak egymásutánjában arra a hiányra utalják, amely- ben azok összefüggenek, és amelyben annak a jelenlététől, ami titkos a rejtekezésben - , a pri- vativ "nemet" is megtagadták. Ez a titok- fenomén, úgy, ahogyan azt a titkosító jelen- valólét létmódja felől megvilágítja. A kérdés most már az, hogy ez vajon a valóban egységes, eredendő titokfenomén-e. Annyi bizonyos, hogy ez már nem az a csonka titokfenomén, amellyel a titkot kutató jelenvalólét útján ha- ladva annak legvégén találkoztunk, hanem olyan, amely már a fenomén egységét is felmu- tatja. Csakhogy azt nem tudjuk biztosan, hogy ezt az egységet vajon nem látszatként mutatja-e fel. Nem arról van szó, hogy itt látszat gyanánt valami tulajdonképpen nem egységest mutat egységesnek, hanem arról a gyanúról, hogy vajon a titokfenomén egész egységét megmutatja-e. 282 Ez a kérdés nem a látszatok lehetőségére vonatkozó általános problematizálásból, hanem éppen abból származik, ami eddigi vizs- gálódásaink során felmerült ugyan, de meg- világítást mégsem nyerhetett. Ehhez azonban a meditációnak ismét egy másik útra kell térnie. Eddig sem tett mást, mint mindig is átváltozott, szerepet és utat cserélt; hol a titok keresője, hol pedig a titkosító jelenvalólét létlehetőségeibe helyezte magát. Az, hogy ennek a szerep- váltásnak a lehetősége abban "áll", hogy a meditáló maga is jelenvalólét, és ekképpen mind a titok keresése, mind a titkosítás létének éppolyan lehetséges létmódja, mint a meditáció maga, fel sem merült. A meditáló eddig is ön- magáról meditált, de ezt úgy tette, hogy magát mindig kihagyta a játékból, és ezzel úgy álcázta magát, mint valami azonosság nélküli, személy- telen-általános igazságlelket vagy -tudatot. De meditálóként azért tudjuk bejárni például a titkosító jelenvalólét útjait, mert nekünk magunknak is vannak titkaink. A titokról tehát távolról sem és sohasem valami független, pártatlan és bűntelen, testületszerű "szubjektum" meditál. Ha erről megfeledkezünk, a meditáció nemcsak őszintétlen, hanem hamis is lesz. A meditáció persze abból is mindig kiemeli a meditálót, "amiről" meditál, de sajnos a vissza- helyezés legtöbbször vagy elmarad, vagy pedig valami formális módszertani záradékká alakul. A titok viszont olyan kimondottan filozófiai téma, amely kikényszeríti azt a komolyságot, hogy a 283 meditáló önmagát is belevonja a gondolkodás pasztájába avégett, hogy benne eligazodjék. De az, amiről a meditáció rendszerint meg- feledkezik, a "mindennapi életben" mindig is folyamatosan végbemegy. Az emberek ugyanis a titokkal nemcsak azért tudnak együtt élni, mivel az rejtetten vagy már nem uralkodik rajtuk, hanem azért is, mert kisebb-nagyobb titkok hordozóiként ők maguk is szinte ben- sőséges viszonyban állnak vele. És rendszerint azért is tekintenek el attól, hogy a titkot tematizálják, mert az számukra ily módon már min- dig is ismerős. A "titkok kölcsönös tiszteletére" vonatkozó simmeli társadalomlélektani vagy jogtudományi megállapítás azonban csak mint- egy széthinti azt a meditáció sorsa szempont- jából döntő felszólítást, hogy abba a meditáló jelenvalólét mint titkok "hordozója" maga is belevonódjék. Mert végül is azért szükséges a meditáció, hogy ezt az akár deficienciáiban is bensőséges viszonyt tovább problematizálja, és nem azért, hogy éppen általa a jelen- valólét a titok kérdésétől elmeneküljön. Csak az ilyen alapokon létező meditáció kerülhet végül is valóban abba a helyzetbe, hogy magát egyrészt a titokfenomén kutatá- sának a létmódjába helyezze, másrészt hogy a titkosító létmódjába léphessen, harmadrészt pedig egyáltalán felmerüljön benne az a gyanú, hogy amit mindezek kimerítése során megta- pasztalt, mégsem a titokfenomén teljes egysége. De voltaképpen mit tapasztaltunk meg mindeddig? Láttuk, hogy a titok után kutató 284 jelenvalólét kérdezéseinek útján haladva egy adott ponton reálisan felmerült annak a lehe- tősége, hogy a jelenvalólét vagy erőszakosan törjön utat a titok amije felé, vagy pedig fondor- lattal igyekezzék hozzáférkőzni. De mivel a titokkal kapcsolatos meditáció bár sors- szerűén útitársul szegődik a titok felfedésére törekvő jelenvalóléthez mégiscsak pusztán meditáció, a nevezetes helyen felmerülő két lehetőség útjait kategorikusan el kellett zár- nunk, mint nem a meditáció útjait. De mi a titkot felfedni igyekvő jelenvalólétről is me- ditálunk, aki számára a titok erőszakos, illetve fondorlatos felfedésének az útja végül is valósá- gos lehetőség. Ő tehát élhet is velük, mi azon- ban őneki ezt a létmódját csak akkor érthetjük meg igazán, ha az eddig szerzett tudásunkat saját legbensőbb titkaink tapasztalatának az értelmezésével "vegyítjük". A titokba való erőszakos behatolás a titok elpusztítása: az erőszakosan felfedett titok többé nem titok. De mi mást jelent a titokba való fondorlatos behatolás, mint a titokkal szemben a titok módszerét szegezni. Hogy tehát a titok után kutató jelenvalólét maga is titkosítóvá válik. De mi lesz akkor a titkosítás amije? Nyilván a titkosító és létmódja, vagyis a titkosítás módszerének a konkrét mikéntje. Mint "adott" ellenlétből származó ellenlétek a titkosítók olyan helyzetbe kerültek, hogy mind- egyikük létmódja nem csupán saját jelenvaló- létüknek egy másik létmódja, hanem egy másik jelenvalólét létmódja is. A titok módszerében való 285 jártasságukban merednek tehát egymásra anélkül, hogy egymást megtekinthetnék. A titok itt nem ismétlődik, hanem kiterjed. Amikor a titkot kereső jelenvalólét maga is a titkosítás útjára lép, akkor egyszersmind lelép arról az útról, amelynek módozatát számára az ellentitkosító jelölte ki. Ezzel együtt eltűnik annak látómezejéből is. Itt vész el ugyanakkor a titokfenomén egészére a titkosító irányából való rálátás lehetősége, és itt bizonyosodik be a titokfenoménnek a titkosító irányából megmu- tatkozó egészének a látszólagossága is. Hiába látja a titkosító a titkot előre mint az ellenlét létlehetőségét, akkor, amikor az ellenlevő jelen- valólét valóban "élni kezd" vele vagyis amikor a titok kiterjed -, akkor az kivonul a titkosító látómezejéből. És akkor bizonyul a titokkal kapcsolatos meditáció valóban emancipálónak, amikor kétségtelenül kimutatja nemcsak azt, hogy miben áll a titoknak az emberek feletti hatalma, hanem azt is, hogy melyek e hatalom azon határai, amelyeken túl önmagát elveszejtheti. Az egészen egységes titokfenoménhez titkos kifürkészésének és titkos elárulásának a lehe- tősége is hozzátartozik. De úgy tartozik hozzá, hogy őket a titkosító teljesen hiába látja előre, mert bekövetkezésük felett egyáltalán nem ren- delkezhet. Nem "technikailag", hanem ontológiailag veszíti el a titokfenomént, még akkor is, ha esetenként a titok megőrzése sikeres. Ezt a két lehetőséget minden eredeti titokfenomén mint a jelenvalólét létmódja eleve magában hor- dozza. Olyan létmód az tehát, amely önmaga ellen 286 fordulhat, vagyis önveszélyes. Benne a jelenvalólét önmagát veszítheti el, ha nem másként, hát úgy, hogy nem meditálva saját pici titkai alapján is cinkosává válhat a titok hömpölygőre duzzadó és mindent elárasztó terjedésének. A titok eredendően egységes fenoménje egészének a megvilágítását csak a meditációtól remélhetjük. Történelmi sorsában az ember a titokfenoménnel annak különböző származékos (csonka, látszólag egész stb.) formájában szem- besül. Az önmagát meditálva megértő jelen- valólét a titokfenomén megmutatkozásai által felvillantott különböző utalások útjaira tér. Mi- közben ezeken felváltva halad, kiderül, hogy az egységes titokfenomén egészének a felmuta- tásához önmagát is be kell vonnia a meditá- cióba, mégpedig úgy, mint a meditációnak az önmaga felé megnyíló útját. Sűrített értelmében a "meditáció" nem is más, mint elmélkedő gondozása annak, aki valamiről gondolkodik. Ez persze nem azt jelenti, hogy a titokról me- ditálva, az, aki gondolkodik, "beavatást nyer" a "titokba", és azt sem, hogy őneki most már minden titkát fel kellene tárnia. De látnia kell, hogy nem csupán végeredménybeli része, ha- nem útja is annak, "amiről" saját meditációja folyik, mégpedig mint meditáló és mint tényleges és lehetséges titkosító is. (A meditáció e mély egzisztenciális követelményének csak nyers, de mégis jellemző lereagálása az a pszi- choanalitikus vagyis az elfojtásokra összpon- tosító orvosképzésben érvényesített elvárás, hogy az orvos szinte egyszerre legyen páciens 287 és analitikus. Ennél sokkal többet mond Hei- degger, amikor a metafizikai kérdés sajátossága- ként azt rögzíti, hogy a kérdező maga is bele van vonva a kérdésbe, amelynek a létező egészét kell megragadnia. Mindenesetre a kérdezésnek nem szabad elzárnia a titoktól a titok létező egészére vonatkozásának a lehetőségét, és ezt nem teheti másként, mint a kérdezőt a kérdésbe belevonva.) Mindezek nélkül a pusztán (önmaga be- vonása nélkül) meditáló jelenvalólét a csonka titokfenoménbe ütközik. A világban titkosítva jelenlévő, nem meditáló jelenvalólét pedig minden másságban ellentétet és titkot szimatol. A fenyegető, kozmikus összeesküvések "világlátása" végeredményben a titkosító világlátása. De felmerül a kérdés, hogy az így egészen egységesen felmutatott titokfenomén vajon nem "rejtélyes-e". Természetesen az! De nem azért rejtélyes, mert "fenomén", hanem azért, mert ti- tokfenomén. A titokhoz fenoménként, vagyis megmutatkozásként tartozik hozzá, tehát elzártságként, elfedettségként és elrejtettségként egyszerre van. Ez jelenti az esélyt is, amelyet a titokfenomén kimondott tematizálása a fenomenológia számára nyújt. Azt mutatja meg ugyanis, hogy tulajdonképpeni módon elfedettségek, látszatok stb. nem ott vannak, ahol mi lépten-nyomon beléjük ütközünk, hanem ott, ahol a jelenvalólét deficiens móduszaiban összeállnak, vagyis azokban a fenomén ékben, amelyeket éppen összeállásuk révén konstituálnak. Enélkül a feno- menológia fenyegető rejtvénnyé válik, hiszen ma- gának kell boldogulnia, amikor végre valami rej288 télyesre bukkant. Ennek a titok tematizálása a kitüntetett helye, mert végül is rögtön megmu- tatja, hogy vannak ugyan "rejtélyes fenomének", és ezekhez a fenomenológia mégis meg tudja találni az utakat, de csak akkor, ha a "rejtélyt" nem úgy kezeli, mint ami mindenféle fenomén legvégén mocorog. Csak így válnak valóságo- san megvizsgálhatókká egyéb olyan fenomének is - ' mint például a "bűn" -, amelyeknek a rej- tőzködés ugyancsak fenomenális állaguk. A "bún" is azért rejtélyes, mert rejtőzködik, és azért rejtőzködik, mert bűnös. Nem azért "rejtélyes", mert fenomén, hanem azért, mert ilyen fenomén. Heidegger az elzártság, az elrejtettség és az elfedettség tematizálásának az útján haladva ju- tott a "titok" szóhoz. Most már láthatjuk, hogy az, amit benne ténylegesen elgondol, az a cson- ka titokfenomén: a rejtőzködésnek magának a feltárulása a létezők felfedését és elfedését a létező egészének a hiányában irányító tévelygésben. Eskurzus Semmi, titok, misztérium Heidegger a Semmi témájához már a Lét és időben a szorongás alapdiszpozícióján, a bűnfenoménen és a halál sajátos létlehetóségén el- mélkedve eljutott. Nem sokkal később a kérdést sokak megütközésére újraés továbbgondolja, így lesz a Semmi a Mi a metafizika? című előadásának központi problémája. A metafizikai kérdezés sajátossága, hogy benne a kérdés a létező' egészet célozza, és hogy a 289 kérdező maga bele van foglalva a kérdésbe. A létező egészét azonban csak annak túlhaladásában (meta) lehet megragadni, vagyis csak ott, ahol a létező "véget" ért, és ahol már semmi nincs. Ezért kérdez a létező egészét célzó metafizikai kérdés szinte természete szerint a Semmire. De hogy lehet a Semmit megragadni? Nyil- ván csak valami olyasmiben, amiben feltárul és feltárhatóvá lesz. így kerül az elemzés útjába a szorongás alapdiszpozíciója, amelybe mondja Heidegger a Semmi feltárultsága van belezárva. A szorongás nem valami konkréttől való félelem: nem is tudom, hogy mitől szoron- gok. A létezőre a maga egészében és a szo- rongóra is kivetül, de úgy, hogy benne a létező mintegy a maga egészében összeomlik: kicsúszik a talpam alól, de a kezemből is. A szorongásban a Semmi tárul fel. Ám éppenséggel ebben nyílik meg a létező mint létező: az, hogy ő létező és nem Semmi. Ekkor derül ki, hogy a jelenvalólét maga is amennyiben létezőa feltárult Semmiből "ered". A Semmi mégiscsak olyasmi, ami a létezőtől a maga természetében "idegen": valami NEM, amely a tagadást is mint értelmi-logikai műveletet megalapozza és eredezteti. A tagadás "nemje" mindig is a Semmi eredendő NEMjével váló kapcsolat: a tagadásban is maga a Semmi működik, vagyis "semmizik". Minden megvitatása ellenére a Semmihez mégsem a tagadás elemzése által juthatunk, hanem a szorongás feltárása által. Ekkor tárul fel az is, hogy a tagadásban és nemcsak benne a Semmi semmizik. Sőt, a logika talajtalan 290 elemzéseinek az eluralkodása miatt, a tagadás- ból nehezebb is el/visszajutni a Semmihez, mint például azokból a megrázkódtatásokból, ame- lyek a jelenvalólétet a tilalmak áthághatatlan szigora vagy a visszautasító akadály leküzd- hetetlen ellenállásának a tapasztalataiban érik. Ezek is a Semmi semmizései, és azt tanúsítják, hogy a jelenvalólét létében mindig is a Semmi- hez viszonyul, bár ez bennük is a szorongás feltárása nélkül rejtve marad. Az Igazság lényegéről szóló tanulmányban anélkül, hogy egyenesen a Semmihez küldene Heidegger továbbgondolja a NEM-et. Ehhez segítségül egy a Lét és időből már ismerős megkülönböztetést elevenít fel. A primitív és a negatív "nem" megkülönböztetéséről van szó. Ezek továbbra sem a tagadás logikai műveleté- nek a válfajai, de artikulálják a Semmiből szár- mazó eredendő NEM-et. Gondolatilag ez úgy történik meg, hogy most már a NEM-et és nem a Semmit vonatkoztatja a létező egészére. Eb- ben a vonatkozásban hasad a NEM privatívra és negatívra. A privativ "nem" működése mint láttuk a szterézisz (valaminek a hiány for- májában való megjelenítése), a negatív "nemé" pedig éppen saját pozitivitása, amely a privativ "nemre" való vonatkoztatásában majd mint rejtekezés rögzítődik. A negatív és a privativ "nemeknek" a létező egészére való vonatkoz- tatásában a létező egésze Titokként jelentkezik. Titokként irányítja azután a létező egésze a jelenvalólét tévelygéseit saját történelmi sorsában. 291 Már most láthatjuk, hogy itt a Titok a Semminek egy másik, "szűkebb" neve, de azt nem tudjuk, hogyan is jutott a Semmi e névhez. Csakis a gondolkodói kérdésben történhetett valami változás! És valóban, ha tüzetesebben megszemléljük a dolgot, azt látjuk, hogy az Igazság lényegéről szóló tanulmányban a gon- dolkodói kérdésből a kérdező maga kimaradt. A kérdés vonatkozik ugyan a létező egészére és a jelenvalólétre is, a kérdező még sincs benne. Exegetikai tehát nem ide tartozó feladat megmutatni, hogy miért is kellett mindennek éppen így történnie. Az viszont tény, hogy a Semmi abban a gondolkodói kérdezésben, amely- ből a kérdező maga kimarad, Titoknak neveztetik! Semmi és Titok végül is ez intuitíve belátható össze is függhetnek, de ennek az összefüggésnek a szükséges mivoltát ezáltal mégsem értettük meg. Heidegger a Semmiről németül gondol- kodik. A Semmi német neve a NICHTS, ez pedig egyenesen a NEM-hez küldi őt. A NEM elgondolásában azonban a német nyelv magára hagyja Heideggert. Ezért is fordul az Ariszto- telész által felkínált görög "szterézisz"-hez. Mi magyarul gondolkodunk. A Semmi ma- gyar neve a SEMMI is a NEM-hez küld. De vajon miféle "nemhez"? A "semmi" összetett szó, amely a "sem" taga- dószó és a "mi" névmás egybevonásában áll. A "sem" tagadószóval mi azt mondjuk, hogy "sem itt", "sem ott"; "sem ez", "sem az"; "sem én", "sem ő". Vagyis mindenütt kerestük, mégsem találtuk. Bárhogy gondolkodunk is, az a "nem", 292 amelyhez a "sem" magyar tagadószó küld, se nem a privativ "nem", se nem a negatív "nem". Egy még eredendőbb "nem"-ről lehet csak szó (amely persze még nem a NEM), vagy pedig egy másik "nem"-ről. A "sem" tagadószó "nem"je keresó' "nem"! Eleve azt mondja, hogy keresve nem találjuk, tehát hogy az a mód, amellyel benne a NEM-et felleljük, a keresés. De mit jelenít meg a "sem" keresése a NEMben? Csak azt jelenítheti meg, hogy a NEM-en belül vonatkoztatja egymásra a privativ és a negatív "nem"-et. Ezt úgy teszi, hogy keresve megjeleníti azt az űrt, amely a NEM-ben, a privativ és a negatív "nem" széthasadásakor a hasadás által támadt. Ha jól utánagon- dolunk, Heideggernél a privativ és a negatív "nem" teljesen külön áll egymás mellett, mint az eredendő' NEM-ben gyökerező teljesen külön levő belfajok. Ha más nem, hát a negatív "nem" egészen dermedt fagyottsága bizonyítja ezt. A negatív "nem"-mel pozitivitásán kívül semmi kezdenivalónk nem lehet. A kereső "nem" ezért elsősorban a privativ "nem"-hez fordulhat. A privativ "nem" megjeleníti annak a hiányát, ami hiányzik, és ezáltal azt is, ami hiányzik. A "sem" tagadószó kereső "nem"-je mintegy megtagadja a szteréziszből annak a hiányának a meg- jelenítését, ami hiányzik, és ezzel megjeleníti a hiány pozitivitását. Ezzel együtt kitölti azt az űrt, amely a privativ "nem", valamint a negatív "nem" között keletkezett, és amely mindeddig teljesen megjelenítetlenül és elgondolhatatlanul tátongott. 293 A "mi" egyszerre személyes és ugyanakkor kérdő, vonatkozó és határozatlan névmás, A "sem" tagadószóval együtt azt mondja, hogy "mi" vagyunk azok, akik kérdezve kerestünk, és/de nem találtunk. Egymásra vonatkoztatva a "sem"-et és a "mi"-t, ők azt mondják, hogy a ke- resés kérdezéseinek a többes számában, az összes többes számában megjelenített (minden) kérdező "nem"-be ütközve találkozott azzal, amit a Semmi szó most kifejez. Ez pedig az eredendő NEM! A magyar SEMMI szóban tehát a NEM-nek egy eredendőbb "formájára" bukkantunk, amely egyrészt közvetlenebbül utal az eredendő NEMre, másrészt eközben feleleveníti a negatív és a privativ "nem" egyébként halott kapcsolatát is. De a "mi" névmás kérdőként vonatkozó határozatlan mivoltában más irányban is im- pulzust jelent. Ekkor a "mi az?", "mi ez?" for- májában mozgósít. A "semmi" szóban azonban a "mi" kérdezése a "sem" tagadószó horizontjában, vagyis a kereső "nem"-ben áll, úgy, mint a NEM eredendőbb "formája". A kérdés Tőkése tehát azonnal a NEM-be torkollik, de úgy, hogy a keresés ismétlése mégsem hagyja kimúlni azt. A SEMMI magyar nevében ott dobog az a feszültség, amely a "Nichts" német főnévben nincs jelen, és ezért bele is kell gondolni akkor, amikor elgondoljuk azt, amire "vonatkozik". Ismételten tagadólag a "mi?" kérdés a "semmi" magyar szavában tehát örökösen el- hangzik. Ha választ nem is kaphat, illesztéket még követelhet. De mi a "mi" tulajdonképpeni illesztéke a "semmi"-ben? Mire várhat a kérdés, 294 ha válaszra nem? Nyilván csak valami "csodára". És valóban a "semmi"-ben a "mi" letompult, de el nem hallgattatható kérdezésé- nek az illesztéke a "CSODA". így szól: "MI- CSODA?" és a "sem" válaszolja is rá azt, hogy "SEM-MI-CSODA"! Vagyis, hogy még csoda sincs. Ennek ellenére a SEMMI magyar szóban, ahányszor csak kiejtjük elgondolatlanul tompán, de kitörölhetetlenül felhangzik a cso- davárásnak a hiány pozitivitásába azonnal belezuhanó kérdése. És azért is kipusztíthatat- lan a "csodavárás", mert forrása a jelen- valólétnek a SEMMI-hez való eredendő viszonyából fakad. Általa azonban a kereső "nem" mégiscsak valahogyan megjeleníti a hi- ány pozitivitását. Mert azt is mondja, hogy a pri- vativ és a pozitív "nem"-ek közötti úrös hiányban hozzájuk kapcsolódva és tőlük elkülönülve "értvén meg" azokat a kereső "nem" keresése a "mi?" kérdésbe torkollva már csak "valami csodára" ha várhatott, de az is megtagadtatott. A kereső "nem" elgondolható azelőttje csakis a privativ "nem" lehet, hiszen a negatív "nem" puszta "tagadás", ami csak azt mondja vala- miről, hogy az "nincs". A negatív "nem" ezzel nem hiányt, hanem űrt nyit. Ebbe az űrbe lép be a hiányt megjelenítő privativ "nem"-től eltá- volodva a kereső "nem", és így jeleníti meg a hiány pozitivitását, vagyis a hiányt "mint olyant". A hiányt, amiből nem hiányzik semmi, mert kere- sésében olyan "nem", amely csak "nem"-ekhez küldhet. És ezt úgy teszi, hogy közben azt mondja, hogy "ott még csoda sincs", vagyis: SEMMI. 295 Kereső "nem"-jével a SEMMI magyar szó mélyebben gondoltatja el velünk azt, amit "kifejez", mert eleve nemcsak a keresést és mőduszaif rögzíti. Kitörölhetetlenül benne van az, hogy a keresők mindig is MI magunk vagyunk, még ha a SEMMI-ben MI magunkat sem találhatjuk meg. Egyik irányában tehát ez a szó visszaküldi a jelenvalólétet önnönmagához. Önmagához visszaküldve a jelenvalólét a ti- tok fenoménjével szembesülhet, és szembesül is mindig, amióta a titok módszere számára ismeretes. Heidegger is a Semmitől elindulva a NEM elgondolásán át a Titokhoz érkezett. Miféle viszony van a titok egységesen egész fenoménje és a SEMMI között, hogyha ez megtörténhetett? Egységes egészében a titokfenoménről azt kel- lett mondanunk, hogy "rejtélyesnek" bizonyult. De azt is mondtuk, hogy ez nem valami előfeltétele- zés bebizonyosodása és nem is a megtorpanás negativitása, hanem hogy a titokhoz lényegileg, fenoménként tartozik hozzá, és a titok minden irány- ból megvizsgálva végül is rejtélyesnek bizonyul. A "rejtély" azonban annak az iránynak a függvényében, ahogyan találkozunk vele másés másképpen mutatkozik meg és volt megnevezve. A titkot kereső-kutató jelenvalólét számára a titok a rejtőzködésbe, vagyis a hiány pozitivitásába fulladt. A titkosító jelenvalólét számára a titok önmaga beláthatatlanságába veszett, mégpedig pontosan akkor, amikor a titkosító előtt a titok mint az ellenlevő jelen- valólét egyik létlehetósége tűnt fel. Az önmagát 296 a meditációba evonó jelenvalólét pedig lé- nyegében nem tett mást, mint rögzítette annak a titokképnek a látszólagosságát, amelyet privi- legizált helyzetéből a titkosító egységesen alkothatott róla. De azáltal, hogy a látszat fátyolát fellebbentette, sem annak birtokába lévén meditáló nem jutott, ami titkos, sem pedig nem tett többet, mint rejtélyesen lerögzítette. Nem tett többet, mert ez a legtöbb, amit megtehetett. Mint mondottuk, Heidegger a Semmitói, ál- tala küldve, a Titokhoz érkezik. És ez nem véletlert, mert ó't elgondolatlanul a SEMMI-ból a NEM kereső "nem"-je, vagyis a hiány pozitivitása irányítja. A hiány pozitivitását azonban a titok is megjeleníti, mégpedig az azt kereső jelenvalólét útjának az igazi legvégén. Ezt neveztük csonka titokfenoménnek. Ezért mondtuk azt, hogy amit Heidegger a "titok" (Geheimnis) szóban valóban elgondol, az a csonka titokfenomén. Mindig ezen az úton ha- lad a titokról meditáló kérdezése akkor, amikor a meditációból kimarad a kérdező jelenvalóléte. Azt, amit "titoknak" nevez, Heidegger mégsem küldi vissza a Semmihez, mert onnan a Semmi- hez vissza nem is vezet út. Végül is csak "előre" lehet haladni, mégpedig a "maga-elvonás" el- gondolásának az irányába. Ezt az utat Heidegger meg is járja, mégpedig oly kérlelhetetlen követ- kezetességgel, mint azt addig senki sem tette meg. De ezen az úton továbbhaladva a meditáló jelenvalólét bevonása a meditációba már végképp leszakadva elmarad. Ám pontosan emiatt a csonka tifokfenoménból nem visz visszaút a 297 SEMMI-be, és Heidegger az egységesen egész titokfenoménnel végül is nem szembesült. Mert az egységesen egész titokfenomén nem más, mint a SEMMI tapasztalata. Benne ez nem úgy tárul fel, mint valami, amit átélek, hogy azután majd kiderüljön, hogy általa vagy az ö révén vagyok tulajdonképpen létező'. Az egységes egész titokfenoménben a SEMMI-ben vagyok úgy, mint tapasztalatom légkörében. A titokfenomén "rejtélyessége" azt mondja, hogy róla meditálva úgy jutok a SEMMI-ig, hogy közben a meditációba bevonva benne vagyok. Mégpedig úgy vagyok benne, mint a SEMMI egy olyan másik nevében, amely azt, ami- ben vagyok, közvetlenül megtapasztaltatja velem. Nem csak arról van szó, hogy a titokfenoménben a SEMMI végül is semmizik, és ezt a meditáció legvégén meg is értettem. A titokfenomén megértése a SEMMI "megértése" is, és csak ezért érthetem ezután jobban annak a semmizéseit is. De a titok csak úgy tapasztaltathatja meg velem a SEMMI-t, ha azt a világló középbe a Lichtungba vonja. A világló közép és a Semmi a létező egészét - "ellentétes irányokból" fogja át. Ezek ketten nem az a "tiszta lét" és "abszolút Semmi", amiről Hegel beszél. Mégis a világló közép és a SEMMI, bár ugyanazt fogják át, egymás számára végül is beláthatatlanok. A ti- tokfenomén azonban a világló középben áll. De úgy áll ott, hogy azt mutatja, a végéig gondolva sem tudjuk nem odagondolni a SEMMI-t. A SEMMI-t nem hozzágondoljuk a titokhoz, ha- nem odagondoljuk, ahol van: a titokfenomén 298 legközepén. Nem csupán arról van szó, hogy a titok (a titkok) úgy áll a világló középben, mint- ha ott semmi sem volna. Minden titok tulaj- donképpen arra törekszik, hogy láthatatlanul lé- tezzen a világló középben. A SEMMI-t a látszat formájában is magára ölti: ott, a világló közép- ben titokként éppen semmi, nem is létezik, nem is mutatkozik meg! Hanem arról is, hogy amikor megmutatkozik és éppen titokként vagyis a hiányban rejtőzködőén ellenálló akadályként mutatkozik meg, akkor is tulaj- donképpen a SEMMI-vel való kapcsolatát állítja a világló középbe. Nyelvünk "titok" szava ősi, eldönthetetlen etimológiájával, a deverbális névszóképzés merev, egytömbű artikulátlanságával mindezek belátásában nagyon sokat segít. Teljesen megütköztető merevségéhez hasonló idegen szót nem ismerek. Még a görög "kriptosz" szóban is egyértelműen feldereng egy küldés; Heidegger "Geheimnis" szavának a képzése pedig cseppet sem deverbális, és inkább a ti- toknak a "házhoz tartozó bensőségességét", mint elképesztő idegenségét sugallja; a latin nyelvek "secret" szava (amelyet az angol is át- vett) valami olyasmire vonatkozik, amit egy kiválasztás után félretettek, tehát benne is egyértelműen ott van a küldés. A magyar "titok" szó azonban nem küld semmihez. Ezért is szinte lehetetlen a titokról meditálva belőle kiindulni. Állandóan le kell fordítani ahhoz, hogy végül is gondolatilag oda érkezzünk, amit kifejez. Akkor azonban azt látjuk, 299 hogy azt, amit kifejez, a legjobban fejezi ki. Mert valóban a SEMMI-hez küld, mint amiben a gondolkodásnak tartózkodnia kell ahhoz, hogy azt, amit kifejez, mégis valamiképpen elragadjuk. Heidegger "Geheimnis" szava tehát a SEMMI-nek nem igazán másik neve, hanem csak amolyan álneve, amely révén az a csonka titokfenoménbe burkolózik. De ugyanazt a né- met szót az Igazság lényegéről szóló tanul- mány román fordítója szerintem tévesen a román "mister" (misztérium) szóval adja vissza. Mivel ő sem ismeri a titokfenomén teljes horderejét, vonakodik azt, amit Heideger az ő szavá- ban valóban elgondol, a megfelelő - "secret" szóval visszaadni. A fordítás szerintem té- ves, de a tévedés nem egyszerű véletlen. Hanem az értelmezésnek egy bizonyos irányába helyezkedik el, mégpedig a lehető legnagyobb komolysággal. Rögtön felmerül ugyanis a kér- dés, hogy a titokfenomén rejtélyessége vajon valóban a SEMMI tapasztalata-e, és nem inkább valami olyasmire akadtunk benne, amit az emberiség végül is évezredek óta ismer, és nyugati hajlatán már régóta misztériumnak is nevez. A misztérium és a titok összefüggése nyil- vánvaló, hiszen minden misztérium, amikor közeledünk hozzá, rögtön és legelőször ti- toknak mutatkozik. A titok tehát az, amibe a misztérium előtolul, és az is ő, amibe a miszté- rium a maga egészében belehelyezkedik. A misztériumok a beavatatlanok számára meg- fejthetetlen szimbólumok, allegóriák, képletek és rejtvények csodálatos nyelvén beszélnek a 300 beavatottnak a titokról. A misztériumok megér- téséhez annak a megértése is hozzátartozik, hogy rejtvényeik elsősorban nem azért rejtélye- sek, mert valami mögöttük levőnek állanak elfedve azt elébe, hanem mert ezt főként azért teszik, mivel az, aminek előtte állnak, természe- te szerint olyan, hogy az csak rejtélyekben mutatkozhat meg. A misztériumokról szóló legkomolyabb írások mindegyike hangsúlyozza, hogy azok nem esetleges emberi gyarlóságok (pl. rejtegető önzés) okán titkosak, hanem azért, mert az, ami bennük az "értők" számára meg- mutatkozik, természetében hordozza a megmutat- kozás titkosságának a kimondott elvárását. Honnan ered ez az elvárás, mi köze a rejtvé- nyek csodálatosságához, és hogyan kötődnek mindezek a titokhoz? A kérdés természetesen a SEMMI-hez küld vissza. Ott azt láttuk, hogy annak magyar szavában, a MI tulajdonképpeni illesztékeként, mindenkor elgondolatlanul felhangzik a csodavárás halk reménye. Magyar szavában lesz világossá, hogy ezt a jelenvalólétnek a SEMMI-hez való "viszonyától" nem lehet megvonni. A Misztérium ezt a SEMMI-ben a csodavárástól megnyíló, de a kereső "nem" által azonnal elzáruló "helyet" siet betölteni. Ez neki azért sikerül, mert végül is "várják őt", és azért történik meg a betöltés "csak" titokként, mert a "hely" azonnal el is zárul. Az azonban, aki a betöltést elvégzi, csak a jelenvalólét maga lehet. De honnan veszi a jelenvalólét mindazt, amit e "helybe" beletölt? Nyilván saját létéből! 301 A jelenvalólétnek a saját létében is vannak "csodálatos" dolgok, események, és csodálkozik is rajtuk eleget. De a misztériumokban nem közvetlenül erről a sietős rácsodálkozásról van szó. Azt is láttuk azonban, hogy magyar nevé- ben elgondolva a SEMMI egy bizonyos irányában a jelenvalólétet önmagához küldi vissza. De ezt a létező' egésznek abban a jelen- létében teszi, amely a SEMMI-ben éppen el- vonul. A csodavárás a jelenvalólét csodál- kozásában a létező egészét pillantja meg, mint elvonuló csodálatosan rejtélyest, vagyis a misz- térium értelmében vett titkot. És ezért nem ért- jük meg általában a misztériumokat a titok nél- kül, mert bennük a titkot nem egységesen egész fenoménként tapasztaljuk, vagyis nem úgy, mint azt, amiben magában a SEMMI-ben ta- pasztaljuk meg a SEMMI-t. Ha nem egész egységében tapasztaljuk meg a misztériumban a titokfenomént, akkor hogyan? Egészen a titok- ban lévén, a misztériumok a titkot mégiscsak egységesként mutatják. Az az út, amelyen a titok már nem csonkán, hanem egységesként mutatkozik, a titkosító jelenvalólét útja. O az, aki felvetve annak a lehetőségét, hogy az ellenlevő jelenvalólét is a titkosítás létmódjába lépjen, minden ellenlétben végül is titkot szimatol. A SEMMI-ben azonban a kereső "nem" egyben maga az eredendő NEM legközvetlenebb mivolta is. A SEMMI ezért az, amit csak abszolút ellenlevésnek lehet elgon- dolni. A titkosító ezt eleve a titokba helyezve vagyis lényegében magában a SEMMI-ben 302 tapasztalja meg, annak alapján, ami minden- napjaink csodálkozásaiban számára már mindig is ismerős. Ezt mondja az a kifejezés: a misz- térium a titkosító rácsodálkozása a SEMMI-re, vagyis magára a titokra! Azt, hogy tulajdon- képpen magára a titokra csodálkozik rá, azt csak a meditációba magát belevonó és a titokról meditáló jelenvalólét mondhatja meg. De nem neki! Mert ő már mindenben titkot szimatol, úgyhogy vele a titokról nem is lehet beszélgetni, hiszen a titok problematizálásába eleve egy ellene levő titkosítást is belelát. De vajon a titko- sításnak ez a titokban való teljes elszigetelődése és az a talajtalanság, amibe ez a titokról medi- táló jelenvalólétet a vele való kapcsolatterem- tésben helyezi, nem egyenesen azt jelenti-e, hogy a titokfenomén valóban rejtélyes, és hogy ez a rejtélyesség abból származik, ami az ó' léte? Vagyis a SEMMI, amelyben mind a titkosító, mind a titkot kereső, de a meditáló jelenvalólét is eleve közvetlenül "benne" van, és amit nekünk Heidegger tárt fel a legtökéletesebben. Az egységes egész utokfenoménnel kizárólag a titkot tematizáló, a róla való meditációba önmagát bevonó jelenvalólét tapasztalatában találkozunk. Ez nem következtetés, hanem egy leíró meg- állapítás, amely horderejének a hatalmasságát kö- zelebbről is meg kell határozni. Azt jelenti ugyanis, hogy a titokfenomén egységes egészként sem a titkot titokként ku- tató, sem pedig a titkosító jelenvalólét tapaszta- latában sohasem áll össze. De éppen ez a titok- fenomén egy olyan sajátossága, amelyet a 303 meditációnak rögzítenie kell, és amelybe bele is kell gondolnia. Mert ez jelenti azt, amit a titok kategoriális szerkezetéről szóló tanulmányunk- ban úgy mutattunk be, hogy beláttuk, a titok végül is beláthatatlan öntörvényűségként, min- den ellenőrzésből kiszabadulva működik. Az egységesen egész titokfenomén ezért nem a ti- toknak egy ideáltípusa, amelyhez a "konkrét" ti- tokesetek többé vagy kevésbé példaszerűen közelednek, hanem éppenséggel a konkrét ti- tokesetek legvégső' értelme, vagyis léte. Ezért is kell annak a konkrét titokeseteket titokként ku- tató, mégis meditáló jelenvalólét felfedéseit irányítania. Mert pontosan ez az, ami a jelen- valólétet szükségképpen a volt titkok felé irányítja, vagyis olyasmire, ami látszólag már nem is titok, tehát éppen titok mivoltában már szinte SEMMI! Ahhoz, hogy ezt a "szinte SEMMI"-t a meditáció mégis egyrészt rögzít- hesse és meg is érthesse, másrészt a konkrét esetet is felgöngyölíthesse, amelyet éppen tematizál, az egységesen egész titokfenoménnek a meditációban való megtapasztalása szükséges. Az önmagát meditációba bevonó jelenvalólét a titokról meditálva tudja azt is, hogy ő "csak" meditál. Vagyis nem kíváncsiskodik, nem önös érdektől hajtva a versengő titokra tör, és nem is nyomoz. Mert azt is tudja, hogy mindezek a jelenvalólét más létmódjai, tehát beléjük he- lyezkedve már nem meditálhatna a titokról. Mindez talán elvont, fantasztikus, üres vagy kimondottan olcsó okoskodásnak tűnhet akkor, amikor tudjuk azt, hogy mindennapjaink jelene 304 sürgősen és nyomasztóan elvárja tőlünk, hogy a "volt" titkok borzalmait erőt nem kímélve a fel- színre hozzuk és torz mivoltukban megmutassuk. De vajon értjük-e a "ma" elvárását akkor, amikor azt így értelmezzük? Tudnunk kell azt is, hogy magát a kérdést is a titok és a SEMMI "viszonyának" a problematizálása eredezteti, hiszen egyébként nem is kérdeznénk, hanem belefognánk a belefogni valóba, mégpedig úgy istenigazából. De a titok és a SEMMI viszonya nem azt jelenti, hogy ha mi most például rásza- badulunk egy titkosszolgálat volt levéltárára, akkor ott megtaláljuk a "semmit". Éppen el- lenkezőleg, ott évtizedekig tartó sürgés-forgás űr-ügyeire bukkanunk, amelyekbe lelkiis- meretünkhöz mérten tisztességesen bele is merülünk. De bármilyen erőbevetéssel buzgólkodjunk is az aktacsomók között, nem fogunk annak a hatalomnak a Semmiségére bukkanni, amely ezt a hatalmas tehát még halottként is hatalmát fitogtató gépezetet létre- hozta és működtette! Ezt ugyanis csak a levéltár volt-titkos mivolta mutathatja meg, és csakis akkor, ha abból elsősorban nem a "volt"-at, hanem a "titkos"-at rögzítjük. Csak azután vagy csak így tudjuk annak a "voltságát" a jövőre nézve is a jelenben jelenvalólétként bebiztosítani. De ezt távolról sem biztosítottuk be azzal, hogy zsurnalisztikailag kíváncsiskodva egyre-másra "titko- kat" fedünk fel, és azzal sem, hogy "társadalom- tudósként" volt titkokban kapirgálunk. Ahhoz, hogy a "volt" hatalmak lényegi, bűnös semmiségét megérthessük, hogy azt a 305 múltat amely ezzel a hatalommal nekünk is közös múltunk valóban elmúlttá tegyük, az egységesen egész és a SEMMI-be önmagához vivő titokfenomén megértése szükséges. Nél- küle továbbra is kiszolgáltatva maradunk a SEMMI-nek, és a semmis hatalmakban való semmizésének. A SEMMI tehát éppen hogy nem semmi. A titok témájával való szembesülés sürgős és nyomasztó, de éppen ezért nem kell elsietni! "Titoknak" nevezve azt, amit megtapasztalt, Heidegger nemcsak messze túllát azon, amit "misztériumoknak" neveznek, hanem nem is találkozik ilyesmivel. Ha értjük az utat, amelyen Heidegger halad, beláthatjuk azt is, hogy azon nem lelhetők fel a "misztériumok". Ezzel persze a misztériumok kérdése távol- ról sincs elintézve. Felmerülnek ugyanis a kér- dezés újabb irányai. Milyen viszony van a történelmi ember sorsában a misztériumok ta- pasztalata és a titok módszerével való bánnitudásának az elterjedése között? Milyen értelemben tekinthetők a misztériumok és a csonka titokfenomén a meditációban megta- pasztalt egységesen egész titokfenomén szár- mazékos formáinak? És ha azoknak tekint- hetők, miképpen esik meg ez a származtatás, és miképpen lehet ennek a belátása egy a múlttal kapcsolatos és a titok múltja által közvetve felelevenített új állásfoglalás alapjává? És miképpen kerül be a történelmi embernek a múlttal kapcsolatos új állásfoglalásába a jövőjére irányuló előrenyúlása? 306 UTÓSZÓ A kötetet záró Heidegger-tanulmány egy sor kér- déssel végződik. És ez azért van így, mert a dolgo- zat tulajdonképpen visszanyúl a kötet többi tanul- mányainak két kezdetéhez: a Kant-dolgozathoz és a titok kategoriális szerkezetéről szóló íráshoz. Kant a "tiszta ész" határait a lehetséges tapasz- talat határaiban igyekezett megszabni. Ezzel egy olyan paradigmába helyezte a gondolkodást, amelyben és amellyel a filozófia mindmáig vias- kodik. Ezzel küszködik Jaspers is, amikor a transz- cendencia rejtjeleit rögzíti és fejtegeti. Heidegger is ebből kiindulva keres partnert a filozófiának. A lé- nyegi költészetben remél olyan fogódzókat, ame- lyekbe a lényegi gondolkodás a lét elgondolásában megkapaszkodhat. De Lukács is partnert keres a filozófiának. Ő ezt a politikában találja meg, mint amiben a filozófia igazságai egyszerre kelnek életre és lelnek újabb ösztönzésekre. Mindannyian utakat nyitottak és tartanak nyitva mindmáig. Nélkülük a titok témájával való szembesülés számomra elképzelhetetlen. És csak így válhat a titok témája maga is úttá. Az utolsó Heidegger-dolgozat hallgatólagosan és kimondottan is ezeket a lehetőségeket rögzíti. Itt csak kettőről szeretnék vázlatosabban szólni. Legelőször a múlttal kapcsolatos "új" állásfog- lalásról kell beszélni. A titoknak fenoménként az a sajátossága, hogy nyilvánosan meditáló kutatóját mindig is a "volt" titkokra irányítja. Mivel a "volt" 307 titkok mindig is először kimúlt titkok, titkosságu- kat kivétel nélkül múltként prezentálják. A titokfenoménben egy sajátos, nem tulajdonképpeni "múlt" születik: olyan "múlt", amely éppen "voltsága" miatt nem múlik el. Azt, amit itt "múlt"-nak ne- vezünk, Heidegger lényegében csak úgy ismeri, mint valamit, ami úgy a miénk, hogy azt őrizzük, vagy felejtjük. A felejtés az ő számára elsősorban létfeledés, másodsorban pedig egyszerű elfelejtés. Ezért is emeli a lényegi gondolkodót a lét őrző pásztorának rangjára. De éppen mert Heidegger alapvető célja a tulajdonképpeniség létlehetőségei- nek a feltárása és felszabadítása, megmutatja, hogy például a szorongás egyik tendenciája az, hogy felszabadít az olyan semmis lehetőségektől, mint a voltság egyszerű, nem tulajdonképpeni ismétlé- se, és ezzel együtt rányit a tulajdonképpeniekre is.1 Ennek ellenére a hozzákapcsolódó hermeneutika a múltat már elsősorban mint hagyományt rögzíti. "Mindenesetre írja Gadamer a múlthoz való vi- szonyulásunkban, mely egy pillanatra sem szüne- tel, nem a hagyománnyal szembeni távolságtar- tás és szabadság a voltaképpeni célunk (kiemelés tőlem K. I.).2 Őszintén szólva nem értem, miért is mondja ezt Gadamer ilyen egyértelműen Auschwitz és a többi haláltábor vagy a Gulág tudatában. Én sokkal inkább úgy érzem és ezt bennem az a mód váltotta ki, ahogyan mi a közelmúltunkban a titokfenoménnel szembesültünk -, hogy éppenség- gel a hagyomány bizonyos vonatkozásaival és a hagyományozásnak magának a "természet adta" formáival szemben kell kialakítani ma egy olyan állásfoglalást, amely azt múlttá változtatja. És ezt 308 éppen mert nem azonos a felejtéssel elmúlatásnak nevezem. De mit is mond a hermeneutika a hagyo- mányról? Olyasmi ez, amiben mindig is benne állunk, és amit ezért meg is kell értenünk. A megértés értelmezésének a függvényében azután a hagyománnyal kapcsolatosan állást is foglalunk. Ez a "múlttal" kapcsolatos álláspont végül is ízigvérig tisztességes: megértve azt, ami volt, igenis tanulhatunk belőle. De mit tanulhatunk? Megta- nulhatjuk például, hogy a múltnak "voltak" bor- zalmai is. Ezt megértve törekedhetünk azokat nem megismételni. A múlt borzalmai tehát akkor és úgy múlnak el, ha nem ismételjük meg azokat. Nem megismételni valamit azonban lényegében még nem más, mint elfelejteni azt. A hermeneutikának a múlt borzalmaival kapcsolatos hatal- ma nem több és nem más, mint elfelejteni azokat. Csakhogy a hagyomány most már az, amiből bizo- nyos dolgokat megőrzünk, másokat pedig vállalva elfeledtetünk. Továbbra sem tudjuk, mit is jelent a múlt borzalmainak a vállalása: beval- lást, bocsánatkérést, bűnhődést? De vajon nem könnyelműség-e a múltat a módszertani elvárások bár óriási tisztességére vagy az erkölcsi állásfoglalások esetlegességére bízni? Hiszen a múlt vállalása, bevallása és a bo- csánatkérés is rendszerint elmarad. Sőt a múlt borzalmai a leginkább ott fortyognak a múltban vállalatlanul, megbüntetlenül és végül is róluk megfeledkezetten elfelejtetetlenül. Hogyan le- hetséges így "igazi" hermeneutikai felejtés? 309 De elfelejtetlenül a múlt mégsem múlik el. Voltként jelenléve uralkodik rajtunk ma is. Vajon a múlttal kapcsolatos viszonyunkban nem kell-e annak őrzésén és felejtésén kívül valami mást is megtanulnunk? Éppen azért, hogy annak borzal- maitól ki-szabaduljunk!? Vajon a módszertani és az erkölcsi kérdéskör legközepén nem egy onto- lógiai probléma mocorog-e? A "múlt" bárhogy igyekezzünk őrizni, meg- érteni vagy "rendbe tenni" mindig valami olyan, ami már nincs. Már nem lévén, igazi hatalmunk sincs felette. Úgyhogy "voltként" nem is múlik a múlt, hanem éppenséggel uralkodik rajtunk. A mi századunk éppúgy Auschwitz, a Gulág és a diktatúrák százada, akárcsak a jóléti államé, a demokráciáé vagy a "hermeneutikáé". Jó lenne most, a szazad legvégén azt mondhatni, hogy a század borzalmai "mégiscsak már a múltéi". De sem Auschwitzőt, sem a Gulágot, sem a volt diktatúrákat nem vállalja senki. Éppen azért, mert azok már a múltéi! Csakhogy az újfasiszták, a na- cionalisták és a "kommunisták" e szörnyű hagyo- mányok tulajdonképpeni örökösei ismét parla- mentekben, újságokban és piactereken szónokol- nak, és kormányokban hoznak döntéseket. Mintha semmi közük se volna a múlt szörnyűségeihez. Mit is tehetne mindezzel a hermeneutika, ha nem képes ennek ontológiai lehetőségére rámutatni, és ha nem képes ezekkel a lehetőségekkel szemben állást foglalni? Legalább kérdezni kell! Hiszen a "volt" a "már nincs"-ként szinte a SEMMI birodalmába került. El nem múltként azonban mégsem semmisült meg. 330 Mi köze a múlt el nem múlásához a SEMMI-nek? Nem kell-e újra elgondolni a SEMMI-t, hogy elgondolhassuk azt, mi is történik akkor, amikor a "volt"-at magába vonva Semmizik? És vajon a múlt elmúlattatása nem kimondottan annak a megsemmisítését jelenti-e, mert meg nem történtté már nem tehetjük, hiszen az már nincs? De a múlt megsemmisítése nem a jelenvalólét jelenlétének egy lehetséges létmódja-e: az, ahogyan a múlttal való kapcsolatában "viselkedik"? És nem kell-e ót erre ma kiszabadítani? Úgy, ahogyan a kérdések kérdésekbe torkollanak, nyílnak meg, illetve zárulnak el a gon- dolkodás és a létlehetőségek útjai. Egy-egy út mindig is visszakanyarog az eredeti útra, amely mindig is a hagyományaink kérdésességének az útja. A titok kérdése is ilyen út, a hagyományokról is állandóan kérdeztet. De az a hagyomány, amelyre ó' kérdeztet, nem az elődeink, az "őseink" filozófiai hagyományának az útja. Egy ennél is eredendőbb hagyományhoz küld: a nyelvhez, amelyben és amelyen gondolkodunk. Egy nemrég megjelent könyvében Vajda Mi- hály arra kérdez rá, hogy van-e magyar filozófia. Több oldalról is megvizsgálva érthető okokból végül is nyitva hagyja a kérdést... Én sem akarok rá egyértelmű választ adni, de nem rejthetem el azt az érzésemet, hogy mindeddig a magyar filo- zófia elmulasztotta azt, hogy a magyar nyelv filo- zófiai lehetőségeibe belegondoljon. A titok témáján dolgozva nem lehetett nem észrevenni, milyen mély és elgondolatlan filozófiai lehetőségek rejle- nek olyan szavainkban, mint a "hallgatás", az "ál311 arc", a "semmi", a "titok" stb. Ekkor rögzült ben- nem a meggyőződés, hogy csak akkor lesz igazán magyar filozófia, amikor a filozófusok valóban belegondolnak a magyar nyelv szavainak filozó- fiai mélységeibe. A félreértések elkerülése végett rögtön le akarom szögezni, hogy nem a magyar nyelv filozófiai felsőbbrendűségéről vagy valami hasonló olcsó magyar nacionalizmusról beszélek. Nem is valami tribális magyar létérzésről, amelyet csak egzotikumként prezentálhatunk. Hanem ar- ról, hogy éppen más nyelvekkel együtt tematiku- sán magyarul gondolkodva fedezhetjük fel nyel- vünk filozófiai lehetőségeit és mélységeit akkor, ha szavaiba kimondottan belegondolunk. Ekkor de- rül ki, hogy magyarul olyasmit is elgondolhatunk, amit azután a többi nyelven is majd bele kell gondolni abba, amiről gondolkodunk. Nem szójátékokról és nem is szófejtésekről van szó. Hiszen a szófejtés végül is játék a szavakkal, a szójáték pedig tulajdonképpen a gondolatokkal játszik. A szavak illesztékeibe, ízületeibe kell bele- gondolni; abba, ahogyan ők ott érintkeznek és fo- rognak, úgy, ahogyan azt például a német filozó- fusok a saját nyelvükkel tették. Nem azt kell elgon- dolni, ami a szavak kapcsán eszünkbe jut, hanem azt, ahová és amihez azok magukban küldenek. És akkor talán több eséllyel tehetjük fel újra a kötet zárótanulmányának utolsó kérdését: "És mi- képpen kerül be a történelmi embernek a múlttal kapcsolatos új állásfoglalásába a jövőjére irányuló előrenyúlása?" 1994. december 322 JEGYZETEK Módszer és problémái "A tiszta ész kritikájá'-ban 1. Leonard Nelson: Fortschritte und Rückschritte der Philosophie von Hume und Kant bis Hegel und Fries. Hamburg, 1972.192. 2. Immánuel Kant: Prolegomena zu einer jeder künftigen Metaphysik die als Wissenschaft wird auftrefen können. Leipzig, é.n. 55-56. 3. Immánuel Kant: Kritik der remén Vernuft. Text der Ausgabe 1781 mit Beifügung sámtlichen Abweichungen der Ausgabe 1787. Leipzig, é.n. 21. 4. i.m. 503. 4. i.m. 13. 6. i.m. 46. 7. Immánuel Kant: A vallás a puszta ész határain belül és más írások. Bp., 1974.127. 8. Kritik der reinen Vernuft. 72. 9. i.m. 80. 10. i.m. 209. 11. i.m. 223. 12. i.m. 230. 13. i.m. 57. 14. i.m. 235-237. 15. i.m. 269. 16. i.m. 260. 17. i.m. 502. 18. A vallás a puszta ész határain belül... 130-131. 19. Kritik der reinen Vernuft. 209. 20. Immánuel Kant Metaphysische Anfangsründe de Nahmvissenschaft. Gratz, 1794.22. 21. Kritik der reine Vernuft. 99-100. 22. i.m. 108. 313 "A lélek és a formák"-tól az Ontológiáig 1. Lukács György: A társadalmi lét ontológiájáról. Bp., 1976. II. 758. 2. i.m. 765. 3. i.m. 823. Georg Simmel és a titok szociológiája 1. Georg Simmel: Rembrandt. Művészetfilozófiai kísérlet. Bp., 1986.108. 2. Vö. Albert Mamelet: Le relativisme philosophique de Georg Simmel. Paris, 1914. 3. Vö. Raymond Aron: Introduction â la philosophie de l'histoire. Thése. Paris, 1937. 4. Georg Simmel: Válogatott társadalomelméleti tanulmányok. Bp., 1973.187. 5. i.m. 213. 6. i.m. 79. 7. Lásd Georg Simmel: Soziologie. Leipzig, 1908. 8. Georg Simmel: Válogatott társadalomelméleti tanulmányok. 315. 9. Vö. Sissela Bok: A hazugságról. Bp., 1983. 10. Lásd Pierre Boutang: Ontologie de secret. Paris, 1973. 11 Georg Simmel: Válogatott társadalomelméleti tanulmányok. 335. Beavatás, hallgatás, álarc 1. A tanulmány megírásához az alábbi forrás- műveket használtam fel: Mircea Eliade: Initiations, rites, sociétés secretes. Naissances mystiques. Essai sur quelque types d'initiations. Paris, 1976. A. Ernout-A. Meillet: Dictionnaire étimologique de la langue latine. Paris, 1939. Leo Frobenius: Masken und Geheimbünde Afrikas. In: Abh. der Kaiserl 314 Leopold-Carol. Deutschen Akademie der Naturforscher. Bd. 74. 1. Halle, 1898. A magyar nyelv történeti-etimológiai szótára. Bp v 1967. J. C. Nyíri: "Tradition" and Related Terms: A Semantic Survey. In: Doxa. 1-2. Bp., 1988. Georg Símmel: Das Geheimnis und die geheime Geseílschaft. In: Soziologie. Untersuchungen über die Formen der Vergesellschaftung. Leipzig, 1908. A titok és kategoriális szerkezete 1. Georg Simmel: Válogatott társadalomelméleti tanulmányok. Bp., 1973. 336. 2. Mircea Eliade: ínitiations, rites, sociétés secretes. Paris, 1976.150-160. 4. Vö. Wilhelm Blum: Curioşi und regendarii. Untersuchungen zur geheimen Staatpolizei der Spá tanti ke. München, 1968. 5. Vö. Almási Miklós: Az értelem kalandjai. Bp., 1980. 6. Wolfgang Mende: Die Wéitergabe von Privatgeheimnissen durch die Polizei. Mainz, 1979. 9 10. 7. Georg Simmel: i.m. 338. 8. Vö. J.W. Botkin-L. Elmandjra-M.Maliţa: Orizon- tul fără limite al învăţării. Buc, 1981. 9. Lásd Jurgen Habermas: A társadanni nyilvá- nosság szerkezetváltása. Bp., 1971. Titok és tilalom 1. Angyal Pál: A titok védelme anyagi és alaki büntetőjogunkban. Bp., 1909.10. 2. Wolfgang Mende: Die Wéitergabe von Privatgeheimnissen durch die Polizei. Mainz, 1979.19. 3. Sergiu Andon: Hazafias kötelesség: az államtitok védelme. In: Igazság. Kolozsvár, 1987. jún. 13. 315 4. Vö. Jürgen Habermas: A társadalmi nyilvános- ság szerkezetváltása. Bp., 1971. 9. és Wolfgang Mende: i.m. 5. Lásd France Weiss: Histoire des fonds secretes sous l'Ancienne Régime. Thése. Paris, 1939. 6. Vö. Bartholomé Bennasar: Inchiziţia spaniolă, secolele XV-XIX. Buc, 1983. 7. Michel Foucault: Surveiller et punir. Naissance de la prison. Paris, 1975.43. Az összeesküvés 1. A konferencia teljes anyagát, benne az itt most némileg bővített formában újraközölt dolgozatom- mal, a Párizsban megjelent Politica Hermetica című folyóirat 1992.6. száma közölte. 2. Hésziodosz: Istenek születése. Munkák és napok. Bp., 1976. 780, 790, 800. és 810. vers. 3. Rudolf Hirzel: Der Eid. Ein Beitrag zu seiner Geschichte. Leipzig, 1902.152-171. 4. Az eskü evangéliumi tilalma (Máté 5. 33-37) és az elvárás, hogy az esküt az "igen" vagy a "nem" egyszerű kimondásával helyettesítsék, az effajta aktusok és helyzetek tökéletes áttetszőségének csu- pán az eszményét fejezi ki. De hasonló szellemben veti fel újra a kérdést Kant is, amikor azt a gyakorlatot bírálja, hogy az állítások igazságát és az ígéretek őszinteségét a polgári igazságszolgál- tatásban az istenségre való hivatkozással erősítik meg. (Vö. Immánuel Kant: A vallás a puszta ész határain belül és más írások. Bp., 1974.) Bennünket azonban itt nem az eskü teológiai, jogi vagy erkölcsi megítélése, hanem lényegének a megértése foglalkoztat. 5. Lásd J.L. Augustin: Hogyan cselekedjünk a szavakkal? In: Beszédaktus-Kommunikáció-lnterakció. Bp., 1971. 316 6. Gáspár Dorottya: Eskü a rómaiaknál és a sacramentum militiae. Bp., 1982. 38-43. 7. Lásd Pierre Chevallier: Quelques lumiéres inedites sur la question du serment maconnique. In: Politica Hermetica. Paris, 1990. 4. sz. 8. Fraknói Vilmos: Martinovics élete. Bp., 1921.4. 9. Benda Kálmán: Bevezetés. In: A magyar jako- binus mozgalom iratai. Bp., 1957.1. LXXIX. lap. Elzártság, elfedettség és rejtőzködés Heideggernél 1. Martin Heidegger: Lét és idő. 1989.133. 2. uo. 3. i.m. 126. 4. Lásd Martin Heidegger: Sein und Zeit. Halle, 1935. 5. Martin Heidegger: Lét és idő. 132. 6. Vö. Martin Heidegger: i.m. 124. és Klaus Held: A világ végtelensége és végessége. A fenomenológia Husserl és Heidegger filozófiájában. In: Utak és tévutak. A budapesti Heidegger Konferencia elő- adásai. Bp., 1991. 29. 7. Martin Heidegger: i.m. 125. 8. uo. 9. uo. 10. i.m. 133. 11. ún. 121. 12. Vö. Jean-Luc Marion: Reduction et donation. Recherches sur Husserl, Heidegger et la phénomenologie. Paris, 1974. 13. Lásd Marc Richir. Phénomenes, temps et étres: ontologie et phénomenologie. Paris, 1987. 14. Lásd Emmanuel Levinas: En decouvrant l'existence avec Husserl et Heidegger. Paris, 1974. 15. Martin Heidegger: i.m. 276. 16. Vö. Martin Heidegger. Ce este metafizica? In: Mar- tin Heidegger Repere pe drumul gândirii. Buc, 1988. 337 17. Martin Heidegger: Lét és idő. 267. 18. i.m. 200. 19. i.m. 390. 20. i.m. 203. 21. i.m. 235-236. 22. Martin Heidegger: A műalkotás eredete. Bp., 1988. 83. 23. uo. 24. Vö. Martin Heidegger. Despre esenţa si conceptul lui OYSIS. Aristotel Fizica B.l. In: Martin Heidegger: Repere pe drumul gîndirii. Buc, 1988. 25. Vö. Klaus Held: i.m. 26. Martin Heidegger: Lét és ido. 263. 27. Vö. Martin Heidegger Ce este metafizica? i.h. 28. Vö. Martin Heidegger: Despre esenţa adevă- rului. In: Martin Heidegger: Repere pe drumul gîndirii. Buc, 1988. 29. Vö. Martin Heidegger: Despre esenţa şi conceptul lui OYSIL. i.h. Utószó 1. Martin Heidegger: Lét és ido. Bp., 1989.563. 2. Hans-Georg Gadamer: Igazság és módszer. Bp., 1984. 201. TARTALOM Előszó 5 Módszer és problémái "A tiszta ész kritikájá"-ban 12 Kari Jaspers Nyugat és Kelet között 28 A szent, avagy a fény csendes hangjai 51 "A lélek és a formák"-tól az Ontológiáig 67 Georg Simmel és a titok szociológiája 89 Beavatás, hallgatás, álarc 117 A titok és kategoriális szerkezete 134 Titok és tilalom 154 Az összeesküvés 167 A "volt titkok" 196 Elzártság, elfedettség és rejtőzködés Heideggernél 223 Utószó 307 Jegyzetek 313 K O R U N K B A R Á T I T Á R S A S Á G KOMP-PRESS KIADÓ Kolozsvár, IasiloríNagy-Szamos) utca 14. Felelős kiadó: Cseke Péter Telefonés faxszám: 00-40-64-136530 Postacím: 3400 Cluj, cp. 273, România A könyv szerkesztője: Kerekes György Grafikus: Deák Ferenc Műszaki szerkesztő: Heim András Korrektor: Mező Piroska Számítógépes szedés: Sass Gyöngyi Számítógépes tördelés: Bíró Ernő Alak: 70 X100 / 24 Kiadó ívek száma: 16 Nyomdai ívek száma: 13,33 Tiparul executat la: Imprimeria "Ardealul" Cluj Comanda nr. 60331 s