Recenzije i prikazi Robert Torre Ima li života prije smrti? Iskustvo prvog lica Media bar d.o.o., Zagreb 2018. U ozračju novog trenda popularne new age psihologije i self-help literature i poredno s porastom	neuroznanstvenog	upliva	u	kulturu zdravlja, s pomalo nezgrapnom konzekvencom redukcionističkog biheviorizma, ne iz- nenađuje	da	je	akademska,	a	i	šira	zajednica s	intrigom	dočekala	novo	dijelo	Ima li života prije smrti? prominentnog hrvatskog psihijatra Roberta Torrea. Nakon što se javnosti predstavio kontroverznom knjigom Prava istina o psihijatriji: kako zaustaviti planetarnu epidemiju uzimanja psihofarmaka (2014.), svojevrsnim manifestom koji prezentira žestoku kritiku suvremene medicinske paradigme	mentalnog	zdravlja	i	scijentističke	kulture	koja	idealno	izvršava	funkciju	konzumeris- tičke racionalizacije u korist farmakologije, Torre objavljuje ono što naziva »sintezom dugogodišnjeg samopropitivanja« i hvata se	u	koštac s	osnovnim	životnim	dilemama. Autor	apelira	na	reanimaciju	egzistencijalno- fenomenološkog	holizma,	ne	samo	u	pristupu liječenju nego i fundamentalnom problemu čovjeka-u-svijetu te refleksiji o ontološkoj kategoriji života, sreće i smisla. Djelo prezentira analitičku reviziju koja se pojavljuje u narativnom izlaganju metafizičkih samorefleksija stečenih primjenom metodološke introspekcije. U mjeri u kojoj je ova knjiga anticipirana kao self-help psihologija s ciljem instant recepta za vođenje najboljeg od mogućih života ili pesimistično očajanje nad beznađem kao potpunom anihilacijom života, ona je uvelike promašena. S tim	u vidu, ona neće biti značajna	menadžerima i izvršnim rukovoditeljima qua NLP	metoda za poboljšanje internih i eksternih operativa. To je stoga što je primarno	napisana	u	doživljaju	iz	prvog	lica te su	njene spoznaje	u	velikoj	mjeri subjektivne, a dovoljno objektivne da bi u svom opsegu mogle obuhvatiti nedoumice i boljke svakodnevnog čovjeka. Drugo, zbog svoje intrinzične	dubine	ona	nije	praktična	ni	lako primjenjiva. Čitatelja se ne opskrbljava naprosto	pragmatičnim	metodama	i	zdravijim	i svrsishodnijim	mehanizmima	per se, već se najvišim	mjerilom	smatra	dosezanje	autoconscientie – samosvjesti iliti sposobnosti misli da osjeti samu	sebe,	kompetencija	čovjeka	da upozna vlastito opstojanje i djelovanje koje je,	kao	prepoznato,	prisutno	u	svakom	njegovom aktu. U svom kritičkom osvrtu Torre se mahom obrušava	na	glavne	primate i	bazične	postulate	tzv.	self-help psihologije, svojevrsne dogmatične teologije popularizirane u psihoterapijskom	strujanju	dvadeset	i	prvog	stoljeća. Ono što je pronicljivim marketingom falsificirano pod ideološkim okriljem mentalnog zdravlja,	s	ciljem	kreiranja	sve	veće	potražnje, jest autokracija pozitivnog životnog stava i njegove predominantne ekstenzije-uvjerenja da	patnja	nije	nužno	konstitutivna	sastavnica života.	Psihoterapija je	pod	pritiskom	dominantnog ekonomskog poretka transformirala i	samu	srž	svojih	aktivnosti	–	naglašeno	problematična	dimenzija	modernih	strujanja	jest terapeutizacija normalnih i psihologizacija normalnosti	kreiranjem	halucinatornih	»poremećaja«.	Nekoć	altruistična	disciplina	sada	je već uvelike dio pervazivnog konzumerističkog reproduktivnog aparata – njome generirane spoznaje postaju roba kojom se trguje na tržištu poslovnog	menadžmenta, motivacijskim seminirima i life-coachinga. Terapeut je	plaćeni	prijatelj	čija	je	posvećenost	uvijek neautentična	i	precijenjena.	Kaže	Torre: »Medicina je postala proaktivna i anticipatorna (...).	Liječnici	su	zamijenili	svećenike	novog	kulta zdravlja.«	(str.	125) Ima li života prije smrti?	svojevrsna	je	egzis- tencijalistička	meditacija	fundirana	na	dobro poznatoj teorijskoj okosnici fenomenološke i	ontološke	filozofske	tradicije.	Evidentan je FILOZOFSKA	ISTRAŽIVANJA 153 God. 39 (2019) Sv. 1 (265–283) Recenzije	i	prikazi266 utjecaj Husserla, Heideggera, Sartrea, Schopenhauera,	Kanta i	Nietzschea,	pa i zen	budizma i stoicizma. Knjiga putem detaljne elaboracije kompleksnih fenomena besmisla i patnje, transformira egzistencijalna pitanja koja	vode	pesimizmu	u	mistički	optimističnu psihologiju	suosjećanja	kakva,	premda	se	eks- plicitno ne spominje u Torreovu djelu, implicitno	čini	srž	Kohutove	psihoanalize	sebstva. Ovdje se otvara prostor starim filozofskim promišljanjima o fundamentalnim ontološkim pitanjima. Odgovore na njih, napominje Torre,	ne	spoznajemo	pukim	intelektom,	koliko ih intuitivno-intimno putem providnosti otkrivamo u ideji Apsoluta – sveobuhvatnog, cijelovitog i sveprožimajućeg osjećaja stapanja sa svijetom-u-kojem-jesmo, u kojem tu-sada-bivamo-s-drugima; idejom da smo prema svijetu otvoreni svojim tijelima te da smo	prožeti	društvenim	odnosima	koji	uvijek ukazuju	na	nešto	drugo	od	nas	–	vječitu intersubjektivnost	koju	ne	može	dokučiti	puka introspekcija jer	bi	ona lako	zapala	u	okove naivnog	solipsizma.	Tuđa	egzistencija	uvijek upućuje	na	nešto	više	od	sebe	sâme	–	ona	je početak	i	kraj	naše	slobode	–	ona	je	ujedno	i imperativ	i	obveza.	Možda	su	Pascalove	mis- li predstavljale svojevrsnu inicijaciju prema ulasku u ravan apsoluta – a time i neposredno dovele	do	spoznaje	da	je,	kada	je	sve	rečeno i učinjeno, jedino istinski opstojeće Anima candida. Naglašeno	etički	i	moralno	dubiozna	životna filozofija	suvremenog	čovjeka	problematično je	egoistična	i	narcisoidna	–	njen	narativ	prodaje	mit	da	smo	»rođeni	autentični,	a	potom nas	život	i	lažni	svijet	lišava	te	fantazmatske izvornosti«.	U	svom	poglavlju	»Self-help	psihologija«	Torre	koncizno	izlaže	kako	se	pop- psihologija ne liši ni mistifikacije ljudskih prava	kada	kaže: »Slobodu samoodređenja preinačuje ka sebičnoj vlastokoristi gdje svatko ima pravo biti sobom (ma što	god	mu	to	značilo).	Uči	nas	da	sve	podredimo iživljavanju	sebične	subjektivnosti.	A	da	etičku	ravan odgovornog subivanja s bližnjima podredimo osobnoj	sreći	i	personalnom	ispunjenju.	Jer	psihoterapijski	'rad	na	sebi'	oslobađa	suvremeno	građanstvo	nepotrebnih	inhibicija,	a	zapravo	odgovornosti prema	bližnjima.«	(str.	120) Demantirajući	kompetenciju	akademskih	kliničara	sa	znanstvenim	titulama	na	»ekspertizu za	ljudsko	iskustvo«,	ovo	prirodno	filozofski um podsjeća na Nagelovu kritiku redukcionizma. I uz svo	moguće znaje o njemu, nikad	nećeš	znati	kako	je	to	biti	šišmiš.	Dakle, misao vodilja Torreove materije jest: svatko je jedini i isključivi	stručnjak	svog iskustva. Svatko je posjednik vlastite istine i vlastitog narativa,	a	propozicija	da	je	moguće	dokučiti tuđu	srž	i	njegovu	intimnu	patnju	je	naprosto apsurdna fikcija. »Zato	nitko	ne smije biti drugim	umjesto	drugog, dati mu odgovore umjesto njegovih pitanja. A nelagodnu	tjeskobu	tih	pitanja	čovjeku	nitko	ne	smije uzeti,	jer	time	uzima	samo	srce	njegove	ljudskosti. Zato ništa, pa ni znanost, ne smije stajati ispred slobode ljudi.	U najkonkretnijem smislu, to znači braniti prostore individualnih građanskih sloboda do	visoko	tolerantne	razine	emancipiranog	anarholiberalizma.«	(str.	132) Namjesto da cirkularno nabraja navike uspješnih	ljudi,	koje	su	uzete	kao	mjerodavne	upravo i samo po tome što su ljudi koji ih ritualno obnašaju uspješni, i kamuflira ih u nekoliko koraka	do	sretnijeg	života,	Torre	čovjeka	prije usmjerava	na	put	na	koji	su	rijetki	pozvani,	a još rijeđi	odvažni.	To je	put	u samu	nutrinu vlastita	sebe-bića.	To	je	doista	osamljen	pothvat, a samim tim i više relevantan; naime, samo	po	njegovoj	zasluzi	dugujemo	benefite drugog	rođenja,	konstituiranog	u	patnji,	boli, a	u	konačnici	katarzi	koja	osvjetljava	put	vođenju suštinski ispravnijeg života. Jer ondje vrebaju, kako bi to Kierkegaard rekao, demoni	opasniji	od	umu	zamislivoga,	kao fantazmatske tvorevine slojeva naših brojnih trauma, obrambenih mehanizama, potiskivanja, projekcija, introjekcija, depersonalizacije i derealizacije prouzrokovane multitaskingom sukcesivnog upravljanja višebrojnim sustavima	nasada lažnog ja,	koja izranjaju	u	najbanalnijim svakodnevnim socijalnim identitetima i kontekstima. Kako autor napominje, istraživanje života i putovanje do samospoznaje	ne	može	ni	biti	drukčije	doli	filozofsko. Egzistencijalne meditacije koje osvješćuju život trebaju se svakodnevno u imaginaciji prakticirati da bismo ostali produhovljeni te da	bismo	stvari	zapažali	u	njihovoj	neposrednosti	–	a	ne	kroz	okvire	socijalnih	normi.	Za razumijevanje je	potrebno	nakratko	staviti	u zagrade i svijet i sebe.	Znanost	qua znanost ne	može	nas	naučiti adekvatnosti razboritog življenja, samo nas život može naučiti fundamentalnoj	filozofiji	koja	transformira	svjetonazor onog tko filozofira i to, zaključuje autor, isključivo	iz	prvog	lica.	Intencionalno »osamljivanje«	nužan je preduvjet individualizma.	No samoća nije ekvivalentna usam- ljenosti, niti je dijagnoza aproksimativno pesimistična kako se na prvi pogled doima. Onaj	tko	može	na	dobar	način	biti	sam	sa	sobom,	može	na	dobar način biti i s drugima. Na tragu toga razumijevamo	prijateljstvo	ne samo	u	terminima	zajedništva	nego	i	zbiljske intimizacije	i	privrženosti	kroz	koju	osoba	uči kako	»biti čovjek	među ljudima«.	Namjesto da	u	istinskoj	samoći,	razotuđenjem	od	svjetovnih institucionalizacija i indoktrinacija ponovno	priđemo	sebi,	budemo	sobom	prije negoli koegzistiramo s drugima i dokučimo tko	smo	nakon	ljuštenja	slojeva	iluzornih	ideo- loških	identiteta,	mi	nerijetko	radije	služimo FILOZOFSKA	ISTRAŽIVANJA 153 God. 39 (2019) Sv. 1 (265–283) Recenzije	i	prikazi267 kao	egzemplar svega što	u javnosti	ne	valja –	živeći tuđe	živote, i sami	postajemo falsifikat i artefakt. Ironično, ono što puk naziva socijalnom adaptiranošču i vrednuje normalnošću, zapravo je jedna krhka konstelacija patoloških sedimenata utjelovljenih u vidu karakternog poremećaja.	Pronicljiv	prikaz	modernih	ljudi Torre	pruža	kada	kaže	da	smo: »... decentrirani, fragmentirani, postmoderni građanski subjekti. Posljednji ljudi nemaju svoje ja, nisu svoji, ali redom inzistiraju	kako	su 'autentični',	jer	razmišljaju	'pozitivno'.	Uvjeravaju	se	da	su 'sretni'	i	iznad	svega	paze	da	dugo	žive.«	(str.	127) Kada	uzmemo	u	obzir	medijski	prožetu	zbilju posredovanu	raznim	deklarativnim	porukama i marketinškim trikovima oznakovljavanja, poglavito psihoterapijskih usluga te prisvajanje sve veće kontrole nad modernim čovjekom neprestanim množenjem i širenjem znanstveno-racionalizatorskog	diskursa,	onda ne	iznenađuje	da	nam	ovaj	perverzni	konzumeristički spektakl patologiju falsificirane normalnosti prodaje kao životni stil koji je u srži iskrivljen, a time i naglašeno opasan. Torre ističe da se »javno zdravstvo time premetnulo u agenturu socijalne kontrole. Slobodu nam se ne ograničava izravno, već kroz pseudoznanstvenu retoriku medicinske paradigme. Stalno nas za naše dobro nešto 'popravlja' i 'podučava'.	To	više	nije	pružanje	preventivne	informacije,	već	poduzimanje agresivne indoktrinacije«. Što nam tu onda ustvari	znači	self-help	psihologija?	To	je	ništa doli još nadri-psihologija i jedan od manevara da ponovno ne budemo sobom, socijalni inženjering	koji	cilja	na	to	da	se	ideološki	distanciramo	imitiranjem	neki	kvazi-uspješnih	i kvazi-pozitivnih	egzemplara. U potrazi su za smislom	moderni ljudi pogrešno zavedeni dogmatiziranom invertiranom	idejom	»sreće«. »Po	nas	suvremene	sreća	je	postala	obvezujuća.	Postala je cilj, ali ne kao rezultat nekog postignuća, nego	kao	sreća	po	sebi.	Nije	bitno je li	život	smislen,	važno	da	je	sretan.	Sreća	je	proglašena	autonomnim unutarnjim stanjem, to jest ona kao nema veze	sa	životom.	Sretni	smo	koliko	se	u	to	uspijemo uvjeriti.«	(str.	128) Rezignirano zaključuje Torre uvidom kako je vodeća ideologija	modernih ljudi	masovna samoobmana. Potrebno je dekonstruirati ovu jednadžbu jer je ona providno asimetrična.	Besmislenoj egzistenciji, ističe autor, subjektivno	stanje sreće	niti jamči	unutarnje ispunjenje,	niti	pomaže,	inače	bi	bilo	dostatno raditi	ništa	do	pukog	upražnjavanja	narcističkih pobuda. Ono	za	čime	je	namjesto	imperativno	tragati jest smisao	života.	A	put	do	zahvaćanja	ove apstraktne istine ljudskog bivanja jest autorefleksija – zrcaljenje vlastitih negativnih raspoloženja	poput	nemira,	tjeskobe	i	krivice –	jer	upravo	i	isključivo	kroz	ove	antagonizme, uvidom u svoju patnju otkrivamo kako stojimo sa životom i sa svijetom u kojem živimo.	A to je veliki korak prema razdiobi relevantnih od nerelevantnih životnih briga. Poricanje ovih stanja farmakologijom i obmanjujućom	autosugestijom	zamućuje	iskonsku spoznaju	cilja	–	poricanjem	se	odcjepljujemo i	alijeniramo	od	sebe,	naglašava	autor,	osjećajući	se	bolje	pod	cijenu	da	nas	nema.	Budući da je	učinak iluzoran i	kratkotrajan,	mi	smo umrli	već	za	vrijeme	života. Prvotni se interes za smislom budi voljom za egzistencijom naspram pukog bivanja, a u ispunjenoj bi egzistenciji život i trebao biti okončan.	Da	bismo to	postigli,	moramo iskonski	dokučiti	što	imamo	ponuditi	društvu u kojem participiramo, koji je naš privatni gamut i zbog	čega je	naša izolacija iz	mog- i-tvog-zajedničkog-tubitka nesubverzivna za horizont	genuinih	odnosa.	Ona	može	narušiti samo prijetvornost artificijelnog poretka, ona može	negirati,	zanemarivati	ili	intencionalno pretendirati na anarhističko rušenje vladajućeg	svjetonazora.	Ono	što	pak	objektivno	ne može	ni	iz	kojeg	svojeg	uporišta	–	to	je	narušiti	unutarnji	mir	i	sklad	zdrave	ličnosti	koja se gradi redovnom samorefleksijom, edukacijom i meditacijom. Ukratko, upijanjem univerzalnih fenomenoloških istina, ili,	kako	bi to	napisao	Torre,	»one	koja	se	za	svog	vijeka napila	vode	života«	(str.	126). Usvajanjem filozofskih nazora preuzetih iz grčke filozofije, fenomenologije, egzistenci- jalizma, stoicizma, zen budizma, filozofije religije,	ali i recentnijih spoznaja s	područja neurobiologije i umjetne inteligencije, a povrh godina praktičnog iskustva u kliničkoj psihijatriji,	autor	je	u	mogućnosti	iz	prve	ruke pružiti	uvid	u	artikuliran	i	kvalitativno	obilat svijet	izučavanja	fenomena	–	točnije,	primata ne psiholoških pojava per se,	već	onih	čija	je slojevitost	mnogo	opsežnija	i	koja	su	time	za čitateljstvo	relevantnija	–	a	to	su	ona	od	ontološkog	značaja.	To	su	fundamentalna	filozofska	pitanja	čija	genealogija	datira	od	pravijeka, a nemaju koherentno definiran odgovor ni	uz	sav	napor	suvremenog	'superčovjeka'. Ona	se	bave	kontingencijom	konkretnog	bića, a	iznimnu	epistemološku	vrijednost	crpe	iz	činjenice	da	pokušajem	da	se	prevlada	bačenost u	svijet	i	pronađe	smisao	egzistencije,	nužno dolazimo do pitanja o postojanju, dosegu i mogućnosti spoznaje. Jer svaka je misaona refleksija, točnije, svijest, dakako intencionalna – ono je uvijek misao o nekome ili nečemu.	Kako	autor	postavlja	stvari,	filozofska meditacija	je	za	spoznaju	nužna.	Onoliko	koFILOZOFSKA	ISTRAŽIVANJA 153 God. 39 (2019) Sv. 1 (265–283) Recenzije	i	prikazi268 liko	znamo	sebe,	granica	je	do	koje	možemo spoznati	drugoga,	a	ovo	je	moguće	empatijom –	putem	suosjećanja.	Potrebno	nam	je	realno uporište	u	vlastitoj	egzistenciji	i	barem	osnova za	držanje	konstantnih	vjerovanja,	prosudbi	i osjećaja	da	bismo	preko	sebe	naučili	zavoljeti drugoga.	Ova	čista	ljubav	premosnica	je	koja pregrađuje jaz o nemogućnosti pronicanja u tuđa	kognitivna i	emocionalna	stanja	– to je središte	u	kojem	se	rađa	intersubjektivitet	i	raskrižje	kategorijalno	sličnih	intrasubjektivnih ideala	i	ambicija.	Veći	dio	izvan	ovoga	odnosa tubivanja-u-svijetu-s-drugima je spekulacija koja	može	uporište	tražiti	u	mistici,	znanosti ili teologiji.	No	budući da je glavno	polazište subjektivan svjetonazor, ne možemo se pretjerano	nadati	establišmentu	univerzalnog objektiviteta. U duhu postmoderne, mi to nismo	ni	dužni.	Istina	je	ona	istina	koja	je	moja istina.	Osjećam	ju	na	način	na	koji	ju	samo	ja osjećam	–	a	time	je	ona	za	mene	objektivno postojeća,	kao	i	moja	patnja. Pisan u formi sinteze fragmentiranih istina, slojevitom	igrom	jezične	dramaturgije,	autor sirov filozofski sadržaj i kompleksne fenomene	bivanja	čovjekom	u	Ima li života prije smrti?	približava	pripadnicima	svih	društvenih	slojeva.	Psihologijsko-filozofski	postulati dijela	su	tako	bazični,	tako	neizbježni,	da	nameću jednu	od fundamentalnijih distinkcija: naime,	onu	između	actus hominis i actus humanus.	Jer	nije	čin	čovjeka	koji	spada	u	sferu sekularizma ni aproksimativno ekvivalentan ljudskom	činu	kao	djelovanju	slobodnim	samoodređenjem. Komplicirano je, napominje Torre,	iz	socijalne	strukture	ekstrahirati	individualistički	čin.	Stoga treba	odbaciti	svu tu kontaminaciju identiteta kako bismo žurno, jer	»život	je	dug	no	opet	prekratak«,	dosegli actus purus	–	čistu	zbiljnost. Kako smisao života najadekvatnije možemo pojmiti	tek	nakon	što	razumijemo	koncept	konačnosti	i	smrtnosti,	suvremeni	se	čovjek	punopravno	može	pitati:	ima	li	života	prije	smrti? U	mjeri	u	kojoj	kapitalističko-konzumeristička indoktrinacija posreduje u znatnom otuđenju vlastitog	Ja	kojeg	se	odričemo	pod	dominacijom	drugotnosti	bića,	Torre	za	dobar	život	sugerira	meditativno	učenje	dosezanja	ataraksije, svojevrsne	apatije;	mišljene	ne	kao	sebičnosti i	desenzibiliteta	u	korist	infantilnog	narcizma, već	koncipirane	kao	korelat	grčkog	ideala	unutarnje slobode i neovisnosti od afektima prouzročenih	nemira.	Jednom	kada	subjekt	dosegne	ravan	čiste	spoznaje	u	kojoj	afirmira	sebe u relaciji spram svijeta i svjetovnih dobara kao objekata,	on	se,	takoreći,	samoposjeduje.	Tada autentično	egzistira,	ne	kao izvanjski svijetu, već	kao	onaj	koji je u svijetu putem tijela i u kontinuiranoj	koegzistenciji	s	drugima. Biti svoj ne može čovjek urođenom karakternom	crtom	ili talentom,	već	jedino	putem osviještenog	htijenja,	napora	i	slobodnog	izbora.	Sve	što	svakodnevno	činimo,	mislimo, osjećamo	i	opažamo,	utječe	na	ono	što	jesmo, na	način	da	nas	preobražava	i	postaje	dio	nas. Iteracija je meditativnog egzistencijalizma, prema Torreu, nužno transformativna. Ona je subverzivna za prenapuhana očekivanja i infantilna sanjarenja i ne mijenja životne ishode, no zato stavlja novi prefiks na naše interpretacije događanja; što će reći, stvarnost	ćemo	razumjeti	u	onoj	boji	u	koju	smo ju obojili. Ako nam je percepcija manjkava, onda	nam	je	manjkav	i	narativ	života. Ne postoje, ističe Torre, suverene eksterne norme kojima možemo pravilno evaluirati korektnost svojih dijela. Stara Sokratova inačica	'činiti	dobro'	misao	je	vodilja	za	ostvarenje duševnog balansa u Torreovu smislu –	ona	je	ujedno	obvezujuća	time	što	obuhvaća kategoriju	aktualizacije	slobode	te	poštivanja prava	drugih	živih	bića.	Tako	naša	socijalna »zbilja« ujedno determinira i granice naše autonomije	i	uvjetuje	mogućnost	intersubjektivnog iskonskog osjećaja – empatičnosti, razumijevanja	i	prijateljstva.	Autentična	i	navlastita	dijalektika	koju	čovjek	vodi	sa	sobom determinira	što	je	za	njega	vrlina.	S	obzirom na	to	da	teret	odgovornosti	u	konačnici	leži	na našim	leđima,	potrebno	je	odbaciti	identitete i	uloge	što	smo	ih	preuzimali	tijekom	života. Što	zrelije	razmišljamo	i	dublje	osjećamo,	to bolji ljudi postajemo, zaključuje autor ovog kompleksnog psihosofijskog djela. Danijela Godinić Theodor Itten, Ron Roberts Nova politika doživljaja Metanoia, Sarajevo 2015., preveli Amra	Jajetović,	Amna	Kajataz	i Adi	Hasanbašić Kroz povijest kritički nastremljene pisane misli nailazimo na pregršt spisa tematski usmjerenih spram psihologije, psihoterapije i psihijatrije,	pri	čemu	u	smislu	kvalitete,	utjecajnosti i	relevantnosti iskaču	refleksije	prominentnih predstavnika egzistencijalističke filozofije,	»filozofije	nesvjesnog«,	psihoana-