Sfera Politicii VOLUM XX NUMĂRUL 3 (169) MAI-IUN. 2012ISSN: 1221-6720 EDITORIAL Alexandru Radu Daniel Buti PARTIDE POLITICE Dan Pavel Bogdan M. Popescu Angelo Chielli Radu Uszkai Constantin Vică FINANŢAREA PARTIDELOR Alexandra Ionașcu Sorina Soare Claudia Gilia Irina Lonean ESEU Daniel Șandru LEGISLAŢIE, CAMPANIE ELECTORALĂ, COMUNICARE Lavinia Stan Diane Vancea Cristian Ionescu Daniel Olteanu Florin Grecu Monica Pătruţ EUROPA Loredana Pătruţiu Balteș Aurelia Peru-Balan INTERVIU Franca Papa ARHIVA Alexandru Florian RECENZII Mihai Chioveanu Sabin Drăgulin Ioana Cristea Drăgulin Mădălina Luciana Chiţac Nicolae Drăgușin George Vișan SEMNALE SF ER A P O LI TI C II • N u m ăr u l 3 ( 16 9) • m ai -i u n ie 2 01 2 REVISTĂ DE ŞTIINŢE POLITICE EDITATĂ DE FUNDAŢIA SOCIETATEA CIVILĂ APARIŢIE BIMESTRIALĂ Partide politice Honoré Daumier EDITORIAL BOARD Călin Anastasiu Consilier Principal al Preşedintelui Societăţii Române de Radiodifuziune, Bucureşti, România Daniel Chirot University of Washington, Seattle, Washington, USA Dennis John Deletant Professor, University College, London, United Kingdom Anneli Ute Gabanyi Cercetător asociat al Institutului German pentru Probleme Internaţionale şi de Securitate (Stiftung Wissenschaft und Politik), Berlin, Germania Dinu C. Giurescu membru al Academiei Române Gail Kligman Professor, University of California, Berkeley, USA Steven Sampson Professor, Lund University, Lund, Sweden Gisèle Sapiro Directrice de recherche au CNRS, Directrice du Centre européen de sociologie et de science politique (CESSP), Université Paris-Panthéon-Sorbonne/CNRS/EHESSa Michael Shafir Profesor, Facultatea de Studii Europene, Universitatea Babeş-Bolyai, Cluj-Napoca, România Lavinia Stan Professor, Department of Political Science, St. Francis Xavier University, Canada Vladimir Tismăneanu Professor, Department of Government and Politics, University of Maryland (College Park), USA G. M. Tamas Budapest, Hungary Katherine Verdery Professor, City University of New York Graduate Center, USA DIRECTOR Stelian Tănase Profesor, Facultatea de Ştiinţe Politice, Universitatea din Bucureşti REDACTOR ŞEF Alexandru Radu Profesor, Facultatea de Ştiinţe Politice, Universitatea Creştină „Dimitrie Cantemir", Bucureşti SECRETAR GENERAL DE REDACŢIE Sabin Drăgulin REDACŢIE Nicolae Drăguşin Aurora Martin Ioana Paverman Camelia Runceanu Daniel Şandru Cecilia Tohăneanu TEHNOREDACTOR Liviu Stoica Fundaţia Societatea Civilă Revistă editată de: sferapoliticii@rdslink.ro; redactia@sferapoliticii.ro; http://www.sferapoliticii.ro Sfera Politicii este prima revistă de ştiinţă şi teorie politică apărută în România, după căderea comunismului. Revista apare fără întrerupere din 1992. Sfera Politicii a jucat şi joacă un rol important în difuzarea principalelor teme de ştiinţă şi teorie politică şi în constituirea şi dezvoltarea unei reflecţii politologice viabile în peisajul ştiinţific şi cultural din România. Sfera Politicii pune la îndemâna cercetătorilor, a oamenilor politici şi a publicului, analize, comentarii şi studii de specialitate, realizate pe baza paradigmelor teoretice şi metodologice ale ştiinţei şi teoriei politice actuale. Sfera Politicii îşi face o misiune din contribuţia la consolidarea şi dezvoltarea societăţii democratice şi de piaţă în România. Sfera Politicii respectă Ordinul nr. 4691 din 26 iulie 2011 al Ministrului Educaţiei, Cercetării, Tineretului și Sportului privind aprobarea standardelor minimale necesare și obligatorii pentru conferirea titlurilor didactice din învăţământul superior, a gradelor profesionale de cercetare-dezvoltare. INDEXĂRI INTERNAŢIONALE: • Central and Eastern European Online Library (CEEOL) • DOAJ Directory of Open Access Journals • International Political Science Abstract / Association internationale de science politique (IPSA/AISP) Sfera Politicii VOLUMUL XX, NUMĂRUL 3 (169), mai-iunie 2012 Editorial Partidul de anturaj. Un model explicativ pentru partidismul românesc postcomunist ...3 Alexandru Radu și Daniel Buti Partide politice „Partidul trădătorilor". Cercetare asupra malformaţiilor instituţionale și autoreglajelor sistemice ale democraţiei postcomuniste .................................................9 Dan Pavel Partidele politice din România și diaspora. Discursuri și strategii electorale pentru câștigarea alegerilor din 2012 .......................................................................................... 25 Bogdan M. Popescu Le trasformazioni dei partiti politici in Italia negli ultimi 20 anni .................................36 Angelo Chielli How to assess the emergence of the European Pirate Parties. Towards a research agenda .............................................................................................46 Radu Uszkai și Constantin Vică Finanţarea partidelor În căutarea unui Mecena. Mecanisme și procese de finanţare ale partidelor politice în România postcomunistă ..........................................................56 Alexandra Ionașcu și Sorina Soare Sisteme de finanţarea ale partidelor politice în dreptul comparat ...............................65 Claudia Gilia Relaţia dintre partide și stat ca efect al competiţiei politice. Sistemul de partide și partonajul în politica românească ...................................................................................82 Irina Lonean Eseu Ideology, Between the Concept and the Political Reality ..............................................93 Daniel Șandru Legislaţie, campanie electorală, comunicare Contestaţii fără cenzură: moţiunile în România postcomunistă (1989-2008) ............. 100 Lavinia Stan și Diane Vancea Raporturile între majoritate și opoziţie în statul de drept. Pentru un nou statut al opoziţiei parlamentare în sistemul ............................................................................119 Cristian Ionescu Evoluţia legislaţiei electorale 1990–2008. Sau cum se pot controla mecanismele procesului electoral de către partidele politice .............................................................125 Daniel Olteanu „Campania electorală" din mai 1939: mecanisme, proceduri și comportament electoral........................................................................................................................... 134 Florin Grecu Website-ul partidului – instrument de comunicare politică. Studiu de caz: www.psd.ro ............................................................................................ 145 Monica Pătruţ Europa Europa – clivaj politic la alegerile prezidenţiale din Franţa......................................... 155 Loredana Pătruţiu Balteș Agenda-setting și poziţionarea candidatului Vladimir Putin în alegerile prezidenţiale din 4 martie 2012, Rusia ....................................................... 159 Aurelia Peru-Balan Interviu Political parties. What has changed and which is the role they played in Italy and Europe. A discussion with Professor Franca Papa, Professor of Political Philosophy, University of Bari ............................................................................................................. 171 Michele Rizzo Arhiva Viaţa cotidiană a evreilor în timpul regimului Ion Antonescu .....................................177 Alexandru Florian Recenzii The Murderous Twins and the Central Tragedy of Europe's Modern History ............ 186 Mihai Chioveanu Timothy Snyder, Bloodlands: Europe Between Hitler and Stalin Italia și România. Diplomaţie și societate...................................................................... 189 Sabin Drăgulin Rudolf Dinu, Studi Italo-Romeni. Dipomazia e società, 1879-1914 • Italien-Romanian Studies. Diplomacy and Society, 1879-1914, seconda edizione Destinul unui lider comunist .......................................................................................... 192 Ioana Cristea Drăgulin Giuseppe Vacca, Vita e pensieri di Antonio Gramsci (1926-1937) Civil Society vs. Elites in the Breakdown of Democracy ............................................... 194 Mădălina Luciana Chiţac Nancy Bermeo, Ordinary People in Extraordinary Times. The Citizenry and the Breakdown of Democracy Reconfigurarea spaţiului politic prin legătura discurs – acţiune ................................ 196 Nicolae Drăgușin Hannah Arendt, Condiţia umană Realismul neoclasic: un suflu nou pentru o teorie fundamentală .............................. 199 George Vișan Steven E. Lobell, Norin M. Ripsman, Jeffrey W. Taliaferro: Neoclassical Realism, the State, and Foreign Policy Semnale ...........................................................................................................................204 Index de autori .............................................................................................................205 Summary ......................................................................................................................... 207 3Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 D efinite ca părţi ale corpului social, ca purtătoare de interese și ca instrumente ce realizează principiul reprezentativităţii, partidele reprezintă, fără îndoială, factorii necesari funcţionăriii democratice a relaţiei dintre guvernanţi și guvernaţi. Totuși, simpla existenţă a unor organizaţii politice ce își spun partide nu este suficientă pentru ca valorile și principiile democratice să fie operaţionalizate și transpuse în viaţa și activitatea cotidiană a indivizilor și a grupurilor sociale. România postcomunistă pare să demonstreze tot mai mult acest lucru. Aici, partidele politice poartă pecetea contextului specific în care au (re)apărut, reușind, practic, să relativizeze modelul partidist specific democraţiilor occidentale. Ne propunem, așadar, să examinăm fenomenul partidist românesc din perspectiva identificării unui model teoretic care, fără a potenţa teza mai veche a caracterului atipic al sistemului politic din România postcomunistă, să-i pună în valoare notele particulare. Primul pas îl reprezintă construirea unui nou concept relativ la tipul caracteristic al partidului politic românesc. În general, partidul politic este definit ca o organizaţie voluntară, ce are la bază un proiect politic în numele căruia acţionează pentru a cuceri și exercita puterea. Produs al democraţiei și al sufragiului universal, partidul politic este pentru Max Weber „o întreprinPartidul de anturaj Un model explicativ pentru partidismul românesc postcomunist ALEXANDRU RADU [„Dimitrie Cantemir" Christian University] DANIEL BUTI [„Dimitrie Cantemir" Christian University] Abstract The phenomenon of Romanian partidism appears not to adhere to already utilizied models in specialized literature, be it either the classic western model or the generic post communist version, in light of its specific characteristics – in particular, its unrelatedness to its social medium. Our theoretical solution is the entourage party, which has the advantages of capturing both the specific character of Romanian political parties, as well as their functional formula, adapted to Romanian postcommunism. Keywords political party; post-communist partidism; entourage party Editorial 4 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 dere politică colectivă a celor interesaţi de putere"1, fără de care democraţia reprezentativă, bazată pe alegeri libere și corecte este de neconceput. Și pentru Maurice Duverger această organizaţie cu funcţii și roluri specifice, vizează cucerirea și exercitarea puterii politice. În cazul sociologului francez, accentul cade pe „Organizaţie (cu o majusculă simptomatică)"2. Asocierea elementelor ideologico-programatice cu cele de natură pragmatică i-a permis lui Georges Burdeau să definească partidul politic ca un „grup de indivizi care promovează aceeași orientare politică și pentru aceasta fac efortul de a o impune cât mai multor cetăţeni urmărind să cucerească sau cel puţin să influenţeze puterea politică"3. Într-o manieră relativ asemănătoare, partidul politic este definit și de Daniel-Louis Seiler: organizaţie ce vizează mobilizarea indivizilor într-o acţiune colectivă, concurenţială cu scopul de a accede, singură sau în coaliţie, la poziţii care să permită exercitarea guvernării. „Această acţiune colectivă și această pretenţie de a conduce treburile publice sunt justificate printr-o concepţie particulară asupra interesului general"4. O definiţie centrată pe scop este oferită de Raymond Aron: „grupuri voluntare, mai mult sau mai puţin organizate, a căror activitate este mai mult sau mai puţin permanentă, care pretind, în numele unei anumite concepţii a interesului comun și a societăţii, să își asume, singure sau în coaliţie, funcţiile de guvernare"5. Definiţia sociologică scoate în prim plan o serie de caracteristici ale partidelor politice care le deosebesc de alte tipuri de organizaţii/grupuri. Joseph LaPalombara și Weiner au stabilit patru trăsături ireductibile ale acestora6: durata, în sensul în care un partid trebuie să aibă o existenţă mai lungă decât dura de viaţă a liderilor săi; criteriul devine extrem de important pentru partidele de lider sau partidele personale, fondate de un șef charismatic; organizarea sa trebuie să fie completă (pe verticală și pe orizontală), să aibă structuri centrale și locale (filiale teritoriale); voinţa liber consimţită de a cuceri și exercita puterea la nivel local și/sau naţional, singur sau în coaliţie; votul cetăţenilor – capacitatea de mobiliza voturi, de a obţine sprijin popular. Pentru ca imaginea a ceea ce reprezintă un partid politic să fie completă, trebuie menţionată și abordarea economistă conform căreia partidul politic este o echipă (coaliţie ai cărei membri au aceleași scopuri) ce urmărește să ocupe funcţii în aparatul guvernamental exclusiv pentru plăcerea câștigului, a prestigiului și a puterii pe care respectivele posturi le oferă. Prin urmare, „într-o democraţie, partidele politice formulează politici doar ca un mijloc de a câștiga voturi. Ele nu caută să câștige puterea pentru a promova anumite politici prestabilite sau pentru a servi interesul unor grupuri particulare; mai degrabă ele formulează politici și servesc interese de grup cu scopul de a ajunge la guvernare"7. Practic, pentru oricare dintre definiţii sau abordări am opta, partidele politice stabilesc o legătură naturală sau, după caz pragmatică (auto-interesată) cu mediul social în care activează. Altfel spus, ele au o bază socială creată și dezvoltată în timp. Apariţia, dezvoltarea și evoluţia formaţiunilor partizane s-au produs în corelaţie cu transformările sociale. 1 Max Weber, Politica, o vocaţie și o profesie, (București: Anima, 1992), 27. 2 Maurice, Duverger, Les partis politiques, (Paris: Librairie Armand Colin, 1981), 20. 3 Georges Burdeau, Traite de Science Politique, tome 2, „La dynamique politique", (Paris: Librairie generale de droit et de jurisprudence, 1968), 268. 4 Daniel-Louis Seiler, Les partis politiques, (Paris : Armand Colin, 1993), 22-23. 5 Raymond. Aron, Democraţie și totalitarism, (București: All Educational, 2001), 85-86. 6 Joseph LaPalombara, Myron Weiner, Political Parties and Political Development, (Princeton: Princeton University Press, 1974) apud George Voicu, Pluripartidismul. O teorie a democraţiei, (București: All, 1998), 64-66. 7 Anthony Downs, „An Economic Theory of Political Action in a Democracy", în The Journal of Political Economy, Vol. 65, nr. 2, (1957): 137. 5Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 Din acest punct de vedere, (re)construcţia partidismului românesc postcomunist urmează o cale specifică, caracterizată prin existenţa a două condiţii inedite în spaţiul european fost comunist. Reinventarea partidelor politice românești s-a făcut pe fondul dispariţiei subite a partidului comunist, a absenţei „de continuitate în postcomunim"1 a PCR, dar și a lipsei, în timpul regimului dictatorial, a unei mișcări de opoziţie sau a unor organizaţii alternative, așa cum s-a întâmplat în majoritatea ţărilor din regiune. Dacă în state precum Polonia, Ungaria sau Cehoslovacia au existat structuri civice de tipul Solidarităţii, Forumului Democratic Ungar sau Forumului Civic, care s-au opus regimului comunist, menţinând activă dimensiunea pluralistă a societăţii și asigurând condiţiile pentru tranziţia negociată, în România, toate aceste elemente care au susţinut procesul de tranziţie și de configurare a sistemului politic au lipsit. Acest lucru și-a pus amprenta asupra genezei partidelor politice și, implicit, asupra calităţii formaţiunilor partizane, cu implicaţii majore asupra structurării și funcţionării sistemului politic în ansamblul său. Astfel, partidele politice, constituite toate după 22 decembrie 1989, s-au creat „de sus în jos", fără a avea o bază socială specifică și fără a răspunde unei nevoi sau solicitări sociale de reprezentare. Partidele postcomuniste au ieșit, în mare parte, „din grupuri ad hoc, inconsistente axiologic și politic, animate de voluntarismul sau oportunismul unor lideri de ocazie, bazate pe un interes adesea extrem de îngust, clientelar și caracterizate de lipsa oricărui discernământ politic (...)2". Acest lucru a fost susţinut din plin de contextul specific creat de implozia regimului comunist și de caracterul său totalitarist și sultanistic3. De asemenea, apariţia prin decret, într-o formă răsturnată în raport cu baza socială, a partidelor politice postcomuniste a fost inlesnită și de cadrul juridic ce a reglementat organizarea și funcţ ionarea acestora. Astfel, Decretul-lege nr. 8/31 decembrie 1989 a instituit condiţii minimale pentru înregistrarea unui partid politic4, fapt care a contribuit la un adevărat boom partidist și la fărâmiţarea excesivă a spectrului politic5. Mai mult, Decretul-lege nr. 92/1992 a obligat autorităţile locale să asigure sedii formaţiunilor partizane și de asemenea, a instituit finanţarea de la bugetul de stat a partidelor participante la campania electorală6. Au existat așadar, încă de la început, condiţii pentru „cartelizarea" partidelor politice7. În cazul României, acestea nu s-au îndepărtat de sfera societăţii civile pentru a se apropia de stat, deoarece nu au fost niciodată acolo unde nu puteau fi, adică în siajul societăţii civile inexistente pe timpul regimului comunist. Dimpotrivă, ele s-au născut și au crescut în același timp și în concordanţă cu statul postcomunist. Teza genezei prin decret a partidelor politice românești are astăzi mulţi susţinători, dar credem că valenţele și consecinţele ei teoretice nu au fost suficient exploatate. Fără a avea rădăcini în structuri politice sau în organizaţii ale societăţii civile active pe timpul regimului comunist, partidele politice au (re)apărut și s-au dezvoltat organizaţional în paralel cu structurarea noului sistem politic și instituţional. 1 Cristian Preda, Sorina Soare, Regimul, partidele și sistemul politic din România, (București: Nemira, 2008), 74. 2 George Voicu, Pluripartidismul. O teorie a democraţiei, (București: All, 1998), 203. 3 Juan J. Linz, Alfred Stepan, Problems of Democratic Transition and Consolidation. Southern Europe, South America and Post-Communist Europe, (The John Hopkins University Press, 1996). 4 Art. 3 din Decretul-lege nr. 8 din 31 decembrie 1989: „În vederea înregistrării, fiecare partid și organizaţie obștească trebuie să-și prezinte statutele de organizare și funcţionare, programul politic, să-și declare sediul și mijloacele financiare de care dispune și să facă dovada că are cel puţin 251 de membri". 5 La finalul lunii ianuarie 1990 existau 30 de partide politice. Numărul acestora a crescut vertiginos, ajungându-se în 1995 la 200 de partide înregistrate la TMB. 6 Cristian Bocancea, Meandrele democraţiei. Tranziţia politică la români, (Iași: Polirom, 2002), 163. 7 Richard Katz, Peter Mair, „Changing Models of Party Organization and Party Democracy: The Emergence of Cartel Party", în Party Politics, Vol.1, Nr. 1, (1995): 5-28. 6 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 Ele nu își au originea nici în opoziţia faţă de partidul comunist, nici în vreo facţiune reformatoare din interiorul partidului conducător și nici măcar într-o organizaţie atavică a partidului comunist. Aceasta deoarece, cu excepţia unor forme individuale de dizidenţă, regimul comunist românesc nu a permis dezvoltarea societăţii civile și nici manifestarea unor curente de tip perestroika în interiorul său. Mai mult, partidul comunist însuși dispare, situaţie neîntâlnită în statele din regiune, acolo unde partidul comunist fie și-a continuat existenţa ca atare și a participat la competiţia democratică, fie a trecut printr-un proces de transformare și de social-democratizare. Absenţa de continuitate, cel puţin de jure, a PCR a privat geneza partidismului de actorii principali: partidul comunist și partidul anticomunist. Tensiunea politică a existat, dar protagoniștii au fost partidele exclusiv postcomuniste, care și-au asumat conjunctural cele două roluri. În fapt, clivajul comuniști-anticomuniști a fost unul mimetic, fiind metamorfozat într-un „clivaj al legitimităţilor"1, actorii săi principali asumându-și roluri împrumutate post-factum de pe scena politică central-europeană de la sfârșitul comunismului: partidele istorice, ca forţe (neo)anticomuniste, vs. FSN, ca forţă (neo)comunistă. Practic, partidele românești au îndeplinit roluri și funcţii formale. Ele au satisfăcut nevoia bifării unuia dintre criteriile de bază ale democraţiei: pluripartidismul. Statistic sau cantitativ, criteriul a fost îndeplinit. În realitate însă, partidele erau lipsite de orice consistenţă, caracteristică ce particularizează observaţia făcută de Ingrid van Biezen: partidele din centrul și estul Europei nu s-au născut din conflicte ale diferitelor interese sociale, legătura lor cu mediul social fiind slabă2. În România, mai mult decât în celelalte state foste comuniste, regula generală a emergenţei pluripartidismului postcomunist a ignorat relaţia clasică grup social – grup politic. Dar dacă partidele românești, toate aparţinând categoriei specifice a partidelor create după 19893, sunt lipsite de legătura cu mediul social, se naște în mod legitim întrebarea: Pe ce anume se bazează existenţa și funcţionarea lor? Creaţii ale postcomunismului, organizaţiile partizane apărute începând cu ianuarie 1990 pot fi introduse în categoria partidelor personale. În general, asemenea formaţiuni sunt constituite în jurul unor lideri charismatici, fiind beneficiare ale notorietăţii acestora, dar dependente și de destinul lor. Din perspectivă organizaţională, astfel de partide se bazează pe un management centralizat, axat pe lider, funcţionarea lor devedindu-se deseori eficientă din punct de vedere electoral. Totuși, legătura prea puternică dintre lider și partid, mergând până la identificarea și suprapunerea lor imagologică, poate frâna evoluţia organizaţiei politice. Partidele personale au un grad redus de instituţionalizate, dispariţia liderilor punând în pericol chiar existenţa acestora, multe formaţiuni de acest tip nerușind să treacă peste criza de succesiune care se delanșează în astfel de situaţii. În fapt, crizele de succesiune echivalează cu un veritabil test al durabilităţii partidelor. Toate aceste caracteristici pot fi indentificate și în funcţionarea partidelor românești, în mod deosebit în primul deceniu postcomunist. 1 Dan Pavel, Iulia Huiu, „Nu putem reuși decât împreună". O istorie analitică a Convenţiei Democratice 1989-2000, (Iași: Polirom, 2003), 98. În același sens, „tensiunea care îi opune pe neocomuniști anticomuniștilor exprimă, în fapt, o opoziţie în termeni de legitimitate, căci partidele care apar după decembrie 1989 se revendică – unele – de la Revoluţie, iar celelalte – de la tradiţia sau istorie politică românească. Cf. Cristian Preda, Partide și alegeri în România postcomunistă: 1989-2004, (București: Nemira, 2005), 70. 2 Ingrid van Biezen, Patterns of Party Organization in New Democracies: A Comparative Assessment of Southern and East-Central Europe, paper prepared for the panel „Post-Communist Party Developement", APSA, Boston, (2003). 3 Michael Waller, „Parties Inheritances and Parties Identity", în Pridham and Lewis, Stabilizing Fragile Democracies: Comparing New Party Systems in Southern and Esthern Europe, (London: Routledge, 1996), 124-131. 7Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 Pe de altă parte, partidele din România postcomunistă ar putea fi considerate și partide de lideri, o formă specifică a partidelor de cadre, dacă avem în vedere tendinţa descentralizării din ultimul deceniu. O astfel de formulă teoretică are avantajul că pune în evidenţă trecerea de la managementul centralizat, dependent de liderul naţional, la multiplicarea centrilor decizionali prin sporirea rolului jucat de liderii filialelor. Totuși, partidul postcomunismului nomânesc nu este pe deplin încadrabil nici modelului de partid personal, nici celui de partid de lideri. În fapt, credem că este necesară o categorie teoretică nouă, deși conexă celor două amintite, pentru a explicita specificul fenomenului partidist românesc. Partidele postcomuniste s-au născut, într-adevăr, ca entităţi politice de tip personal, ca mijloace de putere la dispoziţia liderilor și susţinătorilor acestora, și au funcţionat ca atare. Ele au debutat și au continuat să se dezvolte ca partide puternic personificate, gradul lor de instituţionalizare fiind scăzut. Partidele românești poartă amprenta modului și contextului în care s-au structurat1 și, din acest punct de vedere, ele au două caracteristici principale: sunt opera postcomunismului, iar liantul lor este reprezentat de lider și de anturajul acestuia. În același timp, prin procesul descentralizării, caracterul personal (personalizat) s-a multiplicat în plan local, având drept rezultat o poliarhizare a partidelor: acestea au rămas entităţi personale, dar persoanele importante au devenit liderii locali. Totodată, anturajului liderului naţional i s-au adăugat cele ale liderilor locali. Deoarece partidele românești postcomuniste sunt fundamentate nu pe legătura cu mediul social, în sens larg, ci pe lider (naţional, mai întâi, și, apoi, local), ca și pe anturajul acestuia, le vom numi partide politice de anturaj. Formula pune în evidenţă caracterul personal (personalizat) al partidelor românești, dar, mai mult, explicitează modul lor de funcţionare. Așadar, organizaţiile partizane constituite după 22 decembrie 1989 sunt partide politice veritabile (ele satisfac exigenţe formulate de teoreticienii domeniului), chiar dacă nivelul instituţionalizării este unul redus, dar, în același timp, au dezvoltat o formulă organizatorică sui-generis, adaptată postcomunismului românesc. Consecinţa principală o reprezintă dezvoltarea unui model partidist în care organizaţiile partizane nu sunt agenţi ai reprezentării sociale, ci grupuri politice a căror existenţă se construiește în jurul liderului și al funcţiilor publice de putere, pe care le confiscă. Acest lucru se reflectă în cota de încredere cu care cetăţenii creditează partidele politice2, în numărul de membri3 și în participarea tot mai scăzută la vot4. Regimul politic astfel instituit poartă numele de regim partidocratic sau chiar partitocratic, dacă avem în vedere că, în fapt, dominaţia aparţine nu atât partidelor politice ca entităţi, ci diferitelor părţi (anturaje) ce le compun. 1 Vezi Angelo Panebianco, Political Parties: Organization and Power, (Cambridge: Cambridge University Press, 1988). 2 Sondajele de opinie arată în mod constant că peste 2/3 din populaţie nu are încredere în partidele politice. 3 La sfârșitul anului 2011, conform listelor cu susţinători depuse la TMB, puţin peste 1.200.000 de români erau înscriși într-un partid politic, însemnând 6,5% din totalul populaţiei cu drept de vot. 4 Numărul de alegători prezenţi la urne a scăzut constant, ajungând de la 86% în 1990, la 39% în 2008, pentru alegerile parlamentare. Alegerile locale din 2012 au reprezentat o excepţie de la trendul descendent al participării, dar acest lucru se datorează în primul rând contextului economic și social și mai puţin reconsiderării partidelor politice. 8 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 BIBLIOGRAFIE ARON, Raymond, Democraţie şi totalitarism, București, All Educational, 2001. van BIEZEN, Ingrid, Patterns of Party Organization in New Democracies: A Comparative Assessment of Southern and East-Central Europe, paper prepared for the panel „PostCommunist Party Developement", APSA, Boston, (2003). BOCANCEA, Cristian, Meandrele democraţiei. Tranziţia politică la români, Iași, Polirom, 2002. BURDEAU, Georges, Traite de Science Politique, tome 2, „La dynamique politique", Paris, Librairie generale de droit et de jurisprudence, Paris, 1968. DOWNS, Anthony, „An Economic Theory of Political Action in a Democracy", în The Journal of Political Economy, Vol. 65, nr. 2, (1957). DUVERGER, Maurice, Les partis politiques, Paris, Librairie Armand Colin, 1981. KATZ, Richard, Mair, Peter, „Changing Models of Party Organization and Party Democracy: The Emergence of Cartel Party", în Party Politics, Vol.1, Nr. 1, (1995). LINZ, Juan J., Stepan, Alfred, Problems of Democratic Transition and Consolidation. Southern Europe, South America and Post-Communist Europe, The John Hopkins University Press, 1996. PANEBIANCO, Angelo, Political Parties: Organization and Power, Cambridge, Cambridge University Press, 1988. PAVEL, Dan, HUIU, Iulia, „Nu putem reuși decât împreună". O istorie analitică a Convenţiei Democratice 1989-2000, Iași, Polirom, 2003. PREDA, Cristian, Partide și alegeri în România postcomunistă: 1989-2004, București, Nemira, 2005. PREDA, Cristian, SOARE, Sorina, Regimul, partidele și sistemul politic din România, București, Nemira, 2008. SEILER, Daniel-Louis, Les partis politiques, Paris, Armand Colin, 1993. VOICU, George, Pluripartidismul. O teorie a democraţiei, București, All, 1998. WALLER, Michael, „Parties Inheritances and Parties Identity", în Pridham and Lewis, Stabilizing Fragile Democracies: Comparing New Party Systems in Southern and Esthern Europe, London, Routledge, 1996. WEBER, Max, Politica, o vocaţie și o profesie, București, Anima, 1992. 9Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 F aptul că procesul consolidării democraţiei postcomuniste din România a fost subminat de la bun început de către actorii politici a căror principală responsabilitate era tocmai gestionarea respectivului proces este un adevăr extrem de cunoscut, dar care nu a fost încă analizat și înţeles pînă la capăt. Dacă ar fi fost înţeles, s-ar fi evitat repetarea compulsivă a erorilor grosolane tipice pentru copilăria democraţiei. Una dintre ipotezele pe care vreau să le demonstrez în acest studiu este că procesul consolidării democraţiei autohtone a fost subminat și la sfîrșitul său, nu doar la începuturi. Explica ţia se leagă de ingerinţa în sistemul politic a factorilor partizani, subiectivi, personali și de grup, ceea ce a dus la destructurarea sistemului care ajunsese în sfîrșit, după alegerile generale din 2008, la un nivel superior al funcţionării sale1. Incapacitatea anumitor actori politici (individuali și colectivi) de a învăţa din trecut și din erori, în particular din pro1 Sintagma „la sfîrșit" are aici sens relativ, cu înţelesul de „anii din urmă", ultimii patru ani, adică perioada 2008 – 2012. Pentru minţile epistemologice devine clară, prin lectura textului de bază, sugestia cu privire la similaritatea dintre teoriile de tip path-dependency și teoriile de tip teleologic, despre care se credea că au fost eliminate de abordările moderne, de la la pozitivism la deconstrucţionism. „Partidul trădătorilor". Cercetare asupra malformațiilor instituționale și autoreglajelor sistemice ale democrației postcomuniste DAN PAVEL [The University of Bucharest] Abstract This research is based on the hypothesis that in Romania the consolidation of democracy was undermined not only at the beginning (path-dependency theory), but also at its end, in the last years. The political system seemed self-regulated, after the transition from extreme to moderate pluralism, and several turnovers, but the brutal intrusion of personalization and partisanship resulted in the fabrication of a parliamentarian pseudo-majority. With the help of a party which never participated in elections, by using blackmail, corruption and other dubious means, President Băsescu and his party ruled over Romania. The author is trying to demonstrate the self-regulatory character of democracy, by showing how a legitimate majority came to power. Keywords democracy; undermining democracy; legitimate majority; pseudomajorities; fabricated party; corruption; blackmail; Partide politice „Da, sîntem ultraprogresişti, da, sîntem liber-schimbişti!" Nae Caţavencu 10 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 priile erori, este la fel de gravă precum incapacitatea lor de a învăţa în sensul formativ și de studiu academic. Iar efectele sînt aceleași – proasta guvernare, politica făcută în detrimentul interesului public. După cum am arătat într-o serie de studii anterioare, însă în permutări conceptuale făcute după o altă logică internă, pe care le voi reformula aici în șiruri deductive diferite, dar cu avantajul unor acumulări teoretice și a unui surplus argumentativ, o parte dintre dezechilibrele politice grave ale anilor ‚90 au fost corectate înainte și după alegerile generale și prezidenţiale din 2004, procese care au culminat cu rezultatele alegerilor din 2008, care arătau o nouă geografie politică1. Una dintre descoperirile importante pe care le-am făcut abia în anii din urmă –, după parcurgerea de către sistem a unor cicluri temporale mai lungi, ceea ce a permis ieșirea la iveală a unor regularităţi și complexităţi nebănuite înainte –, este că în istoria noastră postcomunistă există un echilibru pe muchie de cuţit între disfuncţional și funcţional, ceea ce contrazice clișeele de tipul „totul merge prost" ori „nimic nu funcţionează". Echilibrul descoperit este între ceea ce merge prost/disfuncţionalul/eroarea în serie/abominabilul politico-birocratic, pe de o parte, și ceea ce merge bine/eficienţa guvernamentală sau mai bine zis eficienţa sistemului/realizări/fapte pozitive, pe de altă parte. Cu alte cuvinte, cînd pesimiștii (și cîrcotașii) de meserie se plîng că „nimic nu funcţionează ca lumea în ţara asta", un fel de „mînă invizibilă" rearanjează peisajul, iar în final constaţi că multe funcţionează. Evident, nu foarte multe. Radiografia pozitivă a normalizării politice democratice și liberale din România postcomunistă este spectaculoasă, mai ales dacă ţinem seama de efectul cumulativ al enumerării care urmează. Enumerarea de aici nu este nici măcar exhaustivă. Este o enumerare pozitivă selectivă, limitată de capacitatea autorului acestui text de a-și aminti în timp util ceea ce s-a petrecut în două decenii, iar din această enumerare nu ar trebui să lipsească următoarele: – alternanţele guvernamentale din 1996, 2000 și 2004; – integrarea comunităţii maghiare și a formaţiunii sale reprezentative (UDMR) în viaţa politică democratică, în Parlamentul de la București2; – drepturile acordate minorităţilor naţionale, ţinînd cont în particular de faptul că 19 minorităţi sînt reprezentate în parlament, y compris cea maghiară3; – funcţionarea (cel puţin parţială) a economiei de piaţă, capitaliste, în afara protecţionismului de partid și de stat4; – explozia libertăţii politice, a libertăţii cuvîntului și a libertăţii de creaţie, vizibile mai ales în diversitatea mediatică și de presă scrisă, audio, vizuală, în cyberspace, dar și în explozia de creativitate și realizări din artele plastice, arhitectură, teatru, cinema5; – reforma constituţională din 2003, care a facilitat adoptarea regulilor integrărilor noastre civilizatorii, chiar dacă cu preţul restrîngerii suveranităţii integrale, însă cu 1 Vezi autocitările de la sfîrșit, din bibliografie. 2 Alternativa de care naţionaliștii extremiști nu sînt conștienţi ar fi fost de tipul Kosovo, Croaţia, Bosnia-Herţegovina sau – de ce nu? – Transnistria. 3 Un parlament în care sînt reprezentate 19 minorităţi este un lucru unic în Europa și chiar în lume. 4 Funcţionarea în paralel a economiei reale a permis apariţia unei clase antreprenoriale care nu face parte din sistemul clientelar, dependent politic. 5 În mod extrem de ciudat, mai ales pentru cei care știau situaţia din domeniile enumerate și cele înrudite pînă în decembrie 1989, aproape nimeni nu consideră că aceste libertăţi și realizări trebuie legate întrucîtva de meritele noului regim politic, democraţia liberală postcomunistă, de actorii politici individuali și colectivi de la putere și din opoziţie, precum și de meritele pieţei libere, de tip capitalist. Libertăţile individuale și drepturile universale ale omului nu decurg de la sine, din schimbarea de regim politic, ci trebuie în permanenţă protejate, garantate, promovate de către sistemul politic și sistemul economic. O parte din lipsa de interes a creatorilor, intelectualilor, universitarilor, cercetătorilor din felurite domenii pentru politică vine tocmai din faptul că libertăţile lor de creaţie nu sînt ameninţate și nu sînt nici măcar puse sub semnul întrebării. 11Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 enorme beneficii, pe care sistemul nostru le-ar fi obţinut numai cu mare dificultate sau chiar nu le-ar fi obţinut; – primirea României în familia geopolitică occidentală americano-europeană (NATO); – integrarea ţării noastre în Uniunea Europeană; – libertatea de a călători, munci și studia în Europa și oriunde în lume; – ieșirea hotărîtă, dar nu definitivă și nici potenţial ireversibilă, din sfera de influenţă a URSS/Rusiei; – detașarea de „butoiul cu pulbere" al Balcanilor, căruia România nu i-a aparţinut niciodată cu adevărat1; – pașii importanţi pe linia democratizării interne a principalelor partide, chiar înaintea dispariţiei fizice a fondatorilor acestora, însă prin înlocuirea lor din funcţiile de comandă; – schimbările din sistemul politic și din sistemul de partide rezultate în urma alegerilor generale din 2008. Lista incompletă de mai sus ne înfăţișează ceea ce de obicei este desemnat prin clișeul „partea plină a paharului", pe care nimeni nu se mai sinchisește s-o prezinte, pentru că „partea goală a paharului" pare mai spectaculoasă și creează iluziile că s-ar vinde mai bine sau că ar aduce audienţe mai mari. În mod paradoxal însă, acumulările pozitive și procesele de consolidare democratică, care au fost vizibile la nivelul schimbărilor din sistemul politic și din sistemul de partide, mai ales prin rezultatul alegerilor din 2008, au fost supuse parţial unor presiuni de reversibilizare, iar parţial au fost anulate. România de după toamna lui 2009 a semănat tot mai mult cu România perioadei 1990-1996, iar această comparaţie de tip negativ nu este întotdeauna în defavoarea perioadei debutului democraţiei. Într-un mod original, dar și extrem de periculos, în cadrul puterii legislative (Parlamentul României) s-a constituit o pseudomajoritate, lipsită de legitimitate electorală și de reprezentativitate, pe baza căreia a funcţionat o putere executivă (în particular, Guvernul României, sprijinit și de Președintele ţării) abuzivă, care nu de puţine ori a lucrat împotriva interesului public, a bunăstării cetăţenilor și a democraţiei. Modalităţile în care au acţionat Președintele României, Traian Băsescu, primul-ministru al Guvernului României, Emil Boc, principalul partid de guvernămînt, PD-L, pentru crearea unei noi formaţiuni politice (UNPR), complet subordonată scopurilor politice ale forţelor enumerate, formaţiune apărută în afara procesului democratic și a alegerilor, vor rămîne în cărţile de istorie și în tratatele de political science ca exemple de „malformaţii instituţionale", „rele practici" democratice și distrugeri premeditate ale mecanismelor reprezentativităţii. Chiar în condiţiile degradării prelungite a calităţii vieţii politice, cînd criza părea că nu mai poate fi rezolvată decît prin organizarea unor noi alegeri, a căror corectitudine stătea însă sub semnul întrebării, sistemul democratic din ţara noastră a demonstrat uimitoare resurse de revigorare. În premieră, capacitatea de autoreglare a sistemului a funcţionat mai rapid și mai eficient decît acum 15-20 de ani, decît acum un deceniu sau decît acum patru ani, iar lucrul acesta s-a văzut în lunile aprilie-mai 2012, cînd au fost corectate sau chiar înlăturate o parte din sursele și cauzele crizei democratice din perioada octombrie 2009-aprilie 2012. Alegerile generale din 2008 au marcat o stabilizare relativă a sistemului politic și a sistemului de partide, după douăzeci de ani de lentă și contradictorie tranziţie către democraţie. Rezultatele alegerilor parlamentare din acel an – pentru prima dată decalate faţă de alegerile prezidenţiale, ca urmare a schimbărilor constituţionale din 2003 – au marcat trecerea de la pluralismul extrem la pluralismul mode1 Un criteriu care susţine argumentul că nu sîntem o ţară balcanică este că marile minorităţi, minorităţile „problematice" nu sînt minorităţi balcanice – sîrbi, bulgari, albanezi, turci. 12 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 rat, precum și tendinţa către tripartidism1. Stabilizarea sistemului politic și a sistemului de partide a fost însă doar temporară, relativă, ambiguă și supusă unor presiuni enorme venite dinspre anumite centre de putere, grupuri de interese și zone de influenţă, care urmăreau să modifice topografia politică într-un sens convenabil scopurilor partizane și beneficiilor urmărite de respectivii actori. Aceste presiuni au condus către alterarea rezultatelor alegerilor din 2008, apariţia unei noi forţe politice, în Parlament, lipsită de legitimitate electorală și reprezentativă, precum și la o nouă reconfigurare a sistemelor, care nu avea legătură cu preferinţele exprimate în alegeri de către electoratul activ. Dintre noile organizaţii politice partizane apărute în anii din urmă, cele mai vizibile, mediatizate și controversate au fost UNPR (Uniunea Naţională pentru Progresul României) și PP-DD (Partidul Poporului – Dan Diaconescu). Intenţia acestei analize instituţionale este de a suprinde contextul și mecanismele prin care s-a ajuns la noua situaţie, înainte ca alegerile parlamentare din 2012, precum și schimbările de ultimă oră care au avut loc în sistem să condamne respectivele formaţiuni politice la trecerea în derizoriu sau să marcheze consacrarea lor politică2. Deocamdată, aceste formaţiuni intră în categoria „speranţe", iar apariţia lor pe scena politică este relevantă pentru modul în care a evoluat la noi fenomenul partizanatului politic și mai ales pentru reorientarea unor anumite părţi ale electoratului către alte opţiuni, în condiţiile în care se simţea reprezentat doar parţial în „politica mare" sau complet nereprezentat. Indiferent de părerile (favorabile sau defavorabile) ale unora despre aceste partide, indiferent de ceea ce această analiză va scoate la iveală, cel mai important lucru este că sistemul politic este viu, dinamic, concurenţial (dar și parţial nonconcurenţial), ceea ce permite apariţia unor noi partide, care încearcă să cîștige încrederea și voturile electoratului. În spaţiul acestui studiu mă voi concentra doar3 asupra UNPR, inedita organizaţie creată ca „partid de sprijin", direct în interiorul parlamentului, dar din parlamentari ai altor partide. În istoria postcomunismului românesc, anul 2012 va rămîne drept unul de referinţă. Afirmaţia de mai sus este cu atît mai importantă cu cît poate fi făcută chiar înaintea alegerilor locale și parlamentare, în legătură cu care exista așteptarea că vor marca schimbări politice de substanţă, în afară de cea de-a patra alternanţă guvernamentală (un fel de „double «two-turnover test»")4. Nimeni nu știe în acest mo1 Pentru noile tendinţe politice și partidice din România, vezi analiza din Dan Pavel, „NOUL SISTEM. Cercetare asupra noilor tendinţe din sistemul de partide și sistemul politic din România postcomunistă", publicat în numărul special „2008. Alegeri și schimbare politică" din Sfera Politicii, Anul XVII, Nr. 131-132, 2009. Am publicat o versiune mult lărgită și revizuită a acelui studiu în volumul Dan Pavel, Democraţia bine temperată. Studii instituţionale (Iași: Polirom, 2010). 2 Sînt mai multe motive pentru care am ales cercetarea „la cald" a noilor fenomenelor instituţionale. Între acestea se numără și tentativa de a surprinde modul în care se manifestă anumite formaţiuni politice aflate într-o relativă ascensiune, în comparaţie cu modul în care se vor manifesta după aflarea verdictului cetăţenesc al alegerilor parlamentare din toamna lui 2012. Tocmai de aceea, după alegerile generale, voi reveni asupra subiectului și asupra modului în care respectivele formaţiuni au fost influenţate și au influenţat sistemul politic care le-a făcut posibile. 3 Prima variantă a studiului cuprindea și „partidul-televizor" al lui Dan Diaconescu, însă din mai multe motive, inclusiv acela că am adunat prea multe informaţii despre aceste formaţiuni, m-au făcut să renunţ la abordarea PP-DD. Cel puţin pentru moment. 4 Pentru „testul dublei alternanţe" (the two-turnover test), ca test „slab"/soft pentru consolidarea democraţiei, vezi Samuel Huntington, The Third Wave. Democratization in the Late Twentieth Century (Norman and London: University of Oklahoma Press, 1993), 266-267: „one criterion for measuring this consolidation is the two-turnover test. By this test, a democracy may be viewed as consolidated if the party or group that takes power in the initial election at the time of transition loses a subsequent election and turns over power to those election winners, and if those election winners then peacefully turn over power to the winners of a later election". Pentru un test „hard" al consolidării democraţiei, vezi Juan J. Linz, Alfred Stepan, Problems of Democratic Transition and Consolidation. Southern Europe, South America, and Post-Communist Europe (Baltimore and London: The John Hopkins University Press, 1996), în special prefaţa și Part I, „Theoretical Overview", xiii-xx, 3-83. 13Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 ment cu certitudine care vor fi consecinţele pe termen scurt, mediu și lung ale schimbărilor spectaculoase petrecute în aprilie-mai 2012 în România, înainte de alegerile din partea cărora se aștepta schimbarea, chiar dacă anumite tendinţe și reorientări pot fi deja întrevăzute1. Petrecerea alternanţei guvernamentale înainte de alegerile parlamentare este un simptom al mecanismului de autoreglare democratică, care s-a manifestat încă dinainte de alegeri tocmai pentru că logica sistemului a fost încălcată /suprasolicitată de prezenţa unui pseudo-partid parlamentar, UNPR. Există suficiente informaţii, tendinţe și fapte legate de schimbările din perioada 2010-2011, dar încă nu sînt complet înţelese mutaţiile spectaculoase din sistem petrecute în 2012. Pentru ca această înţelegere să fie posibilă este nevoie de desfășurarea alegerilor generale, ale căror rezultate stau sub semnul întrebării, datorită iniţiativei legislative Ponta-Antonescu privind schimbarea sistemului electoral, votată în parlament în mai 2012. În mod deliberat, atent și sistematic, cei care s-au aflat la putere după 2008 au reconstruit și reconfigurat sistemul politic și sistemul de partide. Cu toate acestea, în cîteva luni s-au petrecut evenimente neașteptate care au dat peste cap nu doar planurile celor de la putere, ci întregul sistem. Aceste evenimente neașteptate au condus la pierderea puterii chiar de către cei care iniţiaseră complicata „inginerie politică" și au zădărnicit o proiectată „inginerie constituţională", care trebuia să consfinţească un anumit tip de dominaţie, facilitată prin decapitarea uneia dintre camerele parlamentare, dar nu a mai apucat să fie finalizată2. Reconstituirea și explicarea contextelor în care s-au petrecut schimbarea și mai ales „schimbarea schimbării" reprezintă principala preocupare a părţii intermediare a acestui studiu. Una dintre schimbările cruciale intervenite în urma alegerilor generale din 2008 a fost constituirea sistemului moderat de partide politice. Sistemul de partide de pînă atunci a fost cel al pluralismului extrem, în care coexistau un singur partid mare și o mulţime de partide mici. Datorită acelui dezechilibru, niciodată partidele mici nu au avut șanse în confruntarea cu partidul mare, fiind forţate să constituie alianţe sau coaliţii politico-electorale împotriva firii și a logicii politice (cum au fost Convenţia Democratică din România sau Alianţa DA dintre PNL și PD). Prin trecerea la sistemul moderat, partidele mici (parlamentare sau cu aspiraţii parlamentare) au fost practic scoase din joc. Mai important poate decît orice altceva a fost faptul că prin trecerea la sistemul moderat, cu partide mai puţine, dar mai puternice, în creștere, una dintre consecinţele neintenţionate ale acestei transformări instituţionale a fost eliminarea din sistemul parlamentar a Partidului România Mare, singurul partid antisistem notabil din perioada postcomunistă3; or, dispariţia din sistem a partidului antisistem, care funcţiona drept „cel de-al treilea pol", a echivalat cu dispariţia oficială a multipolarismului (care este altceva decît multipartidismul, după cum 1 Cînd scriu „acest moment" mă refer la data de predare a acestui text, 25 mai 2012. 2 Pentru o abordare complexă a problemei „ingineriei constituţionale", vezi Giovanni Sartori, Ingineria constituţională comparată. Structuri, stimulente și rezultate, traducere de Gabriela Tănăsescu și Irina Mihaela Stoica, prefaţă de Gheoghe Lencan Stoica (Iași: Institutul European, 2008). 3 Eliminarea din viaţa parlamentară autohtonă a PRM, în urma alegerilor generale din 2008, nu a însemnat și dispariţia completă a respectivei organizaţii din politică. În 2009, PRM a devenit partid europarlamentar. Prin urmare, multipolarismul a dispărut din sistemul formal al partidelor parlamentare, dar spaţiul multipolarităţii a continuat să existe. Reamintesc, unipolarismul, bipolarismul și multipolarismul sînt caracteristici ale sistemelor de partide, în care se manifestă un pol, doi poli sau mai mulţi poli. Ca partid antisistem, PRM s-a definit nu doar împotriva sistemului democratic, ci și împotriva forţelor aflate la guvernare sau în opoziţie, indiferent care au fost acestea, indiferent de numeroasele alternanţe guvernamentale petrecute după alegerile cruciale din 1996. Importanţa acestei precizări se va vedea cînd voi analiza „partidul-televizor" al lui Dan Diaconescu, care a apărut ca o forţă ce contesta la vremea aceea atît polul partidelor de la putere (PD-L, plus UDMR, plus UNPR), cît și polul partidelor din opoziţia parlamentară (PSD, PNL, PC, care în 2011 au constituit Uniunea Social Liberală, prescurtat USL). 14 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 am arătat de atîtea ori). Un partid „poate fi definit drept antisistem ori de cîte ori subminează legitimitatea regimului căruia i se opune". În conformitate cu criteriile definite de Sartori, „pragul" dintre pluralismul extrem și cel moderat este undeva între cinci și șase partide componente ale sistemului partidic1. Pluralismul moderat favorizează stabilizarea sistemului politic, iar prin aceasta contribuie la consolidarea democraţiei. În relaţia dintre sistemul de partide și sistemul politic, cel din urmă este variabila dependentă, iar primul este variabila independentă, dacă ne referim la acest context al relaţiei. Însă în relaţia dintre sistemul politic și regimul democratic, sistemul politic este variabila independentă, iar regimul democratic este variabila dependentă. Relevarea acestor conexiuni nu ţine doar de planul retoric, al simplelor precizări, ci reprezintă un demers pragmatic, întrucît realizarea acestor conexiuni trebuie promovată public, iar ele trebuie ridicate la rang de norme ale consolidării regimului democratic. De unde această necesitate? – s-ar putea întreba scepticii, cîrcotașii, care împărtășesc aceeași trăsătură a ignoranţei. Ridicare acestor conexiuni la rangul de norme democratice trebuie făcută întrucît deși fac parte din logica elementară a construcţiei democraţiei (democracy building), ele nu au făcut parte și nu fac parte din gîndirea politică și arsenalul de acţiune instituţională a celor care la noi în ţară au făcut și desfăcut sisteme electorale, sisteme de partide și sisteme politice (constitutional engineering și political engineering). Democraţia nu se poate construi decît în cunoștinţă de cauză, prin competenţă democratică, prin competenţă civică, prin competenţă administrativă2. În lipsa competenţei democratice, a competenţei administrative este imposibilă realizarea eficienţei guvernamentale. Lipsa sistematică a competenţei democratice în politica autohtonă este o malformaţie politică sau handicap intelectual, fiind chiar una dintre explicaţiile pentru care mecanismele democratice sînt disfuncţionale sau inutile3. Revenind la pluralismul moderat, în parlamentul din 2008 au intrat doar patru formaţiuni politico-electorale: Alianţa Partidul Social Democrat + Partidul Conservator (care obţinuse cel mai mare număr de voturi, chiar dacă în scădere faţă de tururile anterioare ale alegerilor parlamentare); Partidul Democrat-Liberal (care obţinuse cel mai mare număr de mandate, acesta fiind rezultatul cel mai impor1 Pentru definirea partidului antisistem, ca și pentru analiza distincţiei dintre pluralismul extrem și pluralismul democrat, vezi Giovanni Sartori, Parties and Party Systems. A Framework for Analysis (London: Cambridge University Press, 1976), 133, respectiv 126, 131-132. 2 Pentru diferitele forme ale competenţei democratice (competenţă politică, competenţă cetăţenească, competenţă administrativă, competenţă subiectivă, competenţă civică), vezi Gabriel A. Almond, Sidney Verba, Cultura civică. Atitudini politice și democraţie în cinci naţiuni, traducere și studiu introductiv de Dan Pavel (București: CEU Press, Editura DU Style, 1996), mai ales capitolele „Sentimentul competenţei civice" și „Competenţă cetăţenească și competenţă dependentă", 160-207. 3 Dintr-o bibliografie consistentă, merită consultate: John M. Carey, „Institutional Design and Party Systems, și Gabor Toka, „Political Parties in East Central Europe", în Larry Diamond, Marc E. Plattner, Yun-han Chu, and Hung-mao Tien, Consolidationg the Third Wave Democracies. Themes and Perspectives (Baltimore and London: The John Hopkins University Press, 1997), 6792, 93-134; Leszek Balcerowicz, "Understanding Postcommunist Transitions", în Larry Diamond, Marc F. Plattner (editors), Democracy after Communism (Baltimore and London: The John Hopkins University Press, 2003), 63-77. Nu am ales la întîmplare volumele indicate mai sus, pentru că ele fac parte din prestigioasa serie de studii dedicate tranziţiei către democraţie de către editorii revistei Journal of Democracy, în același timp coordonatorii lui International Forum for Democratic Studies, ambele aflate sub egida lui National Endowment for Democracy, instituţie „bipartizană" (Democrată și Republicană), pe care autorităţile americane au creat-o pentru răspîndirea democraţiei în lume. Ca o paranteză relevantă pentru cecitatea autorităţilor autohtone faţă de corelaţiile cheie ale ingineriei democratice și faţă de rolul acestor instituţii internaţionale, reamintesc că în mandatele prezidenţiale de dinainte de 1996 președintele României, Ion Iliescu, afirma public că National Endownent for Democracy făcea parte din categoria „CIA covert actions". 15Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 tant din alegerile parlamentare obţinut vreodată de acest partid); Partidul Naţional Liberal (care a obţinut cel mai mare număr de voturi și cel mai mare număr de mandate din istoria postcomunistă a partidului); Uniunea Democratică a Maghiarilor din România. Sub umbrela „Alianţa PSD + PC", în afară de „partidul mare" PSD a mai intrat în parlament partidul de buzunar al „mogulului" de presă Dan Voiculescu, PC (fost Partidul Umanist din România). Prin urmare, în legislativ erau (numai) cinci partide parlamentare – PSD, PC, PD-L, PNL, UDMR. Micșorarea numărului de partide parlamentare mici s-a făcut pe fondul creșterii ponderii electorale a partidelor care ca tendinţă candidau la statutul de „partid mare" (care pînă atunci fusese deţinut doar de către PSD) – PD-L și PNL. Niciodată în istoria postcomunistă nu au intrat în parlament trei partide care să fie atît de apropiate ca forţă electorală și politică, fără a mai fi nevoie să intre sub veșnica „pălărie" instituţională a unei alianţe sau coaliţii politico-electorale. În condiţiile apariţiei tendinţei tripartidismului, cu trei partide mari, relativ apropiate ca forţă, nu mai era posibilă o guvernare a unui partid hegemonic sau predominant. Nu mai era posibilă o asemenea guvernare din punct de vedere teoretic, pentru că după cum s-au petrecut lucrurile în practică, lucrurile au stat altfel. Guvernarea partidului hegemonic sau predominant a fost „boala copilăriei" democraţiei autohtone, dar și boala cronică a acestuia. Existenţa unei asemenea guvernări împiedicase în trecut constituirea unor partide puternice de doctrină și/sau ideologie, după cum împiedicase o politică de confruntare putere-opoziţie pe logica clivajului stînga-dreapta. Datorită poziţiei predominant-hegemonice a FSN/ PDSR/ PSD, partidele extrem de diferite ale stîngii și dreptei și mai ales partide extrem de diferite doctrinar au fost nevoite să alcătuiască coaliţii ori alianţe politico-electorale oarecum împotriva firii, precum Convenţia Democratică din România (în 1991) ori Alianţa DA (în 2003). În ciuda eficienţei politice relative a respectivelor construcţii instituţionale, partidele componente s-au confruntat cu o serie de dezavantaje, între care s-a numărat chiar imposibilitatea întăririi acestora și a afirmării ca partide de doctrină și cu identitate ideologică clară. Prin dezvoltarea a trei partide mari se punea capăt lungului dezechilibru dintre singurul partid mare și toate celalalte partide, partide mici, forţate să recurgă la tot felul de artificii tactice, în detrimentul dezvoltării lor strategice și a unei contribuţii constructive solide la dezvoltarea politică a naţiunii. Un alt avantaj al tripartidismului se lega de posibilitatea alcătuirii în premieră a unui guvern de coaliţie din numai două partide, două partide mari, cu o majoritate largă în parlament, cu ajutorul căreia se puteau continua reformele structurale necesare României, după intrarea în Uniunea Europeană, consolidarea democraţiei, dezvoltarea unei largi prosperităţi economice1. Toate acestea au părut posibile în noiembrie 2008, cînd s-a constituit cea mai largă coaliţie din perioada postcomunistă (cu peste 70% din mandatele parlamentare), după cum o caracteriza însuși Președintele Traian Băsescu, coaliţia dintre PSD și PD-L. La vremea respectivă, PSD și PD-L erau cele mai puternice partide românești, care se clasaseră aproape la egalitate în alegeri, una cu cele mai multe voturi, cealaltă cu cele mai multe mandate. Era coaliţia celor două partide descendente ale Frontului Salvării Naţionale, care avea astfel o majoritate chiar mai confortabilă decît avusese formaţiunea de provenienţă în 1990 (adică 66%). Adversarii politici ai acestor partide le-au criticat mereu pentru „codul lor genetic" fesenist, însă o analiză atentă a ceea ce s-a întîmplat cu ele între momentul sciziunii feseniste, din primăvara anului 1992, pînă în momentul cînd au format o coaliţie, în toamna anului 2008, 1 În urma alegerilor din 2004, pentru ca Băsescu să nominalizeze un alt premier decît de la PSD, care cîștigase alegerile, dar nu și majoritatea, a fost nevoie de o majoritate formată din PNL, PD, UDMR, plus „soluţia imorală" PUR/PC, partidul lui Voiculescu, care intrase în parlament „sub pălăria PSD". 16 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 scoate la iveală reforma profundă a celor două formaţiuni politice. În 16 ani, PSD și PD-L au avut evoluţii spectaculoase și s-au democratizat, s-au „europenizat", chiar dacă unii dintre liderii lor fondatori au rămas în viaţă, continuîndu-și activitatea în interiorul (Ion Iliescu) sau în afara (Petre Roman) acestor partide1. Trebuie însă subliniat faptul că între 1992 și 2007 cele două partide s-au opus în mod strict unul altuia, astfel încît de cîte ori FSN/PDSR/PSD a fost la putere, FSN/PD/PD-L a fost în opoziţie, iar viceversa, de cîte ori FSN/PD/PD-L a fost la putere, FSN/PDSR/PSD a fost în opoziţie. În ciuda acestei opoziţii continue, multă vreme cele două partide au făcut parte din Internaţionala Socialistă, unde influenţa lor și gradul în care erau apreciate erau sensibil diferite. În 2008, cele două partide cu ascendenţă fesenistă erau situate declarativ la „stînga" (PSD) și la „dreapta" (PD-L). La Camera Deputaţilor, Alianţa PSD + PC obţinuse 33,09% din voturile populare și 114 mandate, iar la Senat 34,16% voturi și 49 mandate, în vreme de PD-L obţinuse 32,36% din voturile populare și 115 mandate la Cameră, iar la Senat 33,57% din voturi și 51 de mandate. Dintr-un total de 471 de mandate la ambele camere, noua coaliţie executivă și legislativă de guvernare avea 329 de mandate, dacă erau numărate doar cele două grupări, sau 347 mandate dacă erau socotite și mandatele grupului minorităţilor naţionale2. Opoziţia era constituită din două formaţiuni politice: PNL (care avea 93 de mandate, dintre care 65 la Cameră și 28 la Senat) și UDMR (care avea 31 de mandate, dintre care 22 la Cameră 1 Democratizarea celor două partide s-a produs însă abia cînd au fost eliminate de la putere, cînd activau în opoziţie și căutau mijloace procedurale, legale, constituţionale, pentru a combate formaţiunile inamice aflate la guvernare. Și pentru că eliminarea lor de la putere s-a petrecut la distanţă de patru ani, democratizarea internă și existenţa ca partid democratic a început la date diferite (pentru FSN/PD a început mai devreme, în 1992, cînd liderii acestui partid pretind că formaţiunea lor a fost creată, ștergînd cu buretele cei doi ani și jumătate de militantism din FSNul originar; pentru FDSN/PDSR, viitorul PSD, a început abia în 1997, după dezastrul politic din 1996, cînd a pierdut alegerile locale, parlamentare și prezidenţiale). Am analizat acest fenomen în Dan Pavel, „PDSR în opoziţie", Sfera Politicii, nr. 81 și 82, Anul VIII, 2000. 2 Asocierea dintre grupul minorităţilor naţionale și forţa aflată la guvernare (partid sau coaliţie), indiferent că a fost una majoritară sau minoritară, a fost un fel de cutumă de vot în Camera Deputaţilor sau în Parlament, per ansamblu, cînd se votau ambele camere. Această asociere își are originea în primul parlament postcomunist, cînd Frontul Salvării Naţionale a făcut posibilă repartizarea cîte unui loc de deputat fiecărei minorităţi în parte, cu excepţia UDMR, care a reușit întotdeauna să aibă grupuri parlamentare în ambele camere. Dacă ţinem la acurateţea factuală, iniţiativa reprezentării grupurilor minorităţilor naţionale în cadrul puterii legislative i-a aparţinut conducătorului provizoriu al statului de dinaintea primelor alegeri libere, din mai 1990, lui Ion Iliescu, și s-a concretizat în criteriile și modul de alcătuire a componenţei parlamentului primitiv al României – Consiliul Provizoriu al Unităţii Naţionale (faimosul CPUN). Conform mai multor surse din fostul Front al Salvării Naţionale, care acum aparţin unor partide diferite (PSD, PD-L și PNL – via ApR, prin urmare sînt vin din trei surse diferite), meritul de a include reprezentanţii tuturor minorităţilor naţionale în puterea legislativă i-a aparţinut lui Iliescu, care a pus bazele unei practici democratice unice în Europa, însă el avea cu totul altceva în minte. „Părintele fondator" al FSN era preocupat de limitarea și relativizarea influenţei „partidelor istorice" – PNŢCD, PNL, PSDR – care protestaseră pe 29 ianuarie 1990 împotriva tocmai anunţatei decizii de constituire a FSN în partid, în ciuda faptului că reprezenta puterea executivă și legislativă din acea epocă, iar în plus liderii feseniști (care nu se separaseră încă în viitorii pesediști și pedeliști) promiseseră că nu vor participa la alegeri. Pentru toate acestea, vezi Dan Pavel, Iulia Huiu, „Nu putem reuși decît împreună". O istorie analitică a Convenţiei Democratice, 1989 – 2000 (Iași: Polirom, 2003). Tocmai datorită iniţiativei liderului FSN, care ulterior a devenit primul președinte ales al României, a existat o fidelitate clară a grupurilor minorităţilor naţionale faţă de puterea fesenistă. În condiţiile alternanţei la putere, fidelitatea minorităţilor faţă de puterea fesenistă a devenit fidelitate faţă de forţele politice aflate la putere. Cu toate acestea, în ciuda acestei fidelităţi faţă de forţele aflate putere, indiferent care, după cum vom vedea mai încolo, cînd minorităţile au procedat altfel, a fost posibilă votarea unor moţiuni de cenzură, în urma cărora au căzut guverne. 17Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 și 9 la Senat). Accentul pus aici pe numărul de mandate va fi înţeles mai bine după scoaterea în evidenţă a ceea ce avea să se petreacă după numai un an, dar și în restul perioadei. În ciuda existenţei celor trei partide mari și a consecinţelor explicate mai sus, totuși în parlament a mai apărut un partid, care nu trecuse prin testul alegerilor, dar a afectat într-un mod greu de anticipat echilibrul politic și legislativ (UNPR), iar în afara parlamentului s-a constituit un alt partid, care în sondajele de opinie avea să le dea dureri de cap partidelor parlamentare (PP-DD). Analiza contextului în care s-au petrecut respectivele mutaţii are o relevanţă specială pentru înţelegerea specificului vieţii politice autohtone. Coaliţia cea mai puternică din perioada postcomunistă a avut și cea mai scurtă perioadă de viaţă. Ea a rezistat doar nouă luni și ceva (22 decembrie 2008 – 2 octombrie 2009). Cu siguranţă, cauzele pentru prăbușirea respectivei coaliţii nu au fost legate nici de presiunile opoziţiei și nici de nemulţumirile sociale. Cauzele și motivele prăbușirii coaliţiei dintre PSD și PD-L au fost interioare. Pentru analiza instituţională nu contează prea mult cît de întemeiate au fost acuzele reciproce dintre liderii celor două partide, iar stabilirea gradului de responsabilitate trebuie să evite abordarea partizană pe care au făcut-o cadrele și militanţii celor două formaţiuni, de la comentatorii și „analiștii de casă" la institutele de sondare a opiniei afiliate politic la mijloacele mass media subordonate politic, faţă de una sau alta dintre protagoniste. Ceea ce contează este dacă ceea ce a urmat după destrămarea coaliţiei a fost rodul întîmplării și a unei succesiuni de improvizaţii sau dacă a fost prezent elementul premeditării. Ipoteza că ambele partide au avut o anumită responsabilitate în eșecul celei mai puternice coaliţii guvernamentale care a existat vreodată este un clișeu greu de evitat chiar și pentru cei care încearcă o abordare nonpartizană. Blamarea reciprocă este un demers inutil din punct de vedere analitic. Ea trebuie lăsată pe marginea diletanţilor și a comentatorilor partizani, de care cele două partide nu au dus lipsă în ultimele două decenii. Strict analitic, contează alte lucruri, cum ar fi „potenţialul de coaliţie" al PSD și al PD-L, natura coaliţiilor formate de cele două partide (executive sau legislative), durata coaliţiilor, durata cabinetelor din care ele au făcut parte, durata cabinetelor formate de către premieri desemnaţi din cadrul acestor partide, durata în care unul și același premier dintr-un partid s-a aflat în fruntea cabinetului1, ponderea partidelor, tipul de posturi ministeriale alese de reprezentanţii celor două partide în guvernele din care au făcut parte2. Cele două partide postcomuniste au avut o istorie diferită a convieţuirilor în coaliţie, cu modele comportamentale aparte și recurenţe asociative oarecum previzibile. Fiind multă vreme singurul partid mare din întreaga perioadă postcomunistă, de cîte ori a fost în situaţia de a avea un premier nominalizat, care să alcătuiască guvernul, FSN/ FDSN/ PDSR/ PSD nu a avut nevoie să formeze coaliţii executive, avînd parte de trei guvernări monocolore, majoritare sau minoritare3: 1 Criteriul duratei în care unul și același premier dintr-un partid s-a aflat în fruntea cabinetului este chiar mai important în cazul României, unde diletanţii numărau cabinetele precum personajele din Caragiale: Boc 1, Boc 2, Boc 3, Boc 4, Boc 5 ș.a.m.d. 2 Un exemplu este al lui Traian Băsescu care, înainte de a deveni primar general al Bucureștiului, a ocupat postul de ministru al transporturilor în mai multe cabinete din care a făcut parte (Roman, Stolojan, Năstase, Ciorbea, Radu Vasile, Isărescu). 3 Dată fiind natura afirmaţiei de mai sus, care nu a mai fost valabilă după 2008, cînd PSD nu a mai fost singurul partid mare, dar și datorită faptului că este vorba despre un guvern provizoriu, format pînă la alegerile parlamentare din 2012, nu voi lua aici în calcul Cabinetul Ponta. Oricum, este vorba despre un guvern de coaliţie, alcătuit de cele trei partide componente ale USL – PSD, PNL, PC. Îmi propun însă ca într-un alt studiu să mă ocup de tipul de majoritate ad-hoc formată în parlament la moţiunea de cenzură care a dus la înlăturarea de la putere a Cabinetului Ponta, în aprilie 2012. 18 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 – între 1990 și 1992, FSN a format un guvern majoritar, cu două cabinete (Roman; Stolojan). După forţarea demisiei guvernului Roman, datorită celei de-a patra „mineriade", din septembrie 1991, a urmat guvernul Stolojan, în care au intrat și alte formaţiuni politice (PNL, MER, PDAR1), dar numai de formă, întrucît FSN deţinea în continuare majoritatea, ceea ce i-a permis să promoveze fără probleme o constituţie, ale cărei merite și defecte reflectau gradul de maturitate democratică al respectivei formaţiuni; – între 1992 și 1996, FDSN/PDSR a format tot un guvern monocolor, dar minoritar, cu un singur premier în fruntea guvernului (Văcăroiu), care și-a dus pînă la capăt mandatul de patru ani. Guvernarea de atunci a fost sprijinită în parlament de o coaliţie legislativă, formată din PDSR, PUNR, PRM, PSM, PDAR2; – între 2000 și 2004, PDSR/PSD a format din nou un guvern monocolor minoritar, cu un singur premier în fruntea guvernului, Adrian Năstase, care era și președintele partidului. Premierul și-a dus mandatul de patru ani pînă la capăt. Guvernul era sprijinit de o coaliţie legislativă, formată la început din UDMR și PNL, dar după trei luni PNL s-a retras din respectiva coaliţie. PSD și-a exercitat rolul de partid de opoziţie în mod diferit, în funcţie de perioada politică și de forţele aflate la putere. În perioada 2007-2008, după scoaterea PD de la guvernare, PSD a sprijinit cabinetul Tăriceanu, chiar dacă nu a existat un protocol formal al unei coaliţii legislative, astfel încît premierul liberal și-a dus mandatul pînă la capăt3, în ciuda confruntărilor dure cu președintele Băsescu și cu fostul partener din Alianţa DA, PD-L-ul. Singura dată cînd PSD nu a finalizat un mandat executiv a fost prin intrarea în coaliţie guvernamentală cu PD-L, în perioada decembrie 2008 – septembrie 2009, de care mă voi ocupa ceva mai jos. Pînă în 2008, FSN/ PD/ PD-L, a fost un partid mic, care nu a avut nici oportunitatea de a avea un premier desemnat și nici altă posibilitate de a guverna decît prin intrarea în coaliţii, cu alte partide mici, dar mai influente, cu ajutorul cărora luptase împotriva singurului partid mare, FSN/ FDSN/ PDSR/ PSD. Toate coaliţiile din care a făcut parte FSN/ PD/ PD-L au avut probleme4: – între 1996 și 2000, PD-ul condus de Petre Roman (înlocuit ulterior de Traian Băsescu), aflat într-o coaliţie (numită Uniunea Social Democrată, USD) cu cel de-al treilea „partid istoric", PSDR, a intrat în coaliţie guvernamentală cu CDR (din care făceau parte PNŢCD, PNL, PAC etc.) și UDMR. Datorită divergenţelor intervenite între primul ministru Victor Ciorbea și liderii pedeliști (Roman, Băsescu), pînă la urmă premierul ţărănist a fost nevoit să demisioneze. Au urmat încă doi premieri 1 MER este acronimul Mișcării Ecologiste din România, iar PDAR acronimul Partidul Democrat Agrar din România. 2 Datorită preponderenţei politicilor de stînga, etatiste, protecţioniste (care aproape că au falimentat România acelei perioade, fiind o moștenire care a strivit Convenţia Democratică și aliaţii săi, după alternanţa guvernamentală), coaliţia legislativă din acea perioadă primise denumirea de „pentagonala roșie". Datorită acelei denumiri care avea o acurateţe aproximativă, elementele de extremă dreapta, naţionaliste, șovine, din politica promovată de PUNR și PRM au fost oarecum neglijate de observatori. PUNR însemna Partidul Unităţii Naţionale Românilor, iar PSM era acronimul pentru Partidul Socialist al Muncii. 3 În ciuda intenţiei manifeste a președintelui Băsescu de a-l schimba din funcţie pe premierul Tăriceanu, oarecum după modelul folosit de președintele Emil Constantinescu de a-l schimba din funcţie pe premierul Radu Vasile, acest lucru nu a fost posibil datorită reformei constituţionale din 2003 (cu numai un an înainte de „coabitarea" Băsescu-Tăriceanu), în particular datorită articolului 107 (2): „Președintele României nu-l poate revoca pe primul-ministru". Vezi Constituţia României, 2003 (București: Regia Autonomă Monitorul Oficial, 2003), 58. 4 PD/PD-L nu a făcut niciodată parte pînă acum din coaliţii legislative. Respectiva formaţiune politică a format numai coaliţii executive. Pentru tratarea exhaustivă a subiectelor coaliţiilor executive și legislative, vezi Michael Laver, Norman Schofield, Multiparty Government. The Politics of Coalition in Europe (Oxford, New York: Oxford University Press, 1992). 19Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 nominalizaţi sau agreaţi de ţărăniști (Radu Vasile, Mugur Isărescu), dar în alegerile din 2000 principalul partid al Convenţiei, PNŢCD, care a fost afectat atît de greutăţile guvernării, cît și ale coaliţiei, nu a mai reușit intrarea în parlament; – între 2004 și 2007, Alianţa DA (PNL plus PD) a alcătuit o coaliţie guvernamentală cu UDMR și PUR/PC, într-un cabinet condus de premierul liberal Călin Popescu Tăriceanu. Divergenţele dintre primul ministru și președinte, dintre PNL și PD au dus la producerea unei sciziuni în interiorul PNL, din care a rezultat o nouă formaţiune, Partidul Liberal Democrat (PLD), condusă de foștii lideri liberali Theodor Stolojan și Valeriu Stoica, iar în cele din urmă la forţarea ieșirii PD-ului de la guvernare. Alianţa DA și-a încetat existenţa, PNL a supravieţuit scindării la care a fost supus și testului gestionării unui guvern minoritar, iar PD a fuzionat cu PLD, formînd PD-L; – după alegerile din 2008, s-a format guvernul marii coaliţii executive PSD – PD-L, în fruntea căruia se afla pedelistul Emil Boc. Neînţelegerile dintre cele două mai partide au condus la ieșirea de la guvernare a PSD-ului, în octombrie 2009. Candidaţii celor două partide la alegerile prezidenţiale din 2009, Mircea Geoană și Traian Băsescu, aveau să se confrunte în toamnă, în vreme ce guvernul Boc devenea un guvern minoritar, dar numai pentru o vreme. Pe acest fond s-a produs o serie de evenimente politice în urma cărora opoziţia majoritară (alcătuită din PSD, PNL, PC) avea să devină o minoritate, iar în parlament avea să apară o nouă formaţiune politică, cu ajutorul căreia puterea minoritară devenea majoritară. După alegerile prezidenţiale din 2009, cînd președintele PSD, Mircea Geoană, a pierdut la limită în faţa lui Traian Băsescu, în interiorul celui mai puternic partid postcomunist din România au început tot felul de frămîntări. Unele erau legate de slăbirea disciplinei de partid, iar altele de revendicările unora cu privire la întărirea partidului, prin alegerea unui alt lider și a unei alte conduceri. Fără a intra prea mult în detalii, asemenea frămîntări au avut loc și înainte în partidul înfiinţat de Iliescu, în particular după pierderea alegerilor. Astfel, după pierderea alegerilor locale, parlamentare și prezidenţiale din 1996, la Congresul PDSR din 1997, s-a produs o sciziune, iar un grup de pedeseriști conduși de Teodor Meleșcanu și Iosif Boda, s-au separat de partidul lui Iliescu, formînd Alianţa pentru România. PDSR și Iliescu, fostul președinte al ţării, s-au prăbușit în sondajele de opinie, dar în 2000 deja partidul se întărise, cîștigînd atît alegerile generale, cît și alegerile prezidenţiale. În 2004, după ce premierul în funcţie, Adrian Năstase, care era și președintele PSD, a pierdut în turul al doilea al alegerilor prezidenţiale, în faţa lui Traian Băsescu, s-a pus problema alegerii unui nou președinte al partidului. La Congresul PSD din martie 2005, Mircea Geoană a fost ales noul președinte al partidului, după ce l-a învins la vot pe „părintele fondator" al partidului, Ion Iliescu. Și după această încercare, PSD a ieșit întărit, cîștigînd cel mai mare număr de voturi la alegerile generale din 2008, după cum am văzut. După intrarea în coaliţie cu PD-L, au început problemele interne în PSD, mai ales legate de comportamentul unor miniștri sau parlamentari, care păreau să ducă un alt tip de politică decît cel agreat de partid. Un caz care a atras multă publicitate a fost acela al deputatului PSD Gabriel Oprea, nominalizat de partid în funcţia de ministru al administraţiei și internelor. După o serie de numiri controversate în minister, despre care se spunea că ar fi fost inspirate de Băsescu și PD-L, PSD i-a retras lui Oprea sprijinul politic, în ianuarie 2009. A fost propus pentru excluderea din partid și din funcţia de ministru de interne, ceea ce l-a forţat pe respectivul să-și dea demisia din funcţia de ministru și din cea de președinte al organizaţiei PSD Ilfov. Oprea a devenit deputat independent, iar din acel moment a început o muncă de subminare a fostului său partid și de apropiere de partidul de guvernămînt, PD-L, și de președintele Băsescu. După retragerea PSD din coaliţia guvernamentală și votarea în parlament a moţiunii de cenzură împotriva guvernului Boc, în decembrie 2009, 20 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 Oprea a fost nominalizat din nou de către PD-L pentru funcţia de ministru de interne, în guvernul Liviu Negoiţă, însă respectivul guvern a fost respins de parlament. Ulterior, după realegerea lui Băsescu ca președinte și nominalizarea lui Boc pentru a forma un nou guvern, Gabriel Oprea ca ministru al apărării naţionale, reprezentînd grupul nou apărut în parlament al „independenţilor"1. După „modelul Oprea", mai mulţi deputaţi și senatori PSD, dar și PNL au fost atrași în grupul „independenţilor". După pierderea alegerilor prezidenţiale de către Mircea Geoană, s-a repetat istoria luptelor interne din PSD, astfel încît la Congresul extraordinar al partidului, din februarie 2010, au intrat în luptă mai mulţi candidaţi (Mircea Geoană, Victor, Ponta, Cristian Diaconescu, Radu Mazăre, Miron Mitrea, etc). După alegerea surprinzătoare a lui Victor Ponta ca președinte al PSD, unul dintre contracandidaţii săi, Cristian Diaconescu, a anunţat că părăsește partidul. A fost urmat și de alţi membri PSD, inclusiv deputaţi, senatori, primari. Destul de rapid, au început negocierile cu Gabriel Oprea, iar în aprilie 2010, s-a format noul partid, Uniunea Naţională pentru Progresul României, care s-a ales din partea foștilor colegi cu denumirea „partidul trădătorilor". Cu toate că nu a participat niciodată la alegeri, prin mijloace dintre cele mai controversate, îndelung comentate de presă și de foștii colegi politici, UNPR reușit să capete statului de „partid parlamentar", avînd grupuri parlamentare atît în Camera Deputaţilor, cît și Senat. În octombrie 2011, presa semnala faptul că UNPR întrecuse UDMR ca număr de parlamentari (31 „parlamentari UNPR", dintre care 18 deputaţi și 13 senatori)2. UDMR, partid legitim, singurul care a reușit să intre în Parlamentul României, de unul singur, fără a intra în alte alianţe sau coaliţii de tip politic-electoral, în mod corect, pe ușa din faţă, de șase ori, fără a-și schimba identitatea, numele, reprezentarea, avea la acea dată 30 de parlamentari, dintre care 21 de deputaţi și 9 senatori. Simpla consultare a listelor și aritmetica elementară scoate în evidenţă faptul că fenomenul traseismului politic, în particular brandul traseistic UNPR, nu a funcţionat într-un singur sens. La un moment dat, adică la începutul anului 2012, s-a produs mișcarea inversă, care a fost atît de puternică încît a dus la votarea moţiunii de cenzură împotriva guvernului Ungureanu, care a pus capăt înainte de termen coaliţiei și guvernării făcute cu o majoritate lipsită de legitimitate. Este greu de anticipat în acest moment, cît de amplă va fi reversul mișcării. Mai mult ca sigur, abia la toamnă, după alegerile parlamentare, se va putea face o evaluare a întregii mișcări de balans și contrabalans. Pe diferite site-uri sau link-uri ori texte de pe Internet, UNPR este prezentat drept un partid care s-ar fi desprins din PSD, la fel precum ApR-ul lui Meleșcanu în 19973. Surprinde lipsa de acurateţe a unei asemenea „legendări" cu atît mai mult cu cît întreaga construcţie instituţională numită UNPR a fost făcută la iniţiativa, cu încurajarea PD-L-ului și a Palatului Cotroceni, în scopul slăbirii deopotrivă a forţelor de stînga și de dreapta aflate în opoziţie în perioada 2009-2012. Spre deosebire de PLD, care a apărut iniţial în interiorul PNL și avea scopul de subminare a partidului-mamă, UNPR a apărut după ce o serie de parlamentari PSD și PNL și-au părăsit partidele pe listele cărora intraseră în Parlament, cu scopul slăbirii deopotrivă a so1 Ca un element de satiră politică, presa a semnalat de nenumărate ori ciudăţenia moravurilor politice bucureștene, dat fiind faptul că Traian Băsescu, pe vremea aceea primar al Capitalei, îl numise pe Gabriel Oprea drept „șeful mafiei personale" a premierului Adrian Năstase, președintele PSD. După despărţirea deputatului de Ilfov de partidul care îl lansase în politică, PSD, principalul inamic al pediștilor, Băsescu nu a avut nici o problemă să îi încredinţeze misiuni importante în opera de subminare a partidelor opoziţiei. 2 Vezi http://www.ziare.com/unpr/stiri-unpr/unpr-are-mai-multi-parlamentari-decat-udmr1124778 . 3 O asemenea mitologie fondatoare este prezentă, de pildă, în articolul „Partidul Social Democrat" de pe Wikipedia, secţiunea în limba română, http://ro.wikipedia.org/wiki/Partidul_Social_Democrat_(Rom%C3%A2nia). 21Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 cial-democraţilor și liberalilor. Site-ul oficial al formaţiunii UNPR pare a întări această atribuită ascendenţă, atunci cînd explică faptul că este „o construcţie politică de centru-stînga", chipurile născută „din dorinţa de a reprezenta o alternativă modernă și progresistă la partidul care a acaparat stînga românească în ultimele două decenii – PSD"1. Iar lunga listă a parlamentarilor PSD plecaţi la UNPR părea la un moment dat să confirme legenda2. Dar nici lista senatorilor și deputaţilor PNL nu era mai scurtă, iar respectivii făcuseră parte dintr-o formaţiune autodefinită de dreapta ori centru-dreapta3. Trecînd peste lipsa de consistenţă doctrinară și epistemologică a noţiunii de „progres" invocată de liderii uneperiști, care de fapt nu are nici conotaţii de stînga, nici de dreapta, și nici măcar nu poate fi legată de vreo doctrină politică, mentalităţile, comportamentele, biografiile politice și morale ale liderilor și parlamentarilor uneperiști nu au legătură cu noţiunea de „progres" sau cu alte noţiuni pozitive din sfera teoriei democraţiei ori a modernizării politice. Pe lista abuzurilor politice moderne legate de noţiunea de „progres" se înscrie și canonului marxist, care stabilea că „proletariatul" este singura „clasă progresistă" din istorie. Or, în numele monopolului bolșevic/comunist/maoist pe „progres" s-au comis crime împotriva umanităţii și au fost eliminate întregi clase din structura societăţilor comunizate. Nu trebuie să ne temem însă de repetarea istoriei, pentru că așa cum spunea Karl Marx, comentîndu-l pe Hegel, istoria se repetă pe ea însăși, mai întîi ca tragedia, iar apoi ca farsă. Ca o paranteză, nelipsită de sens, în ciuda faptului că principala funcţie exercitată de UNPR în parlament a fost aceea de a asigura majoritatea pentru partidul premierului Boc, PD-L, pe lista „partidului trădătorilor" s-au găsit și parlamentari proveniţi din PD-L. Or, formaţiunea care se autodefinea în termeni cvasimistici ca fiind una „de dreapta", opunîndu-se dușmanului politic USL, fals identificat drept formaţiune „de stînga", în ciuda faptului că în componenţa aceluia intrau trei formaţiuni, dintre care numai una de stînga (PSD), celelalte două fiind de „centru-dreapta" (PNL și PC, grupate în Alianţa de Centru-Dreapta, ACD)4. Cînd majoritatea parlamentară alcătuită din PD-L, UNPR și UDMR (precum și de grupul minorităţilor naţionale) alcătuia proiecte din ce în ce mai sofisticate destinate rămînerii la putere, unul dintre acestea era cel cu privire la o nouă „mișcare de dreapta", așa-zisa „mișcare populară", ce urma să fie condusă de către noul premier Mihai Răzvan Ungureanu, UNPR se găsea în negocieri febrile pentru intrarea într-o asemenea construcţie. Doar opoziţia feroce a unor intelectuali „pedeliști" și evenimentele neașteptate care au dus la votarea moţiunii de cenzură împotriva guvernului PD-L – UNPR – UMDR a făcut ca aceste negocieri și proiecte să fie amînate, pînă după alegeri. Din punct de vedere analitic, în ciuda promovării unor iniţiative legislative de stînga, cu caracter făţiș electoral și populist, atenţia principală trebuie acordată sprijinului necondiţionat dat de UNPR guvernării „de dreapta" a PD-L și măsurilor „de dreapta", inclusiv celor extrem de drastice de austeritate, care nu aveau nimic cu 1 Vezi secţiunea „Cine sîntem", la adresa http://www.unpr.eu/description.php/Cine-suntem/7/. 2 Pe lista parlamentarilor UNPR plecaţi din PSD s-au aflat: Laurenţiu Chirvăsuţă, Sorin Serioja Chivu, Avram Crăciun, Cristian Diaconescu, Corneliu Grosu, Anghel Iordănescu, Șerban Mihăilescu, Ion Toma, Ion Vasile (Senat); Maria Eugenia Barna, Marian Bobeș, Tudor Ciuhodaru, Luminiţa Iordache, Adrian Mocanu, Ioan Munteanu, Eugen Nicolicea, Gabriel Oprea, Marian Sârbu, Vasile Soporan, Valeriu Steriu, Gabriel Tita Nicolescu, Răzvan Turea, Gheorghe Zoicaș (la Camera Deputaţilor). 3 Pe lista parlamentarilor UNPR plecaţi din PNL s-au aflat: Liviu Câmpanu, Ovidiu Marcuţianu, Cezar Mircea Măgureanu, Vasile Nedelcu, Aureliu Tiberiu Prodan, (Senat); Dan Bordeianu, Emil Bostan, Ion Cristian Burlacu, Elena Cristina Dobre, Mircea Irimescu, Dan Mihai Marian, Dan Păsat, Neculai Rebenciuc, Ion Tabugan, (la Camera Deputaţilor). 4 Printre parlamentarii UNPR proveniţi din PD-L se găsește deputatul de tristă notorietate Mihai Boldea, cel care după mult scandal mediatic s-a predat precum și Gheorghe Coroamă, care înainte fugise din PNL. 22 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 orientarea „progresistă" de stînga proclamată de „progresiști". Dispoziţia de a intra în orice fel de construcţie care să îi menţină la putere, inclusiv într-una intitulată generic „mișcarea populară", dar al cărei scop era relansarea pedelistă pe o traiectorie a dreptei, arată fără putinţă de tăgadă că UNPR făcea parte, de la începuturile sale și pînă va dispărea, din categoria formaţiunilor politice oportuniste. Adevărul despre „progresiști" este că –, fără a conștientiza acest lucru –, ei au arătat de fapt cine sînt, adică „liber-schimbiști", exact după autoidentificarea proclamată de Nae Caţavencu, inconfundabilul personaj caragialesc: „Da, sîntem ultraprogresiști, da, sîntem liber-schimbiști!"1. În ciuda identităţii de tip cod genetic (simbolic) între „ultraprogresism" și „liber-schimbism", lipsa unor repere culturale solide din partea inginerilor-diplomaţi, sindicaliștilor și ofiţerilor de carieră care alcătuiesc structura instituţională de cadre a partidului, a făcut imposibilă depistarea ridicolului ontologic al noului partid, a cărui reapariţie a fost prevăzută de un geniu al literaturii naţionale, așa că și-au înscris pe frontispiciu sintagma „progresist". Confirmarea deplină a identităţii doctrinare și ideologice oportuniste a UNPR a venit la votul de investitură al guvernului Ponta, acordat la cîteva zile după căderea cabinetului Ungureanu, cînd partidul „ultraprogresist" și „liber-schimbist", cel care se prezenta pe sine drept o formaţiune creată din start pentru a lupta împotriva liniei politico-strategice eronate a PSD-ului, vota tocmai pentru noul guvern, condus de un premier pesedist. Pentru a nu risca profeţii, care nu își au locul într-un text de știinţă politică, rămâne să vedem peste șase luni cum va evolua traiectoria acestui partid. Dorinţa de a rămîne la putere cu orice preţ a celor care alcătuiau majoritatea în perioada aprilie 2010 – aprilie 2012 era atît de mare încît nimeni nu era refuzat la intrarea în UNPR și în glorioasa majoritate parlamentară. Astfel, cine citește cu atenţie biografiile personajelor de pe listele din notele de subsol va observa lipsa oricăror criterii de selecţie, etică, deontologie în recrutarea membrilor respectivului partid, adică și a unor oameni certaţi cu justiţia, condamnaţi penal, urmăriţi generali, foști „informatori" ai Securităţii, deconspiraţi de CNSAS2. O asemenea flexibilitate morală și politică s-a întors adesea, iar în cele din urmă decisiv, chiar împotriva celor din UNPR, PD-L și a majorităţii care susţinea în parlament guvernul Boc, iar mai tîrziu guvernul Ungureanu (cel mai efemer din perioada postcomunistă). Un exemplu hilar este legat de moţiunea de cenzură PSD împotriva guvernului Boc, intitulată „Opriţi genocidul social", din iunie 2010, cînd patru parlamentari UNPR proveniţi din celelalte partide au votat în favoarea moţiunii și au fost consideraţi „trădători" de către conducerea „partidului trădătorilor", fiind excluși din partid3. Ulterior, chiar după ce UNPR părea să fi bătut toate recordurile înregimentării „traseiștilor" din celelalte partid, tendinţa de a pleca dintr-un partid într-altul s-a inversat spectaculos. Această inversare arată fragilitatea instituţională a unor asemenea improvizaţii politice. 1 Ion Luca Caragiale, O scrisoare pierdută, în orice ediţie, inclusiv pe Internet. 2 Mai grav, fostul director al SIE, Claudiu Săftoiu, a declarat public că „UNPR, partidul independentilor, este o creatie a unui grup din afara sferei politice, mai degrabă din zona serviciilor secrete...Aceasta constructie (UNPR), care este una artificială și total neavenită în politica românească, s-a creat la comanda unor entitati non politice, adică serviciile secrete", a declarat Saftoiu, marţi seara, în emisiunea "Vorbe grele" de la Antena 2. ", vezi articolul de pe www. ziare.com, http://www.ziare.com/politica/partid/claudiu-saftoiu-unpr-o-creatie-a-unui-grupdin-sfera-serviciilor-secrete-1012121. Desigur, în lipsa unor dovezi, asemenea afirmaţii nu pot fi luate în seamă decît cu titlu de inventar, dar aceasta nu invalidează faptul că respectivul partid a primit în rîndurile sale practic pe oricine. 3 Vezi http://www.ziare.com/politica/motiune-cenzura/patru-parlamentari-unpr-exclusi-pentru-ca-au-votat-motiunea-de-cenzura-1022146. Cei patru parlamentari excluși din UNPR erau Eugenia Barna, Adrian Mocanu, Ioan Munteanu, Tudor Ciuhodaru. În mod simptomatic, după excluderea din UNPR, unii dintre „trădătorii" excluși au fost reprimiţi în „partidul trădătorilor". 23Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 Existenţa fenomenului UNPR, ca și tranziţia inversă a parlamentarilor din tabăra coaliţiei PD-L – UNPR – UDMR către PSD și PNL, pe care mulţi au inclus-o generic în categoria politică mai largă „traseismului politic" sau în categoria etică și mai largă a „trădării", ridică mai multe probleme analitice, a căror examinare serioasă ne facilitează înţelegerea unor aspecte particulare ale sistemului politic autohton. În particular, „traseismul" fără probleme al unor politicieni pe ambele sensuri, între PSD și PD/PD-L și înapoi, demonstrează artificialitatea și caracterul retoric al distincţiei de calitate și diferenţierii pe care liderii celor două partide încercau să o transmită publicului cînd se refereau unii la ceilalţi. În mod particular, faptul că în statutul PD era inclusă interdicţia intrării în alianţă/coaliţie cu PSD, care ulterior a fost eliminat, pentru ca în cele din urmă cele două partide să formeze „coaliţia cea mai puternică", demonstrează în afară de imaturitate politică și inventarea unui pseudotabu menit să restrîngă „potenţialul de coaliţie" al respectivei formaţiuni. Asemenea gesturi care nu intră în categoria raţionalului și nici a raţionalităţii politice demonstrau de fapt cît de puternică era influenţa personalizării, mai ales cînd era vorba despre lideri și membri a două partide care la origine fuseseră aceeași formaţiune politică, Frontul Salvării Naţionale. Ca și cum fenomenele disfuncţionale semnalate mai sus n-ar fi fost de ajuns, înfiinţarea, încurajarea și consolidarea UNPR poartă marca funestă a personalizării politicii românești. Încercarea (reușită) de a crea în parlament și la nivelul puterii executive, în administraţia centrală și locală, o altă majoritate politică decît cea rezultată în urma exprimării votului cetăţenilor, a fost un exces al voinţei politice subiective, individuale și de grup, care a avut efecte nefaste atît asupra moralităţii publice, cît și asupra modului în care era gestionat bugetul de stat, politica de investiţii, politicile de dezvoltare regională și locală, toate acestea făcîndu-se pe bază de favoritism, clientelism, corupţie. Există însă aspecte chiar mai grave. Pe open sources (surse deschise de informaţii), în presa scrisă, pe canalele de televiziuni și de radio, pe agenţii de presă sau chiar în tabloide, pe reţelele de Internet și reţelele de socializare, a apărut o cantitate imensă de informaţii, nenumăratele mărturii publice ale oamenilor care lucrează în administraţia locală, care demonstrează fără putinţă de tăgadă cîteva dintre caracteristicele negative sau chiar malefice ale sistemului politic românesc care a permis existenţa și înflorirea unei monstruozităţi instituţionale precum UNPR-ul. Cele mai multe dintre aceste informaţii și mărturii indică acţiuni, comportamente și mentalităţi imorale, dar multe sînt fapte de natură ilegală, criminală, penală. Amestecul în chestiuni de natură partizană și de partid a unor instituţii ale statului – servicii secrete, procuratură, agenţii de control ministerial și guvernamental, alte instituţii de stat –, au reprezentat distorsiuni grave ale statului de drept, încălcarea principiului fundamental al democraţiei (principiul separării puterilor în stat), iar în ultimă instanţă coruperea și subminarea democraţiei și deturnarea procesului consolidării democratice. Pentru „convingerea" sau forţarea deciziilor individuale de trecere a unor deputaţi, senatori, primari, etc., din PSD și PNL către UNPR și PD-L, au fost făcute șantaje, s-au manipulat vechi „dosare" de diferite tipuri, au fost „iertate" anumite abateri de la legi, care altminteri ar fi avut consecinţe grave, s-a oferit mită politică în forme dintre cele mai felurite, au fost redirecţionate bugete importante, s-au oferit funcţii politice și administrative dintre cele mai diverse, s-a trecut cu vederea peste cariere confirmate de „agenţi", „colaboratori" și „informatori" ai poliţiei politice comuniste (Securitatea), au fost șterse cu buretele CV-urile unor indivizi care au ocupat funcţii în nomenclatura comunistă, în justiţia politică totalitară, ba chiar s-au închis ochii faţă de personaje ale căror abateri de la lege erau de notorietate, au fost deturnate traiectorii politice și distruse vechi prietenii și relaţii de colaborare. În proiecţiile de viitor ale celor care au creat și încurajat „partidul trădătorilor" se înscria și tentativa rămînerii la putere a unor forţe politice care pierduseră 24 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 mult din sprijinul popular, intenţia de vot și încrederea cetăţenilor. Asistăm în prezent la prăbușirea dramatică a acestei construcţii false și dăunătoare. Iar singura concluzie care poate fi avansată este că UNPR a devenit un partid redundant. BIBLIOGRAFIE ALMOND, Gabriel A., VERBA, Sidney, Cultura civică. Atitudini politice și democraţie în cinci naţiuni, traducere și studiu introductiv de Dan Pavel, București, CEU Press, Editura DU Style, 1996. DIAMOND, Larry, PLATTNER, Marc E., CHU, Yun-han, and TIEN, Hung-mao, Consolidationg the Third Wave Democracies. Themes and Perspectives, Baltimore and London, The John Hopkins University Press, 1997. DIAMOND, Larry, PLATTNER, Marc E. (editors), Democracy after Communism, Baltimore and London, The John Hopkins University Press, 2003. HUNTINGTON, Samuel, The Third Wave. Democratization in the Late Twentieth Century,Norman and London, University of Oklahoma Press, 1993. LAVER, Michael, SCHOFIELD, Norman, Multiparty Government. The Politics of Coalition in Europe, Oxford, New York, Oxford University Press, 1992. LINZ, Juan J., STEPAN, Alfred, Problems of Democratic Transition and Consolidation. Southern Europe, South America, and Post-Communist Europe, Baltimore and London, The John Hopkins University Press, 1996. PAVEL, Dan, „PDSR în opoziţie", Sfera Politicii, nr. 81 și 82, Anul VIII, 2000. PAVEL, Dan, HUIU, Iulia, „Nu putem reuși decît împreună". O istorie analitică a Convenţiei Democratice, 1989 – 2000, Iași, Polirom, 2003. PAVEL,Dan, Democraţia bine temperată. Studii instituţionale, Iași, Polirom, 2010. SARTORI, Giovanni, Parties and Party Systems. A Framework for Analysis, London, Cambridge University Press, 1976. SARTORI, Giovanni, Ingineria constituţională comparată. Structuri, stimulente și rezultate, traducere de Gabriela Tănăsescu și Irina Mihaela Stoica, prefaţă de Gheoghe Lencan Stoica, Iași, Institutul European, 2008. 25Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 1. Introducere1 Începând cu 1990, anul în care cetăţenii români din Diaspora au putut vota pentru prima dată la consulatele și ambasadele României din afara ţării, dar în special după 2002, când au fost ridicate restricţiile de călătorie în spaţiul Uniunii Europene, o categorie din ce în ce mai importantă a electoratului românesc a fost reprezentată de cetăţenii din străinătate. În sistemul juridic și constituţional românesc, drepturile electorale sunt drepturi constituţionale de care se bucură nu numai cetăţenii rezidenţi pe teritoriul ţării, ci și cei care trăiesc în străinătate. Dezbaterea privind creșterea accesibilităţii și a gradului de reprezentare a cetăţenilor din Diaspora a căpătat amploare în România îndeosebi în mediile politice pe măsură ce „bazinul" electoral al alegătorilor externi s-a extins, captând astfel interesul anumitor partide dornice să câștige capital electoral. Articolul de faţă va face o succintă prezentare a dinamicii migraţioniste a comunităţilor românești din spaţiul 1 Acknowledgment: Această lucrare a fost finanţată din contractul POSDRU/89/1.5/S/ 62259, proiect strategic „Știinţe socio-umane și politice aplicative. Program de pregătire postdoctorală și burse postdoctorale de cercetare în domeniul știinţelor socio-umane și politice", cofinanţat din Fondul Social European, prin Programul Operaţional Sectorial Dezvoltarea Resurselor Umane 2007-2013. Partidele politice din România și diaspora. Discursuri și strategii electorale pentru câștigarea alegerilor din 2012 BOGDAN M. POPESCU [Romanian Academy] Abstract The paper will examine the arguments, initiatives and specific strategies that political parties in Romania use for gaining support of the Romanian communities living abroad in view of 2012 elections. In the existing EU context, the Romanian Diaspora has a huge unexplored potential which no political party can ignore. Altough we are approximately six month ahead the legislative elections, enough time for the political parties to change or introduce new themes in their political discourse according to their positioning in front of the voters, we are going to present several working hypothesis that, in our opinion, will shape the electoral strategies of political parties in order to obtain the support of Romanian abroad. Keywords legislative elections; electoral strategies; Diaspora; migration; political parties; migration; out-ofcountry voting Partide politice 26 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 Uniunii Europene, examinând apoi tendinţele participării electorale în străinătate, alături de iniţiativele și strategiile specifice adoptate de partidele politice românești în ultimii ani sau mai recent în ceea ce privește Diaspora. Deși alegerile legislative sunt la o distanţă de aproximativ șase luni, interval în care partidele politice pot decide să-și modifice sau să introducă teme noi în discursul politic în funcţie de modul în care se poziţionează în faţa electoratului, la finalul acestui articol, vom îndrăzni să formulăm câteva ipoteze de lucru care, în opinia noastră, vor contura strategiile electorale ale partidelor politice în încercarea de a câștiga voturile comunităţilor românești din afara hotarelor ţării. 2. Dinamica migraţionistă și participarea electorală a Diasporei Potrivit unui studiu apărut în anul 20101, dintr-un total de 31 de milioane de cetăţeni străini aflaţi pe teritoriul Uniunii Europene, „trei sferturi sunt concentraţi în 5 ţări: Italia, Spania, Regatul Unit, Germania și Franţa. Primul grup de străini este format din 2,4 milioane de rezidenţi turci, reprezentând 7.9% din toţi străinii, urmat de marocani (1,7 milioane) și de tot atâţi români, care deja s-au distanţat mult de comunitatea istorică a italienilor din Europa de Nord (1,3 milioane), de polonezi (1,2 milioane) și de albanezi (1 milion)." Din statisticile existente în acest moment2, se constată că mai mult de jumătate din diaspora română de pe mapamond este concentrată în două ţări, anume Italia și Spania, ambele ţări ale Uniunii Europene. Aceste ţări înregistrează în prezent în jur de 2 milioane de cetăţeni români, rezidenţi permanent sau temporar, chiar dacă în urma crizei economice care a afectat și se manifestă în continuare în aceste ţări în care șomajul consemnează cote din ce în ce mai ridicate, o parte au ales sau este de așteptat să se întoarcă în ţara de origine sau în alte ţări care oferă oportunităţi mai bune3. Perioada ce a urmat liberalizării regimului vizelor de călătorie survenită în anul 2002 reprezintă ceea ce unii autori4 numesc „a treia etapă" a migraţiei 1 A se vedea Antonio Ricci, „România: imigraţie și muncă în Italia înainte și după aderarea la UE" în Românii din Italia între respingere și acceptare (editată de Confederaţia Caritas România și Caritas Italiana, Editura Idos, Roma, 2010), 15. 2 A se vedea statisticile prezentate în Bogdan M. Popescu, Reprezentare și participare electorală în Diaspora, Revista de Știinţe Politice și Relaţii Internaţionale 4 (2011) și Bogdan M. Popescu, Out-of-country voting – Participation in elections of Romanian Diaspora, Romanian Review of Political Sciences and International Relations, 1 (2012). 3 Fenomenul invers, de revenire în ţară ca urmare a lipsei de oportunităţi economice și sociale sau, în anumite cazuri, a pensionării sau a dorinţei de a începe afaceri pe cont propriu cu banii economisiţi în aceste ţări, constituie, în opinia noastră, un subiect interesant de urmărit în perioada următoare și care, în funcţie de evoluţiile socio-economice din spaţiul european, poate căpăta amploare. Desigur, întoarcerea acasă are riscurile sale inerente, asumate sau nu, în mod conștient, de către cei care iau această decizie care uneori apare ca ultima soluţie posibilă după ce toate ușile la care au încercat au rămas închise. Unele studii precum cel publicat de Cingolani Pietro și Piperno Flavia, Il prossimo anno a casa. Radicamento, rientro e percorsi translocali: il caso delle reti migratorie marginea Torino e Focșani-Roma, CeSPI și FIERI, 2005, au documentat dificultăţile de reintegrare ale antrepenorilor români care se întorc în ţară ca urmare a schimbărilor societale survenite, dar și a concurenţei cu care trebuie să se confrunte din partea investitorilor străini care dispun de capitaluri importante, sau a celor autohtoni care, la rândul lor, au reușit să monopolizeze o parte a pieţei. Există, de asemenea, și varianta muncilor sezoniere sau temporare în strainătate, cu reveniri în ţară în perioadele neacoperite pentru a reduce costurile de subzistenţă. 4 A se vedea Sabin Drăgulin, „Fluxul migraţional din perspectivă istorică. Studiu de caz: Românii din Italia (1990-2010)" Sfera Politicii, 166 (2011): 101. 27Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 românilor în perioada postcomunistă sau „momentul de maximă dezvoltare a procesului de migrare" în care „fenomenul migrării devine un fenomen de masă cuprinzând între 10-28 ‰ din populaţia României." Același studiu precizează că „din numărul plecărilor, aproximativ 50% erau îndreptate către Italia și 25% către Spania", tot acum înregistrându-se și „o diferenţiere masivă între cele trei regiuni istorice, Moldova reprezentând principalul bazin de unde au migrat, urmat de Muntenia și Transilvania. Bucureștiul și Dobrogea au înregistrat, indiferent de etapă, cea mai redusă rată de emigrare.1" După aderarea României la Uniunea Europeană în anul 2007, în ţara noastră s-au derulat mai multe evenimente electorale la nivel naţional – alegeri generale sau referendumuri, de o deosebită însemnătate în configurarea scenei politice interne a democraţiei autohtone, dar și din perspectiva participării la politica europeană în noua postură de stat membru. Putem spune că după anul 1989, această perioadă a fost cea mai intensă sub raportul concentrării evenimentelor electorale, instituţiile statului român fiind într-o stare de cvasi-permanentă mobilizare, la fel ca și partidele politice care au fost protagonistele confruntărilor electorale. Lăsând de o parte alegerile parlamentare parţiale care s-au organizat de-a lungul ţării în mai multe colegii uninominale după reforma electorală din 2008 sau alegerile locale parţiale, în acest interval au avut loc o serie de referendum-uri și alegeri generale: referendum privind demiterea Președintelui României (2007); alegeri pentru Parlamentul European (2007); referendum privind introducerea scrutinului uninominal pentru alegerea parlamentarilor români (2007); alegeri pentru Parlamentul României (2008); alegeri pentru Președintele României (2009); alegeri pentru Parlamentul European (2009); referendum privind trecerea la un Parlament unicameral și reducerea numărului de parlamentari (2009). Această situaţie, generată printre altele și de separarea organizării alegerilor parlamentare de cele prezidenţiale începând cu anul 2008 și de accederea României la Uniunea Europeană, a constituit o noutate în peisajul politic românesc. Integrarea europeană a contribuit în mod substanţial la consolidarea comunităţilor românești din spaţiul Uniunii Europene. Dobândirea statutului de cetăţeni comunitari pentru românii aflaţi în aceste ţări, unii dintre aceștia fără documente valabile de ședere la momentul respectiv, a avut drept consecinţă, pe de o parte, creșterea numărului de imigranţi iar, pe de altă parte, a constituit o oportunitate pentru a revendica drepturi sociale și politice atât faţă de ţara de rezidenţă cât și faţă de ţara de origine. Una dintre temele recurente în discursul comunităţilor tot mai numeroase din afara ţării a fost dorinţa de a avea reprezentanţi proprii în Parlamentul României – o recunoaștere mai explicită în raport cu propriile lor drepturi de cetăţeni cu drepturi constituţionale egale cu cei rămași în ţară, precum și cu nivelul remiterilor, al sumelor consistente trimise în ţară care au dat un impuls hotărâtor economiei naţionale. Astfel, „potrivit statisticilor, sumele trimise acasă de către românii care trăiau în străinătate înregistrau rate diferite de la ţară la ţară. Un stranier trimitea acasă în România în jur de 350 de euro pe lună. Însă trebuie avut în vedere că cifrele reflectate în statistici reprezintă numai o parte din transferurile bancare făcute de către românii care trăiau în străinătate, acelea care se realizau prin intermediul canalelor oficiale ale conturilor bancare și companiilor de transfer bancar.2" 1 Drăgulin, „Fluxul migraţional din perspectivă istorică...". 2 A se vedea Monica Susanu, "Dynamics of Remittances towards Romania after EU Adhesion", Annals of "Dunărea de Jos" University of Galaţi, Fascicle I. Economics and Applied Informatics Years XVII, 2 (2011): 14, articol disponibil on-line la adresa: http://www.ann.ugal.ro/eco/ Doc2011_2/MonicaSusanu.pdf. 28 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 Evoluţia remiterilor trimise acasă de către românii din străinătate1 Sumele trimise acasă de românii din străinătate – miliarde de euro2 Până la reforma electorală din 2008, secţiile de votare organizate în străinătate erau arondate circumscripţiei municipiului București, voturile diasporei contribuind la alegerea unor deputaţi reprezentând capitala ţării. Revizuirea legislaţiei electorale din 2008 a consemnat introducerea unei noi dispoziţii legale prin care a fost constituită o circumscripţie extrateritorială pentru cetăţenii români cu domiciliul sau reședinţa în străinătate ce cuprindea 6 colegii uninominale pentru întreg mapamondul. Pentru prima dată, comunităţile de români din Diaspora au avut posibilitatea de a-și desemna proprii reprezentanţi în cele două Camere ale Parlamentul României: 4 deputaţi și 2 senatori, reprezentanţi care să le cunoască și să asigure reprezentarea intereselor lor în cadrul forului legislativ. Candidaţii propuși în Diaspora trebuie să îndeplinească o serie de condiţii, printre care și aceea că trebuie să fie cetăţeni români cu domiciliul în ţară. Este de menţionat că la baza stabilirii numărului de mandate în cadrul acestei circumscripţii extrateritoriale nu a stat norma de reprezentare prevăzută pentru circumscripţiile naţionale (1 deputat la 70.000 de locuitori, respectiv un senator la 160.000 de locuitori), ci o decizie politică a partidelor. 1 Statistică preluată din revista economică Bussinessday (www.businessday.ro) apud Monica Susanu, "Dynamics of Remittances towards Romania after EU Adhesion". 2 Statistică preluată din revista economică Bussinessday (www.businessday.ro) apud Monica Șușanu, "Dynamics of Remittances towards Romania after EU Adhesion". 29Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 Deși participarea Diasporei la alegeri nu a fost niciodată până în momentul de faţă una ridicată în raport cu numărul total al cetăţenilor rezidenţi în aceste ţări, creșterea progresivă a numărului de imigranţi, cu predilecţie către ţările Uniunii Europene, a avut un efect nemijlocit asupra creșterii ratei de participare la vot în străinătate, așa cum se poate constata din graficul de mai jos. Așa cum am arătat cu altă ocazie1, rata scăzută de participare a Diasporei la alegerile parlamentare din 2008 de numai 24.000 de alegători (0,4% din numărul total de voturi), în pofida tendinţei generale de creștere a participării electorale, a fost, în principal, rezultatul direct al impunerii, prin reforma electorală din anul 2008, a unei condiţii suplimentare pentru exercitarea dreptului de vot la aceste alegeri – prezentarea unui document suplimentar care să dovedească domiciliul în străinătate2, precum și al lipsei reglementării unor modalităţi alternative de vot în legislaţia românească. De asemenea, miza și tipul de alegeri influenţează participarea la vot: în acest sens, cele mai atractive alegeri pentru alegători sunt cele prezidenţiale, fapt reflectat de gradul mai ridicat de participare în raport cu celelalte tipuri de alegeri. Cu toate acestea, se consideră, în general, că voturile exprimate în Diaspora au tranșat atât rezultatele finale ale alegerilor legislative din 2008 în care Partidul Democrat Liberal a obţinut majoritatea mandatelor3 din circumscripţia pentru străinătate, cât și cele ale alegerilor prezidenţiale din 2009 în care Traian Băsescu, candidatul aceleiași formaţiuni politice la funcţia de președinte al României, a fost reales în funcţie datorită unui avantaj de aproximativ 70.000 de voturi obţinute în 1 Bogdan M. Popescu, Reprezentare și participare electorală în Diaspora. A se vedea, de asemenea, Miruna Căjvăneanu, „Votul Diasporei – un drept refuzat", Reprezentarea Diasporei și votul românilor din străinătate, Fundaţia Soros, (2009): 118-121. 2 Potrivit dispoziţiilor art. 18 alin. (8) din Legea nr. 35/2008 „Alegătorii care au domiciliul sau reședinţa într-un alt stat decât România își exercită dreptul de vot la una dintre secţiile de votare din acea ţară în care își au domiciliul sau reședinţa, constituite în condiţiile prezentului titlu. Reședinţa în străinătate se dovedește cu orice document eliberat de autorităţile străine." 3 Este de menţionat, totuși, că în calculul final al rezultatului mandatelor din afara ţării, datorită algoritmului electoral de redistribuire a voturilor, au contat și voturile obţinute de partide în ţară. 30 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 circumscripţia extreateritorială din străinătate, în condiţiile în care contracandidatul său a obţinut în favoarea sa majoritatea voturilor din ţară. 3. Strategii electorale ale partidelor politice în Diaspora În actualul context european, cele mai importante partide de pe scena politică românească încep să realizeze că diaspora are un uriaș potenţial neexploatat pe care nu îl mai pot ignora datorită riscului de a pierde un capital politic semnificativ. Din acest motiv, în ultimii ani s-a putut constata o atenţie tot mai mare din partea partidelor mari din România pentru a atrage comunităţile de români din diaspora, oferindu-le șansa de a fi mai activi și mai implicaţi în politica ţării de origine. Această tendinţă s-a reflectat de exemplu în introducerea de prevederi speciale destinate comunităţilor românești în statutele politice ale partidelor importante, în interesul cu care acestea și-au constituit filiale în orașele din diaspora cu mari comunităţi românești, în organizarea unor evenimente cu caracter cultural, artistic cu participarea unor lideri politici sau în campaniile electorale. Semnificative pentru interesul partidelor politice românești de a „cuceri" diaspora sunt prevederile statutare care privesc structurile regionale, atribuţiile și activităţile organizaţiilor din afara hotarelor ţării. Asfel, art. 43 din Statutul Partidului Democrat Liberal (PDL)1 stipulează că „Cetăţenii români cu drept de vot, care au domiciliul, reședinţa sau locul de muncă în afara frontierelor României pot să devină membri PDL depunând adeziune scrisă organizaţiei PDL din ţara în care își au domiciliul, reședinţa sau locul de muncă.". Totodată, art. 44 alin. (3) din Statutul PDL prevede că „Organizaţiile din toate ţările formează organizaţia diaspora a PDL" iar alin. (4) că „Organizaţia diaspora este de nivel judeţean. Atribuţiile, precum și modul concret în care se organizează, se desfășoară și se conduce activitatea organizaţiei diaspora sunt prevăzute în ROLJ (Regulamentul privind organizarea, desfășurarea și conducerea activităţii organizaţiilor locale și judeţene)" La rândul său, Statutul Partidului Social Democrat (PSD)2 la art. 12 prevede că „Cetăţenii români cu domiciliul sau reședinţa în străinătate pot deveni membri ai PSD și pot constitui grupe sau organizaţii de partid, cu respectarea legislaţiei statului pe teritoriul căruia se află." De asemenea, art. 219 al aceluiași statut prevede: „Organizaţia PSD Diaspora promovează și popularizează politica PSD în rândul cetăţenilor români din străinătate și asigură legătura cu comunităţile românești și cu membrii sau simpatizanţii partidului din diaspora." Art. 20 din cadrul aceluiași statut precizează că „Pot deveni membri ai organizaţiei PSD diaspora cetăţenii români cu domiciliul sau reședinţa în străinătate, membri ai PSD, care aderă la organizaţie, militează pentru realizarea Programului Politic al PSD și își asumă responsabilitatea participării active la viaţa organizaţiei." În mod similar, art. 222 precizează: „Structura organizatorică, drepturile și îndatoririle organizaţiei PSD Diaspora sunt similare Organizaţiei Judeţene a PSD." Odată cu aderarea la Uniunea Europeană și, ulterior, cu reglementarea legală a colegiilor uninominale pentru diaspora, organizaţiile partidelor politice românești din străinătate, prin reprezentanţii lor, s-au concentrat pe dezvoltarea unor strategii specifice care să răspundă nevoilor și intereselor acestor comunităţi. O tendinţă vădită în strategiile partidelor românești mai importante de pe eșicherul politic a fost aceea de a deschide cât mai multe filiale și organizaţii locale în diverse ţări cu 1 Statutul Partidului Democrat Liberal poate fi consultat on-line la adresa: http://www.pdl.org. ro/Date/statut.pdf 2 Statutul Partidului Social Democrat poate fi consultat on-line la adresa: http://www.psd.ro/ STATUTPSD.pdf 31Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 comunităţi românești mai numeroase, de a stabili legături permanente cu comunităţile respective și de a juca rolul de mediator în relaţia cu diversele autorităţi statale din ţara de origine sau de rezidenţă pentru rezolvarea unor probleme concrete. În acest sens, mai multe organizaţii de partid din diaspora au creat portaluri și forumuri dedicate comunităţilor respective prin intermediul cărora pot prezenta activităţile și proiectele derulate, face anunţuri cu privire diferite iniţiative, prelua solicitări și ţine legătura mai ușor cu persoanele interesate, dezbate chestiuni „arzătoare", de maximă actualitate, consulta prin intermediul unor chestionare opinia membrilor comunităţilor respective etc. Ilustrative, spre exemplu, sunt portalurile și platformele de dezbatere ale Partidului Social Democrat Sucursalele din Italia și Spania1; Partidului Democrat Liberal Diaspora2 sau ale Partidului Naţional Liberal Diaspora3 care reflectă iniţiativele și activităţile organizaţiilor de partid din diverse ţări și orașe ale diasporei cu comunităţi importante. Partidul Democrat Liberal, spre exemplu, principalul beneficiar al voturilor comunităţilor din diaspora, a dezvoltat o bogată reţea de organizaţii locale în numeroase ţări: Italia (cu filiale în orașele Florenţa, Roma, Milano, Padova, Torino); Spania (în orașele Castellon, Alcala de Henares Zaragoza, Madrid, Alicante, Coslada, Malaga, Teruel, Bilbao, Vlacencia, Sevilla, Barcelona, Taragona, San Sebastian); Portugalia (în orașele Faro și Lisabona); Irlanda (Dublin); Israel (Tel Aviv); Franţa (în orașele Paris și Marsilia); Marea Britanie (Londra); Grecia (Atena); Moldova (Chișinău); SUA (Portland) și Canada (Monreal). La rândul său, Partidul Social Democrat, deși, în mod tradiţional, un slab colector de voturi în diaspora, a căutat să corecteze în ultimii ani acest handicap printr-o prezenţă mai activă și pragmatică, prin deschiderea mai multor organizaţii locale în ţări precum Anglia, Belgia, Canada, Franţa, Germania, Grecia, Israel, Italia, Republica Moldova sau Spania, în orașe cu comunităţi românești importante, beneficiind totodată, alături de partenerul său de coaliţie Partidul Naţional Liberal, în calitate de partide de opoziţie până în luna mai a acestui an, de o creștere a capitalului electoral de pe urma măsurilor dure de austeritate luate de guvernul precedent. O altă iniţiativă aparţinând Partidului Naţional Liberal Diaspora a vizat deschiderea unor cluburi liberale „în toate zonele în care există comunităţi largi de români, pentru ca aceștia să poate avea acces la informaţii și oportunitatea de a se implica4". În acest moment, sunt funcţionale cluburi liberale în următoarele ţări: Italia, Spania, Austria, Germania, Australia, Irlanda, Portugalia, Grecia, Marea Britanie, în unele dintre aceste ţări, existând chiar mai multe asemenea cluburi5. Potrivit informaţiilor existente pe portalul acestui partid „membrii Cluburilor Liberale au dreptul să-și exprime în mod liber opiniile, să aibă iniţiative civice sau politice și posibilitatea de a și le exprima și de a le supune dezbaterii, precum și să aleagă și să fie aleși în structuri de coordonare ale Clubului Liberal al PNL.6" Este de așteptat ca fenomenul deschiderii de noi organizaţii locale în Diaspora să se intensifice în perioada următoare premergătoare alegerilor legislative programate la finalul acestui an, concomitent cu o creștere a numărului de acţiuni, 1 A se vedea linkul către Platforma Socială a Diasporei Italia la adresa http://psditalia.eu/ și cel al Filialei din Spania http://www.psdspania.es/ 2 A se vedea portalul Partidului Democrat Liberal dedicat Diasporei: http://www.pdldiaspora.ro/ 3 A se vedea portalul Partidului Naţional Liberal dedicat Diasporei: http://diaspora.pnl.ro/ 4 A se vedea linkul http://www.pnl.ro/pagina/cluburile-liberale-din-diaspora 5 Numai în Italia, spre exemplu, au fost constituite 8 asemenea cluburi: Club Liberal Toscana Pistoia ; Club Liberal Roma; Club Liberal Toscana Lucca; Club Liberal Sezze Lazio; Club Liberal Toscana Grosseto; Club Liberal Siracusa Sicilia; Club Liberal Milano Lombardia; Club Liberal Palombara, iar în Germania 10: Club Liberal Bayern; Club Liberal Rottweil (Baden-Württemberg); Club Liberal Bremen; Club Liberal Karlsruhe (Baden-Württemberg); Club Liberal Reutlingen (Baden-Württemberg); Clubul Liberal Waldbröl (North Rhine-Westphalia); Club Liberal Berlin; Club Liberal Hessen; Club Liberal Düsseldorf; Club Liberal München. 6 A se vedea linkul http://www.pnl.ro/pagina/cluburile-liberale-din-diaspora 32 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 evenimente, reuniuni cu caracter electoral în sânul comunităţilor românești cu scopul de a promova mesajele partidelor, platformele și candidaţii acestora. Pentru Partidul Democrat Liberal, o prioritate a programului de guvernare din ultimii ani a constituit-o adoptarea unor metode alternative de vot care să crească gradul de participare a Diasporei în alegeri, în particular strategia acestui partid a fost să legifereze cît mai curând posibil introducerea votului prin corespondenţă pentru cetăţenii din afara ţării. În România a existat un proiect de lege privind votul prin corespondenţă încă din anul 2007 care a eșuat înainte de a obţine aprobarea parlamentului. Proiectul de lege de vot prin corespondenţă a fost introdus ulterior în programul de guvernare al Guvernului din anul 2007, fiind publicat la începutul anului ca prioritate legislativă ce va fi prezentată Guvernului în martie 2007. Deși proiectul votului prin corespondenţă, anunţat de Ministerul Afacerilor Externe a fost considerat o prioritate de către Guvernul României, un an mai târziu a fost abandonat. Proiectul de act normativ și-a propus să introducă o metodă complementară a exercitării dreptului de vot prin prezentare la urne, posibilitatea pentru cetăţenii români cu domiciliul sau reședinţa în străinătate de a-și exprima opţiunea de vot prin corespondenţă. Proiectul a fost reluat la sfârșitul lunii noiembrie 2010, la iniţiativa Ministerului Afacerilor Externe, care a decis crearea unui grup de lucru la nivel de experţi din Ministerul Afacerilor Externe, Ministerul Administraţiei și Internelor și Autoritatea Electorală Permanentă „care să aromonizeze punctele de vedere pentru a identifica soluţia care ar conduce la adoptarea unei astfel de legi corecte cât mai rapid posibil1". Proiectul de lege rezultat a fost lansat în dezbatere publică la sfârșitul lunii decembrie 2010. La sfârșitul lunii ianuarie 2011, Ministerul Afacerilor Externe a organizat o masă rotundă cu membri ai partidelor politice parlamentare, experţi din partea instituţiilor care au contribuit la proiect, respectiv reprezentanţi ai societăţii civile și ai mediului academic, declarând închisă dezbaterea publică pe marginea proiectului menţionat. La iniţiativa aceluiași minister a fost lansată chiar o campanie de informare, inclusiv în diaspora, cu privire la conţinutul proiectului și avantajele legiferării sale. La vremea respectivă, liderul Partidului Naţional Liberal a declarat că, în principiu, partidul pe care îl reprezintă nu se opune votului prin corespondenţă, dar că are rezerve vis-a-vis de legiferarea sa datorită riscului de a fi folosit de către Partidul Democrat Liberal ca instrument pentru fraudarea alegerilor viitoare în scopul perpetuării puterii. Tot cu acea ocazie, liderul liberal a lansat în discuţie ideea polemică a condiţionării dreptului de vot în afara ţării de plata cel puţin a unui impozit în ţară2. Datorită inerţiei și rezervelor manifestate în cadrul coaliţiei de guvernare de către Uniunea Democrată Maghiară din România care nu vedea nici un fel de beneficii imediate în reglementarea votului prin corespondenţă, acest proiect de lege a fost din nou abandonat3, cu atât mai mult cu cât, după moţiunea de cenzură 1 A se vedea portalul creat de Ministerul Afacerilor Externe special dedicat pentru promovarea votului prin corespondenţă ce poate fi accesat la adresa http://votprincorespondenta.mae.ro/ 2 În interviul dat în 25 martie 2011 ziarului din străinătate Gazeta Românească, liderul Partidului Naţional Liberal Crin Antonescu declara că „votul prin corespondenţă sau chiar votul electronic pot fi formule, sub condiţia că ele vor fi administrate de instituţii cu adevărat imparţiale." Tot în acest interviu, politicianul liberal afirma: „Ne gândim la un sistem în care, pentru cei care nu trăiesc pe teritoriul României, condiţionăm dreptul la vot de plata a cel puţin unui impozit în ţară, că e teren, că e casă, că e alt tip de venit impozitat". Formula pe care o folosește în cadrul aceluiași interviu este No representation without taxation. Interviul poate fi accesat la adresa: http://www.gazetaromaneasca.com/focus/53-politica/660-crin-antonescu-preedintelepnl-qplteti-taxe-in-ar-voteziq.html 3 O declaraţie a liderului UDMR Marko Bela dată la începutul anului 2012, în cursul negocierilor programului de guvernare al cabinetului Ungureanu (coaliţia PDL-UDMR) este sugestivă în acest sens: „Nici anul acesta, nici în perspectivă eu nu susţin și n-aș susţine votul prin corespondenţă, 33Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 victorioasă de la sfârșitul lunii aprilie a acestui an, coaliţia de guvernare reprezentată de Uniunea Social Liberală nu mai consideră oportun în momentul de faţă un asemenea proiect. Cunoscută fiind campania de promovare făcută acestui proiect în ultimii ani de către Partidul Democrat Liberal, este de așteptat ca în discursul său electoral din această toamnă tema votului prin corespondenţă să reapară ca mesaj de campanie în faţa alegătorilor Diasporei. Alte proiecte de lege cu potenţial de campanie promovate de Partidul Democrat Liberal în Parlamentul României, fără a fi legiferate, sunt creșterea numărului de parlamentari pentru Diaspora de la 6 – 2 senatori și 4 deputaţi pentru cele 4 colegii la minim 20 – 16 deputaţi și 4 senatori, respectiv constituirea unui fond de urgenţă pentru românii din afara graniţelor ţării1. De cealaltă parte, partidele ce compun Uniunea Social Liberală, în primul rând cele două partide cu un important capital electoral Partidul Social Democrat și Partidul Naţional Liberal, profitând de noua conjunctură favorabilă a accederii la guvernare au început ofensiva de câștiga voturile Diasporei printr-o serie de măsuri care vin în întâmpinarea nevoilor specifice ale comunităţilor românești din străinătate. Astfel, spre exemplu, obiectivele asumate de către organizaţia PSD Diaspora sunt următoarele: „1. Eliminarea restricţiilor pe piata muncii 2. Identitate culturală 3. Constituirea și alimentarea fondului de urgenţă la nivelul Ministerului Afacerilor Externe pentru repatrieri 4. Dezvoltarea reţelelor consulare și a reţelelor consulare mobile în cadrul comunităţilor de români 5. Diminuarea nivelului taxelor consulare pentru românii din străinătate"2. Alte iniţiative ale Partidului Social Democrat au fost de a acorda consultanţă gratuită pe subiecte legate de accesarea fondurilor europene și consultanţă juridică în general, de a organiza cursuri gratuite de limba și cultura română, precum și cursuri de limbi de circulaţie internaţională, pentru cetăţenii români, copii și adulţi, din Spania, de a organiza cursuri pe diferite specializări (informatică, administrarea afacerilor, marketing electoral). De asemenea, organizaţiile locale au luat atitudine împotriva măsurilor de austeritate care au afectat comunităţile românești sau a restricţiilor impuse pe piaţa muncii cetăţenilor români de către anumite ţări. Pe lângă demersurile politice de la cel mai înalt nivel, lideri marcanţi ai partidelor românești, dar și de la nivelul organizaţiilor locale din Diapora au avut întâlniri cu reprezentanţi ai autorităţilor străine din Spania, Italia, Belgia etc. pentru a discuta diferite dificultăţi și probleme cu care se confruntă comunităţile românești. sincer. Sunt foarte mulţi cărora nu le va place acest lucru. Într-o situaţie când, într-adevăr, avem milioane de cetăţeni care lucrează în afară eu nu cred că trebuie să decidă soarta Parlamentului și a societăţii cei care nu trăiesc aici, în România". Senatorul UDMR a punctat că cei care trăiesc în străinătate nu au plecat de plăcere, dar totuși nu pot fi ei cei care să încline balanţa. Politicianul a subliniat că este perfect de acord ca cei din afară să-și exercite dreptul de vot. „Dar nu să forţăm lucrurile. Votul prin corespondenţă ar fi așa ceva. Nici eu personal, dar nici UDMR nu poate fi de acord cu acest proiect." Declaraţia a fost dată pe data de 8 februarie 2012 și poate fi consultată on-line la următoarea adresă: http://www.realitatea.net/marko-admite-conditiileudmr-fara-vot-prin-corespondenta-reorganizare-fara-legea-sanatatii-in-2012_912082.html. 1 Proiecte iniţiate de către deputatul PDL William Brânză, președintele Comisiei parlamentare pentru românii din străinătate și al PDL Diaspora la sfârșitul anului trecut. Declaraţia politicianului PDL este edificatoare în această privinţă: „Consider că 16 deputaţi și 4 senatori, aleși toţi, așa cum au solicitat românii din străinătate, din rândul lor, și care pot face dovada că locuiesc de minim 5 ani în străinătate, reprezintă un număr firesc, mult mai adecvat pentru acoperirea celor 4 colegii cu profesionalism și răspundere. Cu 20 de parlamentari pentru diaspora, cei 9 milioane de cetăţeni români se vor simţi cu adevărat reprezentaţi în Parlamentul României. Este o datorie morală care va conferi legitimitate diasporei ale cărei probleme nu pot fi soluţionate doar de cei 6 parlamentari, câti sunt în prezent" (a se vedea portalul PDL Diaspora http://www. pdldiaspora.ro/comunicat/william-brinza-solicita-20-de-parlamentari-pentru-diaspora/). 2 A se consulta portalul PSD Diaspora accesibil la adresa: http://www.psddiaspora.ro/?p=83 34 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 Ca strategie pentru câștigarea alegerilor legislative programate la sfârșitul acestui an poate fi menţionată și trecerea recentă a senatorului PDL de Diaspora Viorel Badea, președintele Comisiei pentru Românii de pretutindeni din Senatul României, în rândurile Partidului Naţional Liberal. Acesta a declarat că la baza deciziei sale au stat neînţelegerile din cadrul partidului și că, împreună cu el, vor trece la PNL și 20 de lideri ai unor filiale PDL din diaspora, majoritatea din Italia. Decizia senatorului PDL de a schimba partidul nu a rămas fără ecouri, mai multe organizaţii locale ale diasporei protestând împotriva acceptării acestuia în rândurile PNL1. 4. Concluzii Așa cum se pot degaja, în prezent, opţiunile principalelor formaţiuni politice în această direcţie, ele nu pot fi în mod prea sensibil disociate de strategiile generale pentru scrutinul din ţară. Și, din acest punct de vedere, se detașează două poziţii majore, ale căror trăsături distincte își au originea și reperele în status-ul actual al fiecărui actor politic în contextul nou creat de schimbarea puterii executive de la București intervenite la sfârșitul lunii aprilie a.c. În consecinţă, asistăm la două opţiuni divergente: de o parte, o Uniune Social Liberală, schimbându-și recent statutul de formaţiune de Opoziţie cu cel de Putere, dar scontată, în baza sondajelor, ca net favorită în scrutinul următor, de cealaltă PDL (abandonat de toţi aliaţii ce-au constituit coaliţia executivă), ajuns, în Opoziţie și considerat, în baza acelorași sondaje, ca perdant al alegerilor. În realitate, această substituire de roluri pe eșichierul politic a condus, așa cum reiese din ultimele mutări intervenite chiar în cadrul legislativului de la București, și la o inversare a opţiunilor strategice: mai exact, preluarea, de către USL, a unei iniţiative mai vechi a președinţiei și a PDL-ului, cea identificată acum sub genericul „vot uninominal pur2" și trecerea ei prin Camera Superioară a Parlamentului. Modificarea legislativă mută miza votului de pe partid pe candidat, opţiune considerată, cu doar câteva luni în urmă, profitabilă pentru PDL, ai căror lideri apreciau atunci că astfel vor reuși să scape de povara „proastei guvernări", punând accent pe candidaţii aleși mai mult ori mai puţin din rândul unor persoane (personalităţi) neerodate de exercitarea puterii. De cealaltă parte, forţele de Opoziţie reunite sub sigla USL rămâneau fidele sistemului uninominalului mixt, mizând exclusiv pe avantajul scontat al schimbării, al alternanţei la putere. Dincolo de multiplele nuanţe ale unei astfel de propuneri care ar merita o analiză mai detaliată și mai complexă, pentru problematica pe care ne-o propunem în articolul nostru ne vom rezuma la relevarea a două aspecte din care se poate degaja unul dintre atuu-urile esenţiale ale actualei puteri în contextul legiferării votului majoritar cu un singur tur de scrutin3. Primul este nemijlocit legat de modul în care, potrivit acestui tip de scrutin, se va contura și realiza efectiv majoritatea în viitoarea legislatură, în sensul că se va aplica principiul „câștigătorul ia totul": mai exact, candidatul care întrunește cel mai mare număr de voturi va fi declarat învingător, iar formaţiunile învinse vor rămâne în afara jocului. În ce privește Diaspora, iniţiativa USL vizează, credem noi, surmontarea unui posibil, întrucât verificat în scrutinele precedente, dezavantaj, anume acela al lipsei de credibilitate pe care cel puţin componenta PSD a uniunii o poate (încă) înregistra 1 A se vedea http://www.gazetaromaneasca.com/societate/politica/3352-protestul-psd-diasporadup-trecerea-lui-viorel-badea-la-usl-qdomnule-ponta-nu-pdl-izai-usl-q.html 2 În realitate, un sistem majoritar cu un singur tur de scrutin folosit în mod tradiţional în Marea Britanie. 3 Dacă în cele din urmă această lege va fi promulgată ca atare. 35Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 în rândul acelui electorat, deoarece este asimilat cu tradiţia fesenisto-iliesciană și nu numai. Evenimente cu valoare cazuistică de la alegerile pentru legislativul european din 2009, ca să dăm un singur exemplu, s-a verificat această realitate atunci când un candidat întrunea simpatia și adeziunea unui număr relativ sporit de electori, dar i se reproșa apartenenţa la formaţiunea politică respectivă. Pentru PDL, susţinător al acestui tip de scrutin când s-a aflat la putere, acum nu-l mai agreează considerând că ar putea reedita exact soarta adversarilor săi din PSD în trecut, adică asocierea candidaţilor cu „proasta guvernare", întrucât retorica victimizării pe motivul crizei economice și, deci, a necesităţii imperioase a măsurilor de austeritate pare a-și fi epuizat întreaga gamă de convingere. BIBLIOGRAFIE CĂJVĂNEANU, Miruna, "Votul Diasporei – un drept refuzat", Reprezentarea Diasporei și votul românilor din străinătare, Fundaţia Soros, mai 2009. CINGOLANI, Pietro și PIPERNO, Flavia, Il prossimo anno a casa. Radicamento, rientro e percorsi translocali: il caso delle reti migratorie marginea Torino e Focșani-Roma, CeSPI și FIERI, 2005. DRĂGULIN, Sabin, „Fluxul migraţional din perspectivă istorică. Studiu de caz: Românii din Italia (1990-2010)" în Sfera Politicii nr. 12 (166) / 2011. POPESCU, Bogdan M., Reprezentare și participare electorală în Diaspora în Revista de Știinţe Politice și Relaţii Internaţionale, nr. 4/2011. POPESCU, Bogdan M., Out-of-country voting – Participation in elections of Romanian Diaspora, publicat în Romanian Review of Political Sciences and International Relations, nr. 1/2012. RICCI, Antonio, „România: imigraţie și muncă în Italia înainte și după aderarea la UE" în Românii din Italia între respingere și acceptare, editată de Confederaţia Caritas România și Caritas Italiana, Editura Idos, Roma, 2010. SUSANU, Monica, "Dynamics of Remittances towards Romania after EU Adhesion" în Annals of "Dunărea de Jos" University of Galaţi, Fascicle I. Economics and Applied Informatics Years XVII – no. 2/2011, p. 14, articol disponibil on-line la adresa: http://www.ann.ugal.ro/eco/ Doc2011_2/MonicaSusanu.pdf. 36 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 Introduzione Qualsiasi analisi sullo sviluppo dei partiti politici in Italia non può non partire dai risultati delle elezioni amministrative parziali del maggio 2012. Il dato eclatante di queste elezioni amministrative è stato l'esplosine del „fenomeno Grillo". Beppe Grillo – attore comico e showman televisivo di successo negli anni „80 del novecento, estromesso dalla tivù pubblica a causa dei suoi corrosivi interventi nei confronti del malcostume politico – nel gennaio 2005, apre un blog che nel giro di pochi anni diventerà il primo in Italia per numero di collegamenti ed uno dei più influenti al mondo, su quale proseguirà la propria critica nei confronti delle élite politiche e dirigenti del paese. Il clima da „fine impero" che caratterizza l'Italia nel primo decennio del XXI secolo – trasformismo politico, corruzione a tutti i livelli dello Stato, asservimento delle istituzioni pubbliche ad interessi privati ed infine scandali sessuali che coinvolgono le più alte autorità di governo – ha prodotto una diffusa disaffezione dei cittadini verso la sfera politica e più in generale una elevatissima sfiducia nei confronti dei partiti politici. L'intuizione di Beppe Grillo è quella di dar vita non ad un nuovo partito, troppo screditati, e neppure ad un movimento, troppi negli ultimi anni hanno attraversato la scena politica italiana senza lasciare alcuna traccia, ma di utiLe trasformazioni dei partiti politici in Italia negli ultimi 20 anni ANGELO CHIELLI [University of Bari] Abstract Crisis of the political mass parties does not necessarily mean party crisis. They buy new strength from the always narrowest relationship which entertain with the state institutions. Parties go back to be of the élites closed with poor ties with the members, while constraints which join them to the financial and entrepreneurial élites are very solid. Causes of these changes can be investigated in the crisis of the Welfare State which has even subtracted space to the traditional party activities, turning the enterprises into new political subjects. Keywords political parties; élite; enterprise; welfare state; market Partide politice 37Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 lizzare la positiva esperienza e diffusione del proprio blog per costruire gruppi locali, composti essenzialmente da giovani, non provenienti dai partiti tradizionali e senza alcuna pendenza giudiziaria, che intendano partecipare alle elezioni amministrative, certificando con un marchio, „cinque stelle" appunto, la qualità dell'offerta politica. Il successo di questa operazione mediatica e politica insieme ha condotto alla elezione di un sindaco „grillino" in una città medio-grande del centro-nord come Parma e ad attribuire, in base ai sondaggi di alcuni istituti di ricerca, al movimento „cinque stelle" una forza elettorale che lo colloca come secondo partito su scala nazionale con circa il 20% delle preferenze. L'applicazione massiccia delle tecniche del marketing alla dimensione politica, non è una novità nel panorama italiano. Sebbene non spinto sino all'estremo, come nel caso del movimento grillino, il Partito politico Forza Italia, fondato nel 1994 dal magnate televisivo Silvio Berlusconi1, si presenta anch'esso come un puro prodotto di una consapevole e predeterminata strategia di marketing. Il partito, infatti, si addossa, inizialmente, alla struttura di aziende, sempre di proprietà di Silvio Berlusconi, tanto da apparire come una ulteriore attività dell'imprenditore Berlusconi; utilizza massicciamente i canali televisivi, la stampa quotidiana e i rotocalchi berlusconiani per farsi conoscere e la tecnica preferita, oltre ovviamente gli spot collocati nelle fasce di maggior ascolto, fu quella di far recitare ai volti noti delle reti Mediaset, intenzioni di voto a favore di Silvio Berlusconi. Forza Italia non è un'organizzazione partitica classica, non nasce da interessi di gruppi sociali , ma è una formazione costituita da pezzi dell'élite politica e finanziaria esistente assemblate con le tecniche proprie della comunicazione di massa in cui prevalente è la personalità del leader, vero demiurgo, mentre viene collocato sullo sfondo qualsiasi riferimento ad un programma particolare. Il movimento Cinque Stelle e Forza Italia presentano alcuni fondamentali tratti comuni, sebbene declinati in modo differenziato. Entrambi sono il frutto di complesse strategie mediatiche piuttosto che espressione di bisogni di gruppi e classi sociali; l'uno si appoggia su di una diffusa rete aziendale che coinvolge settori disparati ma fondamentali per il successo politico (televisioni, giornali, squadre di calcio), l'altro sfrutta sapientemente le possibilità offerte dai nuovi strumenti comunicativi telematici. Infine, entrambi puntano sulla enfatizzazione delle qualità carismatiche del leader. I due linee a confronto Due linee interpretative, corrispondenti a due differenti modi di agire e considerare i partiti politici, hanno sempre spartito il campo della valutazione critica e della ricostruzione storiografica. La prima ha inteso i partiti politici come una, sebbene la più importante, tra le possibili forme associative che, a partire dalla Dichiarazione dei Diritti del 1789 sino alle recenti carte costituzionali del secondo dopoguerra, caratterizzano tutte le democrazie moderne2. In particolare, queste singolari associazioni hanno lo scopo di selezionare le élite di governo di un paese, di far emergere orientamenti politici, di fungere da mediatori tra elettori ed eletti. Tutte queste funzioni, come si può facilmente constatare, rimangono però confinate nella sfera sociale, esse non varcano mai la soglia delle istituzioni. I partiti sono e rimangono associazioni private 1 Su Berlusconi politico cfr A. Abruzzese, Elogio del tempo nuovo. Perché Berlusconi ha vinto, ( Genova:Costa&nolan, 1994. 2 Il riferimento classico non può non essere quello a Max Weber, Wirtschaft und Gesellschaft, (Mohr: Tübingen, 1922), tr. it., Economia e società (Milano, Comunità, 1968). 38 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 non strumenti pubblici. Essi conservano un potere di fatto, consistente nella possibilità di condizionare gli orientamenti e l'attività delle istituzioni rappresentative, ma gli unici titolati a dar forma concreta alla sovranità dei cittadini sono i rappresentanti eletti e non i partiti politici. Questa tappa dell'evoluzione di partiti è corrispondente a società poco complesse al proprio interno, con un suffragio ristretto e con poteri statali nettamente separati tra loro e ciascuno con un proprio circuito politico-elettorale. L'altro orientamento parte dal riconoscimento dell'impossibilità di confinare i partiti politici all'interno delle libertà di associazione e dall'analisi fattuale dell'insostituibile compito da essi svolto. Uno dei caratteri dello Stato moderno, non il solo, ma certamente il più importante, è la rappresentatività. Quella moderna differisce dalle forme più arcaiche per il diritto, riconosciuto a ciascun membro della comunità politica, alla partecipazione alla cosa pubblica e per l'estensione a tutti i cittadini del potere d'intervenire direttamente, ma il più delle volte indirettamente, alla formazione della volontà dello Stato. Il partito politico è frutto del tentativo di foggiare strumenti per rendere effettivo questo principio di rappresentatività nel senso sopra delineato. Il partito è una particolare associazione che non persegue meri interessi ma assume consapevolmente come propria una concezione generale dello Stato e s'impegna a tradurla in pratica. D'altro canto la necessità, tipica delle democrazie moderne, di conquistare il consenso delle masse, ha condotto i partiti moderni a dotarsi di una organizzazione che si fonda su una idea politica complessiva capace di mantenere coeso il gruppo e, potenzialmente, di attrarre nuovi aderenti, al fine di modificare l'intera vita sociale1. Senza i partiti politici non si ha passaggio dalla molteplicità dispersa dei contrastanti interessi organizzati all'unità politica sorretta da indirizzi politici omogenei in grado di consolidare in una forma stabile legami deboli e fluttuanti. Il partito politico moderno è certamente pars ma intenziona l'universitas, esso è embrione di unità. Il partito di massa moderno ha ben presente la propria natura parziale, in quanto rappresenta strati sociali ben determinati e, conseguentemente, sostiene un progetto politico omogeneo agli interessi rappresentati. Questo modello di partito è dedito alla mediazione, poiché consapevole trait-d'union tra il particolare e l'universale: la particolarità delle associazioni partitiche non nega ma prepara la dimensione universale. I partiti non svolgono più solo un compito „preparatorio" rispetto a quello delle istituzioni, vere ed uniche, queste ultime, detentrici del potere politico, ora anche ai partiti – che varcano così in modo definitivo la soglia che divide società ed istituzioni installandosi stabilmente in esse – spetta questo fondamentale compito. Secondo l'opinione di autorevoli studiosi2, i partiti politici italiani conservano le caratteristiche di entrambi i modelli, senza mai spingere alle estreme conseguenze uno dei due a scapito dell'altro3. Collocati al confine tra società ed istituzioni, i partiti politici italiani, nel secondo dopoguerra, hanno saputo sapientemente utiliz1 Colui che in Italia ha avviato la riflessione sui partiti in questa direzione è stato Costantino Mortati di cui si veda, La costituzione in senso materiale, (Milano: Giuffrè, 1998), (1° ed.1940). Sul pensiero di Mortati si veda M. Galizia (a cura di), Forme di Stato e forme di governo: nuovi studi sul pensiero di Costantino Mortati, (Milano: Giuffrè, 2007). 2 Cfr. su tutti M. Fioravanti, Costituzione e popolo sovrano, il Mulino, Bologna 1998, in particolare le pp. 80-6. 3 La ragione di ciò è lucidamene chiarita sempre da M. Fioravanti:«In altre parole, i rappresentanti dei partiti politici alla Costituente proclamavano sì la funzione istituzionale dei partiti, collettivamente come sistema, e di ciascuno di essi come strumenti di organizzazione della sovranità popolare, ma poi concretamente pensavano gli uni degli altri in termini tutt'altro che istituzionali, in termini anzi crudamente iperpolitici: nei termini della parte, e di più della parte che minacciava di schiacciare l'altra, che quasi sicuramente avrebbe usato i poteri di governo per impadronirsi dell'intero spazio dello Stato e della costituzione», Costituzione e popolo, 81-2. 39Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 zare questa ambiguità. La propria ancipite natura si è trasformata in una formidabile risorsa che ha consentito loro di espandersi e conquistare spazi, in precedenza, ad essi preclusi. La debolezza della struttura dello Stato unitario, poi, ha agevolato questa attività di colonizzazione. Fisionomia del partito di massa I „partiti di massa" sono stati organizzazioni con una base ampia e capillare, profondamente radicati nella società (partito-società), il cui compito fondamentale, seppure non esclusivo, è stato quello di specificare la domanda sociale e tradurla in atti legislativi e governativi1. Ciò assicurava al partito risorse economiche (tesseramento) e lavoro volontario degli iscritti. Inoltre, l'ampia base, che non comprendeva solo gli iscritti ma si estendeva ai simpatizzanti ed agli elettori, costituiva il canale privilegiato lungo il quale, dal basso verso l'alto si muovevano gli umori immediati, non elaborati, dei gruppi sociali di riferimento e, dall'alto in basso, si diffondeva „la linea" del partito. Il ruolo di collante in questa complessa macchina organizzativa lo svolgeva l'ideologia. Difatti il problema che un „partito di militanti" ha di fronte è quello della necessità di una base ideologica per motivare e mobilitare gli iscritti, tuttavia quella stessa ideologia produce una rigidità che risulta estremamente difficile da superare anche quando un suo indebolimento risulterebbe vantaggioso, ad esempio, sul piano elettorale. I bisogni sociali che i partiti organizzavano si presentavano come bisogni collettivi di vasti aggregati sociali. La forza dei partiti moderna discende infatti proprio dal fatto che essi derivano dalle grandi fratture che hanno definito le caratteristiche principali delle società industriali del novecento2. Tuttavia le tendenze alla razionalizzazione e burocratizzazione che pervadono l'economia, le istituzioni e la stessa società, non tardano a manifestarsi anche all'interno dei partiti. Il passaggio tra il partito notabilare ed il partito dei professionisti della politica analizzato da Max Weber è il segnale inequivocabile che il partito-macchina tende, all'inizio del novecento, a sopraffare il partito-idea, che le burocrazie politiche prendono il sopravvento sui militanti, che i dirigenti politici si trasformano in gruppi ristretti e tendenzialmente chiusi. Altro elemento che connota la fisionomia dei partiti di massa e il nesso identità-organizzazione che ha rappresentato il cardine della struttura interna dei partiti3. Le cellule, gruppi di iscritti al partito in un luogo di lavoro, fanno capo ad una sezione territoriale, luogo, in primis, di socializzazione alla politica, di discussione e aggregazione tra gli aderenti e di mobilitazione. La sezione rappresenta soprattutto un terminale sensibilissimo delle trasformazioni che scuotono, spesso in modo poco percettibile ai dirigenti più interessati al livello politico-istituzionale, la società4. Via via che si ascende verso il vertice del partito acquistano, ovviamente, maggiore importanza rispetto ai militanti, i quadri intermedi, spesso personaggi di notevole spessore dirigenziale, ottimi amministratori con alle spalle un lungo curriculum politico ed istituzionale. Al livello nazionale tutti i partiti italiani presentano un gruppo 1 Sull'evoluzione dei partiti politici si veda l'ancora utile Introduzione di G. Sivini all'antologia Sociologia dei partiti politici, (Bologna, il Mulino, 1971). 2 Classico in tal senso S. Rokkan, Citizen, Election, Parties, (Universitetsforlaget: Oslo, 1970), tr. it., Cittadini, Elezioni, Partiti, (Bologna: il Mulino,1982). 3 A. Panebianco, Modelli di partito, (Bologna: il Mulino, 1982). 4 Il modello idealtipico è il partito socialdemocratico europeo. In Italia il partito con una struttura organizzativa simile è stato il PCI, sulle trasformazioni del PCI si veda P. Ignazi, Dal PCI al PDS, (Bologna: il Mulino, 1992) e M. Prospero, R. Gritti, Modernità senza tradizione. Il male oscuro dei Democratici di Sinistra, (Lecce: Piero Manni editore, 2000). 40 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 dirigente vasto e composito, culturalmente differenziato, il che ha favorito un ampio e serrato dibattito interno. La presenza di un ceto dirigente diffuso dotato di una forte credito presso gli iscritti ha come conseguenza la formazione di un partito acefalo, cioè privo di un leader carismatico. Anche quest'ultimo è un dato peculiare che accomuna, con poche eccezioni, tutti i partiti italiani. La svolta avviene nel secondo dopoguerra, i partiti di massa sono i soggetti di una trasformazione democratica senza precedenti nella storia del paese, una democrazia dei partiti, senza dubbio imperfetta, ma capace, pur nei suoi limiti, di accompagnare vaste masse, politicamente „incolte", del tutto estranee alla vita istituzionale dello stato, all'interno di esso, trasformandole da sudditi in cittadini, incanalando la protesta – spesso nulla più che semplici rivolte senza alcuna direzione politica – verso forme complesse di lotta e di richieste di cambiamento. Qual è stato l'esito del processo d'integrazione delle masse nello stato? Un processo incompleto, dagli esiti spesso ambigui, che non ha prodotto mutamenti sostanziali sulla „forma-stato". Le classi subalterne sono state quelle che con maggiore successo, grazie all'opera svolta dai partiti, hanno acquisito un „senso dello stato" che le ha condotto a mantenere una bassa conflittualità proprio quando (a partire dagli anni „90" del novecento), venivano erose, in modo consistente, parte delle conquiste sociali e salariali conseguite negli anni del cosiddetto „compromesso socialdemocratico". Le difficoltà maggiori sono state riscontrate laddove non ci si attendeva d'incontrarle, (anche se un semplice sguardo retrospettivo agli anni immediatamente successivi al primo conflitto mondiale avrebbe dovuto e potuto far intendere facilmente quale fosse il versante lungo il quale più facilmente il processo d'integrazione mostrava crepe vistose), nella media e grande borghesia imprenditoriale, nei ceti dipendenti dalle rendite finanziarie, nell'alta dirigenza statale e persino in quel vasto tessuto sociale estraneo al conflitto capitale-lavoro. Le trasformazioni recenti La linearità tra condizione sociale e collocazione politico-ideale , tra essere sociale e appartenenza politico-partitica è stata definitivamente consumata dalle grandiosi trasformazioni economiche, sociali e politico-culturali dell'ultimo trentennio. Crisi dei partiti di massa non significa,però, necessariamente crisi dei partiti. Hanno esaurito la propria funzione gli storici „partiti di massa", vengono avanti nuovi partiti che potremmo definirli „partiti professionali istituzionali", poiché sono sempre delle organizzazioni complesse, con un numero elevato di funzionari stabili (anche se la composizione di questi gruppi è completamente mutata rispetto al precedente modello), con uno strettissimo legame con le istituzioni statali da cui traggono risorse e legittimazione in misura pari se non superiore da quelle che ricavano dai sempre più labili legami con la base degli iscritti e degli elettori Il finanziamento pubblico1 ai partiti ha fatto venir meno il rapporto, essenziale, invece, per la vita del partito di massa (la necessità di autofinanziarsi imponeva ai partiti di dedicare una parte notevole della propria attività al reclutamento, mentre per tener vivo il legame degli iscritti alla organizzazione si ricorreva alla costante mobilitazione), con gli iscritti i quali risultano poco determinanti dal punto di vista economico (conservano importanza invece nel determinare il peso di ciascun boss, soprattutto a livello locale, e per questo si assiste spesso al fenomeno di iscritti „inconsapevoli", ovvero di individui che senza aver mai fatto richiesta di aderire ad un partito risultano iscritti; la quota di tesseramento viene pagata del boss, il quale investe, in questa attività, ingenti risorse economiche che sono, alla fine , le uniche 1 Cfr sul tema E. Melchionda, Il finanziamento della politica, (Roma: Editori Riunuti, 1997). 41Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 vere risorse determinanti), e quindi anche le posizioni assunte dalle élite dirigenti diventano sempre più „impermeabili" nei confronti degli umori della base. Ad aumentare l'autonomia1 dei gruppi dirigenti nei confronti della base ha contribuito la diffusione degli strumenti di comunicazione (TV, rete internet)2 quale mezzo per diffondere e far conoscere le posizioni del partito. Anzi, l'intera struttura del partito di massa – complessa macchina burocratica, poco elastica, governata da gruppi dirigenti ampi con robusti legami con il territorio – si rivela un impaccio per le nuove élite dirigenti, abituate ad un forma di comunicazione politica virtuale caratterizzata da un contatto „diretto" tra leader ed elettori che salta completamente la mediazione del partito. Il modello mediatico di comunicazione politica sostituisce gli „spazi pubblici" quali luoghi privilegiati di formazione della sfera pubblica. Ma, soprattutto, gli strumenti mediatici impongono agli attori politici il proprio linguaggio e la propria logica (un esempio eclatante di questo dominio dei media anche in funzioni che in passato erano esclusive attività riservate ai partiti, è riscontrabile nella selezione delle élite dirigenti: il reclutamento di nuovi personale politico avviene oramai, secondo criteri mediatici, non a caso sono in aumento i casi di personaggi televisivi che intraprendono la carriera politica). La comunicazione politica è essenzialmente tutta interna al rapporto che s'instaura tra sistema politico e sistema dei media, tagliando completamente fuori da questo circuito i militanti, gli elettori e i cittadini, i quali assumono tutt'al più il ruolo, non essenziale ai fini della comunicazione, di spettatori passivi. Tuttavia l'effetto più importante del nuovo rapporto tra media e politica è che tra i due si stabilisce un rapporto simbiotico per il quale l'uno dipende sempre più dalle prestazioni e risorse che può mettere a disposizione l'altro. Si viene così a configurare un conglomerato di potere in cui i confini tra politica e media sono sempre più labili sino a scomparire del tutto. Il caso italiano, sotto questo punto di vista , presenta una anomalia, unica in tutte le democrazie del mondo occidentale, che ha favorito ulteriormente il distacco tra orientamenti sociali e partiti. In Italia si è verificato una totale sovrapposizione tra potere politico e informazione, in particolare di quella televisiva. La concentrazione dei mezzi d'informazione in pochi grandi gruppi legati saldamente al potere politico o, in alcuni casi, divenuti essi stessi potere politico, non ha generato solo una opinione pubblica passiva, omogenea ideologicamente e conformista dal punto di vista politico, la deformazione maggiore, e più gravida di conseguenze pericolose per la democrazia, è stata la impossibilità per vasti ed articolati settori della società di poter trovare una tribuna adeguata in cui dibattere e far conoscere le proprie proposte politiche e sociali. La riduzione al silenzio di questi gruppi ha notevolmente ridotto ed impoverito il dibattito pubblico impedendo, inoltre, la crescita e la diffusione di associazioni e partiti portatori di culture e prospettive alternative. La principale conseguenza politica del nuovo modello mediatico è senza alcun dubbio la personalizzazione della leadership dei partiti3. E' questo un processo generale che caratterizza tutte le democrazie occidentali e che modifica in modo sostanziale il rapporto tra elettori ed eletti, coinvolgendo a cascata tutte le principali 1 La completa autonomizzazione dei partiti politici dalla base sociale che li ha, in passato, prodotti è la conseguenza, oltre che della loro identificazione con le istituzione, di una serie di decisioni politiche gravide di conseguenze. La più rilevante è senz'altro la legge elettorale del 21dicembre 2005 numero 270, altrimenti detta „porcellum", che ha sottratto del tutto agli elettori il potere di selezionare la rappresentanza politica. I membri del parlamento sono designati dalle segreterie dei partiti, nel migliore dei casi, oppure direttamente dal leader ed a questi i primi rispondono in quanto la propria rielezione dipende dalla fedeltà alle direttive superiori e non al giudizio degli elettori. 2 S. Bentivegna, La politica in rete, (Roma: Meltemi, 1999). 3 Ha avviato in Italia la discussione su questi temi L. Cavalli, Il capo carismatico, (Bologna: il Mulino, 1981); più recente S. Fabbrini, Il Principe democratico. La leadership nelle democrazie contemporanee, (Roma-Bari, Laterza, 1999). 42 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 funzioni dei partiti: selezione dei candidati, finanziamenti, programma elettorale. Il passaggio da un sistema caratterizzato da partiti acefali ad uno con partiti centrati sul candidato, favorito, peraltro, dal nuovo sistema elettorale uninominale e maggioritario, ha spostato le prerogative tipiche dei partiti di massa (selezione dirigenti, finanziamenti, programmi ecc. ecc.) dalla macchina organizzativa del partito stesso agli apparati personali di ciascun candidato, apparati indipendenti, sia dal punto di vista decisionale che finanziario, dal partito stesso. Questo processo di personalizzazione è stato favorito in Italia da due fattori. In primo luogo, durante gli anni '90, il paese ha conosciuto una lunga stagione referendaria1. Il referendum si è trasformato da strumento eccezionale del processo di formazione della volontà statale in mezzo ordinario, perché presentava il pregio di saltare la mediazione dei partiti evocando, spesso con eccessiva enfasi, una più sostanziale „democrazia diretta". I temi prescelti, da sottoporre al giudizio dell'elettorato, sono stati accolti con fastidio dai partiti che hanno dovuto, obtorto collo, prendere posizione malvolentieri (peraltro in modo netto si o no, che è la logica del referendum, senza possibilità di posizione intermedia) e spesso hanno invitato gli elettori a non recarsi alle urne per non raggiungere il quorum necessario ed invalidare così la tornata referendaria. Il referendum ha fornito l'occasione per far emergere una nuova leadership che deliberatamente faceva a meno delle risorse messe a disposizione dei partiti preferendo l'appello diretto verso quei movimenti , associazioni, comitati di cittadini (che enfaticamente veniva definita „società civile", categoria che ha riscosso molto successo nel dibattito politico italiano) che lo sgretolarsi della base sociale dei partiti tradizionali aveva portato alla luce. L'altro fattore che ha favorito la personalizzazione della leadership è stato la legge elettorale numero 132 del25 marzo 1993, che ha stabilito, per la prima volta nel paese, l'elezione diretta del sindaco con doppio turno di ballottaggio2. Questa grande novità nel panorama politico italiano è stata dettata proprio dalla profonda crisi di legittimità e dal discredito morale che ha investito i partiti politici. L'idea è stata quella di trasferire, sul terreno politico locale, l'esperienza positiva accumulata nelle prove referendarie, del cortocircuito diretto leader/elettorato. In un primo momento i risultati sono stati indubbiamente positivi. Sono stati selezionati candidati non provenienti direttamente dalla struttura dei partiti, personaggi in grado di attrarre, per le indiscusse qualità personali, elettori non appartenenti al bacino elettorale dei partiti che sostenevano il candidato sindaco. Ciò però ha anche acuito la crisi dei partiti3. Il candidato aveva ottime ragioni per marcare la distanza dai partiti che pure lo hanno sostenuto, accentuando di fronte all'elettorato la propria autonomia, rivendicando la scelta dei collaboratori al di fuori delle logiche spartitorie del passato. In definitiva, il primo vero ostacolo che il candidato sindaco ha dovuto superare per affermare la propria leadership è stato tutto interno alla coalizione che lo ha eletto. Non sono stati infrequenti, infatti, casi di conflitti, anche aspri, tra primo cittadino e maggioranza politica e la nascita di liste facenti capo direttamente al sindaco, con lo scopo di dotarlo di un seguito personale nel Consiglio comunale che gli assicuri una autonomia decisionale rispetto alla propria coalizione. Proprio sul terreno locale sono emerse le nuove figure che hanno totalmente sostituito il personale politico che in passato era costituito da un insieme di volontari e funzionari di partito accomunati da un profondo legame ideologico e dall'appar1 Sull'istituto del referendum cfr A. Chimenti, Storia dei Referendum, (Roma-Bari: Laterza, 1999); cfr, inoltre, M. Fedele Democrazia referendaria, (Roma-Bari: Laterza, 1994). 2 Su questi temi la bella analisi di M. Calise, Il partito personale, (Roma-Bari:Laterza, 2000). 3 Mauro Calise Il partito personale, 62,63, individua tre novità, nella legge elettorale per l'elezione diretta del sindaco, che hanno avuto effetti negativi sui partiti: 1) l'elezione del sindaco non spetta più ai consiglieri comunali, espressione dei partiti, ma all'elettore; 2) il potere del sindaco di scegliere direttamente gli assessori, con l'obbligo di sceglierli al di fuori del consiglio comunale; 3) stretto legame che s'instaura tra sindaco e media. 43Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 tenenza ad un identico blocco sociale. Essi erano impegnati innanzitutto nel proselitismo, nell'attività di mobilitazione, nella mediazione, ovvero nell'incanalare nelle forme politico-rivendicative i conflitti che emergevano sul terreno economico – conflitto capitale-lavoro – oppure sul terreno amministrativo e sociale – servizi sociali in genere. Oggi i funzionari, spesso aggregati alle amministrazioni pubbliche come consulenti esterni, city-manager ecc., sono specializzati nel reperire finanziamenti non attraverso l'ordinaria amministrazione ma sulla base ad opportunità di risorse offerte dai fondi strutturali, da bandi regionali, creando le condizioni per attrarre investimenti o consentire la localizzazione di eventi o istituzioni nazionali ed internazionali. Questo nuovo personale politico, avente funzioni essenzialmente strumentali, è a supporto diretto dei dirigenti politici (sindaci, assessori, presidenti di regioni ecc.), da cui dipende totalmente, non intrattengono alcun rapporto con la base, poiché impegnati in strategie competitive rivolte verso l'esterno del partito (altri partiti o altre amministrazioni). Esso è funzionale alle esigenze di visibilità del singolo „boss" e della classe politica locali. Essere funzionario locale di un partito non dipende, come accadeva al contrario in passato, dalla capacità di organizzare stabilmente il consenso, fidelizzando gli iscritti, dotandoli di una „ideologia", ma dalla capacità di „fare rete" tra soggetti istituzionali pubblici e privati e di attrarre finanziamenti funzionali esclusivamente alle attività politiche e amministrative del „boss". In definitiva, gli strumenti che necessariamente devono possedere i nuovi leader sono quindi: 1) risorse economiche derivanti da finanziamenti pubblici o da donazioni effettuate da grandi gruppi privati; 2) strategie comunicative complesse gestite da agenzie professionali; 3) ricorso costante ai sondaggi d'opinione per sondare continuamente gli umori degli elettori. Al vertice della piramide, il partito politico si presenta come una élite chiusa, autoreferenziale, lontana dalla propria base elettorale ma ben inserita negli apparati statali e al centro di una fitta rete di relazioni con grandi aziende da cui trae risorse economiche e conoscenze specialistiche in cambio di un atteggiamento di favore nel caso partecipazione alla compagine governativa. La trasformazione dei partiti nell'ultimo trentennio s'intreccia con le profonde riorganizzazioni che riguardano il ruolo dello Stato ed in particolare di quella del welfare state. Quest'ultimo infatti aveva garantito che alcuni settori e servizi fossero sottratti alla logica mercantile e gestiti sulla base di un prevalente „interesse pubblico" per sua natura universalistico. Il concetto di cittadinanza è totalmente costruito sull'esistenza di questi spazi nettamente separati dalla sfera del mercato1. La crisi del welfare state ha progressivamente attratto verso la sfera del mercato la produzione di beni e l'offerta di servizi che in passato erano assicurati al di fuori di esso o direttamente dallo Stato o da enti ed imprese a carattere prevalentemente pubblico. L'ideologia neoliberale che domina culturalmente il mondo occidentale, impone, al contrario, di liberare lo Stato da qualsiasi attività che non sia quella di regolamentazione dell'attività economica, avviando una massiccia privatizzazione dei settori in precedenza statalizzati. L'Italia, nel secondo dopoguerra, possedeva un ampio settore pubblico che includeva industrie di base, agroalimentare, la maggior parte del sistema bancario, imprese di trasporti, energetiche e telecomunicazioni, oltre alla gestione diretta di sanità, istruzione e previdenza. Questi settori, nonostante siano risultati il principale, se non unico, volano della ricostruzione postbellica, si rivelarono anche molto permeabili a criteri di gestione politico-clientelari, accumulando così deficit finanziari ed esponendosi, frequentemente, a fenomeni di corruzione. Nell'ultimo decennio del novecento si diede avvio allo smantellamento dell'industria pubblica attraverso la privatizzazione e più spesso attraverso la gestione in 1 Di grande fascino su questi aspetti l'analisi di C. Crouch, Postdemocrazia, (Roma-Bari: Laterza, 2003). 44 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 appalto di alcuni beni e servizi. L'intento era quello di restituire efficienza a questi settori riconsegnandoli alla logica del mercato la quale avrebbe dovuto assicurare prezzi più bassi ed eliminare la possibilità d'interferenze del potere politico nella gestione economica. La storia ha purtroppo proceduto in una direzione diversa da quella ottimisticamente prevista. I partiti politici, che nel frattempo vedevano sbriciolarsi i blocchi sociali che li avevano generati e rispondevano a questa perdita di legittimità arroccandosi sempre più all'interno delle istituzioni e degli apparati statali, colsero immediatamente la possibilità che veniva loro offerta dallo stretto legame che la nuova economia, basata sull'appalto delle opere e dei servizi pubblici ai privati, generava tra élite politica ed élite economica. Non essendoci nell'appalto la cessione completa del bene da parte dello Stato ad un privato (in questo caso parleremmo di privatizzazione), ma solo la cessione della gestione del servizio, in genere per un lasso di tempo predefinito, la necessità di rinegoziare periodicamente le condizioni contrattuali crea le condizioni di „prossimità" tra élite politiche ed economiche, al punto che il funzionamento del mercato puro, descritto dai classici, caratterizzato da una concorrenza perfetta, in cui nessun agente può trovarsi in una situazione di privilegio nei confronti degli altri , non è più possibile. Di fatto alcuni gruppi economici sono in posizione di vantaggio, rispetto ad altri, nell'accesso alla sfera della decisione politica, su cui, peraltro, sono in grado di esercitare una enorme pressione. La cifra di questo processo si evidenzia facilmente rilevando l'incremento esponenziale , rispetto al passato, con cui membri della classe politica e manageriale si scambiano i ruoli, tanto da poter parlare, oramai, di un'unica classe dirigente che assume forme differenti (tecnico, politico, manager, consulente). Si aggiunga a ciò che lo Stato non produce più i propri „tecnici", cioè quel personale tecnico-amministrativo che si pone dal punto di vista complessivo, poiché ha rinunciato al ruolo politico di decisore in ultima istanza della distribuzione delle risorse e della fissazione degli obiettivi da perseguire, avendo delegato questo compito al mercato ed avendo, inoltre, assorbito nei principali ruoli politico-istituzionali personale proveniente dall'impresa privata (i cosiddetti „tecnici"). La funzione d'intermediario tra impresa e Stato sta lentamente emergendo dalla clandestinità, affermandosi in forme completamente diverse rispetto alla tradizionale attività di lobbyng, imponendosi come una specifica offerta di sevizi in cui essenziale è, per il personale che la esercita, l'aver rivestito entrambi i ruoli. Ciò garantisce il possesso d'informazioni e conoscenze – spesso anche riservate – oltre alla presenza di una rete di relazioni ampia con i centri nevralgici del potere politico ed economicofinanziario, assolutamente necessari per l'espletamento di questo nuovo profilo di attività imprenditoriale che potremmo definire „immateriale". Conclusioni In conclusione, la situazione attuale è caratterizzata da: assenza di distinzione tra settore privato e pubblico; assunzione di ruolo politico da parte di personale proveniente dalle grandi multinazionali; aumento degli appalti a privati di attività pubbliche; spostamento dell'asse decisionale dai partiti politici alle élite economico-politiche; tutto ciò ha definitivamente incrinato le funzioni classiche dei partiti poiché quelle funzioni sono state privatizzate1, sono divenute commercializzabili, hanno cioè un prezzo e quindi sono soggette alle regole del mercato. Però le imprese che producono queste attività acquisiscono uno status particolare, poiché lo svol1 Il vincolo di natura pubblica che nelle democrazie moderne lega elettori e potere politico per mezzo dei partiti diviene un simulacro vuoto poiché esso non si estende al vincolo privatistico che unisce lo Stato al fornitore di servizi. 45Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 gimento di quei compiti determina anche l'assunzione di un potere politico sempre più pervasivo. I partiti politici italiani nell'ultimo ventennio hanno, da un lato, recuperato una dimensione che appartiene al passato, quella del partito personale al servizio di un leader, o di ristretto gruppo dirigente, quasi del tutto svincolato da un legame ideologico e organizzativo dalla base; dall'altro lato, assume le forme ipermoderne dell'azienda impegnata solo nella elaborazione di strategie di marketing tese alla valorizzazione di un „marchio". Quale delle due anime avrà il sopravvento è difficile da prevedere, quel che è certo è il definitivo tramonto del partito politico di massa novecentesco. BIBLIOGRAFIA ABRUZZEZE,A, Elogio del tempo nuovo. Perché Berlusconi ha vinto, Costa&nolan, Genova 1994. WEBER, Max, Wirtschaft und Gesellschaft, Mohr, Tübingen 1922, tr. it., Economia e società, Comunità, Milano 1968. MORTATI, Costantin, La costituzione in senso materiale, Giuffrè, Milano 1998, (1° ed.1940). GALIZIA, M. (a cura di), Forme di Stato e forme di governo: nuovi studi sul pensiero di Costantino Mortati, Giuffrè, Milano 2007. FIORAVANTI,M, Costituzione e popolo sovrano, il Mulino, Bologna 1998. SIVINI, G., Sociologia dei partiti politici, il Mulino, Bologna 1971. ROKKAN, S., Citizen, Election, Parties, Universitetsforlaget, Oslo 1970, tr. it., Cittadini, Elezioni, Partiti, il Mulino, Bologna 1982 PANEBIANCO, A., Modelli di partito, il Mulino, Bologna 1982. PROSPERO, R, GRITTI, R., Modernità senza tradizione. Il male oscuro dei Democratici di Sinistra, Piero Manni editore, Lecce 2000. MELCHIONDA E., Il finanziamento della politica, Editori Riunuti, Roma 1997. BENTIVEGNA S., La politica in rete, Meltemi, Roma 1999. CAVALLI, L., Il capo carismatico, il Mulino, Bologna 1981. FABRINNI, S., Il Principe democratico. La leadership nelle democrazie contemporanee, Laterza, Roma-Bari 1999. CHIMENTI, A., Storia dei Referendum, Laterza, Roma-Bari 1999. FEDELE, M., Democrazia referendaria, Laterza, Roma-Bari 1994. CALISE, M., Il partito personale, Laterza, Roma-Bari, 2000. CROUCH C., Postdemocrazia, Laterza, Roma-Bari 2003. 46 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 The re-signification of piracy The history of sea piracy begins in the Mediterranean Sea, around 14th century BC. Piracy wasn't peculiar to Greek tribes, also Illyrians and Romans entered into this „new market". The Middle Ages were an era of Viking piracy and they dominated the European seas until the beginning of modernity. The time of so-called „the golden age of piracy"1 is the last important period of sea piracy which generates a deep interest mainly because the pirates, like other kinds of outlaws, produced an alternative social world to the mainstream sovereignty. Piracy wasn't anarchy, rule-free or amoralism; it was a violent form of questioning the legitimacy of the (monarchic) state, its moral and social fundamentals. Piracy could be seen as a form of counter-politics. A second lesson the history of sea privacy can teach the researcher is that there are no pirates without privateers. Privateers were entitled by the state to attack commercial ships during war times, representing a legal form of piracy. Using the same methods like the pirates, the 1 An impressive study of that historical period is Gabriel Kuhn's book, Life Under the Jolly Roger: Reflections on Golden Age Piracy (Oakland, California: PM Press, 2009). How to assess the emergence of the European Pirate Parties Towards a research agenda RADU USZKAI [The University of Bucharest] CONSTANTIN VICĂ [The University of Bucharest] Abstract The purpose of this paper is to assess the emergence of the pirate movements in the European Union. Our goal is to sketch the steps towards a research agenda for this grassroots political movement which gained momentum since 2009. To attain our goal we showed the re-signification of the concept of piracy in the debate around intellectual property and its institutional settlement. Afterwards we analysed the big political themes of several European Pirate Parties and their struggle to follow the preferences of the median voter. We concluded with a set of hypotheses of which the most important is that the pirates will inscribe neither to the left nor to the right part of the political spectrum. Keywords political parties; piracy; Pirate Party; comparative politics; intellectual property; social norms; median voter Partide politice 47Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 privateers had the sovereign political power by their side. This observation is critical to understand how the term „piracy" is used in relation to information and „intellectual property" laws. The XXth century is the witness of a new battlefield in political economy: the intellectual property (IP). Even if the first law on copyright was enacted more than 300 years ago1 and the first international convention on literary and artistic property took place in the XIXth century2, the post-industrial period of modernity, after World War II and the disintegration of Communist regimes, saw the emergence of powerful international structures governing all kinds of IP, from copyright to trade marks. As is sometimes stated in the popular culture, IP is the new oil of the information society3. This punchline is summing up the contemporary phase of settlement on IP rights: The Agreement on Trade Related Aspects of Intellectual Property Rights (TRIPS) negotiated at the end of 1994 inside World Trade Organization. TRIPS is the first international agreement where the propaganda term „piracy", used before by pro-IP organizations and big constituencies interested in information control, replaced the more suitable and comprehensive term of „copyright infringement"4. Even if term „piracy" was used before to describe unauthorized printing of books5, it entered the international arena in the late XXth century as designating an unlawful general action against intellectual property owners. The pirate privateer dialectic is isomorphic to another kind of dialectic: contestation and settlement in IP history6. IP development is set between two boundaries: dissemination and protection of information and knowledge7. Stakeholders in IP are manifold, from the general public, scholars, and librarians to creators, agents and big entertainment companies. On the international level of IP game the national states are playing hard one against the other for the enclosure of knowledge, therefore they alter the general rules of the game. The contemporary institutional settlement is TRIPS8, but if we look backward into the history of IP we can see that this institutional phase is not a final one there it will always be a dialectic movement around the issue. IP, like other institutional approaches to property, has the role of allocating resources in an efficient way. The pirate social critique is centered on the failure of efficient resource allocation and, in the same time, on the unfairness of these rules of allocation. The tension between private protection of intellectual or ideal goods and the public or common good approach of information is recurrent9 and it can't be overcame. From Gutenberg press machine to phonographs 1 Statute of Anne was the first law on copyright enacted by the Parliament of Great Britain in 1710. 2 The Berne Convention is an international agreement governing copyright since 1886; 165 countries are parties to it. 3 The original quote, „Intellectual Property is the oil of the 21st century", belongs to Mark Getty, chairman of Getty Images. 4 Note 14, Part III ― Enforcement of Intellectual Property Rights, states: „pirated copyright goods shall mean any goods which are copies made without the consent of the right holder or person duly authorized by the right holder in the country of production and which are made directly or indirectly from an article where the making of that copy would have constituted an infringement of a copyright or a related right under the law of the country of importation." (url: http://www.wto.org/english/docs_e/legal_e/27-trips_05_e.htm#1, accessed on April 17, 2012). 5 A general account of the historical evolution of „piracy" label relating to artworks and cultural artifacts is found in Adrian Johns study Piracy: The Intellectual Property Wars from Gutenberg to Gates (Chicago: Chicago University Press, 2009). 6 Susan Sell, Christopher May, „Moments in law: contestation and settlement in the history of intellectual property", Review of International Political Economy, 8:3 (2001): 467-500. 7 Sell, May, „Moments in law", 468. 8 Sell, May, „Moments in law", 468-69. 9 Sell, May, „Moments in law", 469. 48 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 and radio industry, the tension is permanent. The advent of the Internet made this tension more explicit and made possible an unpredictable coordination of pirate counter-political spheres. Pirate movements all around Europe, but also in Canada, USA, South America and Russia are re-using the term „piracy" with positive significations. The pirate movement values, as the remix of culture, the subversion and the contestation of the sovereign power, the digital disobedience etc., changed the sign and use of „piracy" instating it again as a positive propaganda term. Being a pirate in our days means fighting for the free flow of information and access, for civil digital rights (as the online privacy), for fairness in information dissemination etc. The counterpolitics gains power and popular legitimacy. The turning point for the pirate movement can be set in the beginning of 2009 with „Spectrial" in Sweden, a trial of the biggest file sharing website using a peer-to-peer protocol, The Pirate Bay. The process was spectacular, with big public meetings in support of Pirate Bay founders and an online campaign, and made possible the emergence of Piratpartiet (The Swedish Pirate Party) which gained two seats in the elections for European Parliament that year. From 2009 the pirate movement spread in the European area and abroad. 1. Political themes The purpose of this section is that of exploring the wide range of political themes of a series of Pirate Parties from Europe. Due to the scope of our article, we will focus only on several of such political movements from the following countries: Sweden, Germany, Switzerland, United Kingdom and France. In the following paragraphs we will try to provide a qualitative research and analysis of the ideological tenets of the pirate movements in the countries listed above, with the goal of highlighting their overlapping concerns but also some significant areas of discord. Our hypothesis is that, while they do agree on some important positions such as intellectual property, privacy or open government (to list just a few) they do not prescribe the same economic policies. 1.1 Intellectual Property: Towards the reform of the Copyright and Patent System One common concern of all the pirate party platforms we shall analyse is the idea that the copyright system, alongside the patent one, are in need of a fundamental reform. For example, Piratpartiet (The Swedish Pirate Party) draws attention to the fact that in our present legal system, copyright laws have far exceeded their original purpose, namely that of facilitating the spread of cultural products. In their own words, they emphasise the fact that „the official aim of the copyright system has always been to find a balance in order to promote culture being created and spread. Today that balance has been completely lost to a point where the copyright laws severely restrict the very thing they are supposed to promote"1. Highlighting the fact that culture and knowledge are by themselves beneficial to society as a whole, their solution to the present problem is, first of all, that of restricting the monopoly of a copyright holder to only five years. They also draw attention to the fact that file sharing has become, in our present legal system, a type of victimless crime. As a consequence, the Piratparteit consider that decriminalization of such actions is in order: „The Pirate Party wants to restore the balance in the copyright legislation. All non-commercial copying and use should be completely free. File sharing and peer1 The political platform of the Swedish Piratpartiet is available in English online at http://www. piratpartiet.se/international/english, accessed on April 17, 2012. 49Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 to-peer (P2P) networking should be encouraged rather than criminalized"1. With regards to patents, their main concern lies with the pharmaceutical industry and the hampering effect of the existence of patents. The Swiss Pirate Party acknowledges the same type of concerns. They emphasise the need of liberating culture and as a corollary they talk about Digital Rights Management, namely „the non-commercial collection, use, manipulation and distribution of culture shall be expressly allowed."2 As for patents, they draw attention upon the need of a reform which would limit the chance of monopoly in various industries. The other Pirate Parties which we analyse hold similar point of views. For example, in their UK 2011 Manifesto3, the Pirate Party UK draws attention to the need of a more balanced copyright and patent system, underlining the fact that the reduction of protection granted by copyrights or patents is in order, while recognizing that P2P transactions that not include money shouldn't be considered a crime. Moreover, if the Piraten Partei (The German Pirate Party) talks about the need of recognizing the digital Society4, the French Parti Pirate lists the „legalisation of file sharing"5 as one of their main concern. 1.2 The common concern for privacy and data security The respect for the private sphere of each individual but also the opposition towards data collection or the surveillance of conversations or data transfers, either online or offline, is a unifying theme for all European Pirate Parties. For example, the Swedish Piratpartiet considers that the events in US on 9/11 or the terrorist attacks in London or Madrid have paved the way towards the increasing control and surveillance on behalf of the state regarding our private sphere. Following what we may call a popperian perspective, they emphasise the value of an open and transparent society. The Swiss pirates dwell on the same assumptions. They consider that all activities that imply either surveillance or data control should be reserved only in cases of extreme emergency. Their position could be summed up as follows: „All attempts of the state or third parties to curtail these rights must be critically questioned and explicitly contested. All organizational units, systems and methods, which the state can use in the observation and surveillance of its citizens must be subjected to continuous and strict evaluation and assessment by elected officials. Surveillance and data collection in the absence of reasonable cause are an unacceptable encroachment on the private sphere"6. Due to their historical background which consists of two types of dictatorships7 in just a century, the German Piraten Partei stresses the importance of protecting the right to privacy for a democratic society. As the Swiss Pirates pointed out earlier, the State must be granted the power to encroach on such a fundamental right only if there is a clear and present danger: „the government must only be allowed 1 The political platform of the Swedish Piratpartiet, url: http://www.piratpartiet.se/ international/english, accessed on April 17, 2012. 2 The ideology of the Swiss Pirate Party is available online at http://www.pirateparty.ch/Party_ Platform, accessed on April 17, 2012. 3 The 2011 manifesto of the Pirate Party UK is available online at http://www.pirateparty.org. uk/policies/uk-2011/, accessed on April 17, 2012. 4 For more details regarding the nature of the digital Society as the German Pirate Party envision it, see http://www.piratenpartei.de/politik/wissensgesellschaft/digitale-gesellschaft/, accessed on April 17, 2012. 5 The French Pirate Party's position regarding copyright and patents is available online at http:// legislatives.partipirate.org/2012/legalisation-du-partage/, accessed on April 17, 2012. 6 Political Platform of the Pirate Party Switzerland. 7 We have in mind, obviously, Hitler's Nazi regime on the one hand, and the German Democratic Republic on the other. 50 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 to access means of communication or to monitor citizens if there is substantiated evidence that this citizen will commit a crime. In all other cases, the government must assume that its citizens are innocent and leave them alone"1. Moreover, they accentuate the fact that citizens should also have a right to informational self-determination. For example, they consider that „all citizens must have an enforceable claim against administrators of central databases to demand disclosure of their personal information at no cost, and also for correction, blocking or deletion of their data." The French and UK parties share the same vision. The position of the French Parti Pirate could be summed up using two of their political slogans: „Non au fichage abusif!"(No to abusive filing!) and „La vidéo surveillance nuit gravement à vos libertés!"(Video monitoring seriously harms your freedoms!)2. Last but not least, the UK Pirates, while acknowledging all the previous positions of their counterparts, also stress the fact that „we will ensure the public has the right and ability to encrypt their personal data and communication"3. 1.3 Open Government and the strife for a transparent political system Another unifying theme for European Pirates lies within their scope of the following concepts: Open Government and Liquid Feedback4. As a consequence, all the parties analysed in the present article prescribe certain types of public policies to attain this goal. For example, the Swiss Pirate Party Platform has the following demands: the relationship between business man and politicians and the sources of income of political parties must become common knowledge, the principle of political openness has to be strengthened and last but not least, the political decision making process has to become more transparent and comprehensible for each citizen. This public policy concerns stress the importance of placing mature citizens in the middle of the political process. In turn, the French have similar options, emphasising the need of preventing conflict of interests and of clarifying public expenses. The German Piraten Partei has a similar approach and also an interesting solution: laws for protecting whistleblowers. They acknowledge that this type of activity, regarding the range of public expenses, has an important corrective function in any free and democratic society. 1.4 Parting ways Interestingly enough, while the European Pirates we discussed have similar options regarding Intellectual Property, Digital Rights or Open Government, they do differ or at least they tend to emphasise other different aspects. First of all, let's start with particular differences which are not a signal of a bigger gap. For example, while all the parties agree that the duration of monopoly granted by copyright should be diminished, they do not prescribe the same policies. For instance, while the Swedish Piratpartiet considers that this period should be limited to only five years, the UK Party aims at a more conservative reform, having in mind a period of ten years. 1 Privacy and Data Protection, http://www.piratenpartei.de/privacy-and-data-protection/, accessed on April 17, 2012. 2 The two slogans can be found online at http://legislatives.partipirate.org/2012/notreprogramme/, accessed on April 17, 2012. 3 UK 2011 Manifesto, 12. 4 In the mission statement, the developers of this online tool explained their approach: „LiquidFeedback is an online system for discussing and voting on proposals in an inner party (or inner organizational) context and covers the process from the introduction of the first draft of a proposal to the final decision. Discussing an issue before voting increases the awareness of pros and cons, chances and risks, and allows people to consider and suggest alternatives" (url: http:// liquidfeedback.org/mission/, accessed on April 17, 2012). 51Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 Another interesting point well mentioning is the fact that some Pirate Parties, besides their „digital" platform, tend to punctuate some aspects which other organizations do not really focus on. For example, Pirate Party Switzerland states their option for a clear separation between Church and State and their plea for laicism and humanistic values. As a consequence, they demand that the state should abolish church taxes, bring religious organizations on parity with other types of organizations or the promotion of constructive thinking as a central part of the education process. The German Piraten Partei side with the Swiss on these issues stressing the importance of fighting against religious paternalism and for a true axiological neutrality of the state on religious or spiritual issues. While they might agree on this issue, the other Pirate Parties analysed here do not make explicit such a plea. A more fundamental divide however between European Pirates becomes evident if we focus our attention on the particular manner in which they tackle with other social or economic issues. The German Pirates are, in this context, a paradigmatic example. Leaving aside the digital component of their political platform, they tend to display an affinity with Left politics. Only a brief review of their claims is enough to warrant this claim. First of all, for example, they ask for free public transportation. They also tend to side with the Green Party on o range of issues such as eco-sustainable economic growth or a move from fossil fuel towards generative and regenerative resources. Last, and more importantly not least, it is interesting to note the fact that they are in favor of a minimum wage in Germany1 better understood as a safety net for all individuals: „since the goal is to secure an income and a livelihood for everyone, this income should be guaranteed directly to each individual. Only this way can we protect the dignity of all people without exception. Just as we provide public security, traffic routes and large parts of the educational system without a direct compensation, a secure livelihood must also become a part of our infrastructure"2. The French Parti Pirate, while not explicitly proposing the German policies which we presented earlier, acknowledges that capitalism represents a coercive ideology. They do advance a political discourse dominated by a plea towards equality, but not in specific terms. In their own words, „faced with economic issues, the Parti Pirate encourages economic and energy alternatives. Far from substituting another dogma to the coercive capitalist ideology, the Parti Pirate wants to promote local responses to citizens' needs by promoting free access to knowledge and essential skills"3. The other Pirate Parties analysed in this article either ignore such issues or manifest a more pro-market attitude. For instance, the Swiss and UK pirates focus their attention on social and civil liberties. The Swedish Pirates however, while trying to position themselves as a single issue party, favor, on average, more freemarket policies than their German or French counterparts. 2. Hackers, geeks, tech-savvy users and the median voter Voter preferences in multi-party systems are a classical way to investigate the political structure of a country and the specific struggle for political power within its area. Seeing the politics as a competition market for voters' preferences should offer an objective framework to explain political movements, expectations and outputs. The first assumption of this framework is the existence of a reasoning voter 1 This discussion is quite thought-provoking in a country like Germany, where there is no federal minimum wage. 2 „Work and Social Policy", http://www.piratenpartei.de/work-and-social-policy/, accessed on April 17, 2012. 3 „Parti Pirate, sa conscience politique", http://legislatives.partipirate.org/2012/consciencepolitique/, accessed on April 17, 2012. 52 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 who usually thinks and evaluates the parties accordingly to her preferences (in a feedback loop). The second assumption is the rationality with limited information the voter uses. The problem of limited information is paramount to generating a preference: because the voter has limited time to get the full amount of information and sometimes the sources are scarce, she often prefers to simplify and rely upon friends, relatives or other persons. But this image of reasoning voter is challenged by the pirate movement; a typical voter for the pirates is a heavy user of the Internet and other information technologies, i.e. she is a well-informed person using the right tools to inform about how to fulfill her political preferences. The pirate movements all across Europe face the standard dilemma of „new movements"1: standing in a niche with a program only for specific issues (like those expressed in the previous section) or a more comprehensive approach of the general politics. A future research has to answer this question: do the pirates intend to make a niche politics or a more general one? In order to answer it, we need to assess how they conceive the role of the median voter. It is widely accepted that pirate parties are a grassroots movement2 building a bottom-up architecture. The core of this movement was formed by IT enthusiasts, sometimes described as hackers or computer geeks. Hackers have a long tradition of tinkering and subversion: sometimes depicted as digital villains, and some other times as network angels, the hackers are indubitably the symbol of the computer cultural revolution. But the hackers also tend to follow a deterministic view about technology and society: for them the politics resides in the power of digital code3, i.e. the code shapes the social interaction, and hacktivism is the best form of political disobedience. In short, information is at war, a war for the control of information. The pirate party movement is an overturn of Clausewitz's dictum: politics of information is the continuation of electronic war by other means. The pirates keep the affinities with the hackers' movement Anonymous or Wikileaks4, but they seek to cooperate and develop beyond the „hacking" dimension. For example, the two MEPs from Swedish Piratpartiet are affiliated to the Green Group in the European Parliament5. In other words, the pirates seek to make political alliances beyond the 1 The aim of these „new movements" is, accordingly to Young, the politicization of the social (in Iris Marion Young, „Political Theory: An Overview", in A New Handbook of Political Science, Robert E. Goodin, Hans-Dieter Klingemann eds. (Oxford: Oxford University Press, 1998) 481-3). Her favorite examples are the ecologist, feminist or LGBT movements. One of our hypotheses is that the pirates do not share neither the same assumptions with the „new movements", nor the ideology or the binary vision of the social world. To put it otherwise, the pirates face the same dilemma, but they are an „old movement" having its roots before the French Revolution and the Left Right division, as we emphasised in the first section. 2 The idea of a grassroots movement is used not only from the inside, i.e. how the parties define themselves, e.g. „The Pirate Party UK is a democratic political party built on grassroots support and the work of volunteers" (as seen on the Pirate Party UK official website, url: http://www. pirateparty.org.uk/, accessed on April 17, 2012), but also as a mass-media label imposed to them. For example, both the conservative newspaper Frankfurter Allgemeine Zeitung and the leftist Tageszeitung used it in describing the specific of Piratenpartei Deutschland (The German Pirate Party) (apud. Jess Smee, „The Pirate Party Is Losing its Bond with Voters'" in Spiegel Online, 12/05/2011, url: http://www.spiegel.de/international/germany/0,1518,801779,00.html, accessed on April 17, 2012). 3 A computer code is a set of rules and procedures. 4 For example, the official website of Piratenbeweging / Mouvement Pirate (Pirate Movement) of Belgium makes a list of affinity links to other movements and organizations like the anticopyright organization Piratbyran (the Bureau of Piracy) from Sweden, The Pirate Bay (the world's largest bittorent-tracker) or Wikileaks (url: http://pirateparty.be/node/29, accessed on April 17, 2012). 5 As it is stated on MEPs Amelia Andersdotter and Christian Engström profiles on European Parliament website (urls: http://www.europarl.europa.eu/meps/en/108570/Amelia_ANDERSDOTTER.html 53Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 scope of a hacking culture, overcoming the geek computer label and shifting off from the deterministic view to a more general vision of interplay between technology, information, society and politics. This quest of positioning is in fact the quest for the median voter: the pirates intend to unlabel themselves as computer geeks for a more open and inclusive agenda that can bring more votes. And this is possible simply because in EU at least there is a critical mass of Internet users and tech savvy people1. The switch from hacktivism to general politics is obvious; the pirate movement passed the „romantic period" to a more pragmatic attitude within the rules of the political game. The idea of a median voter has its roots in Hotelling's law of minimum differentiation for economic actors2: it is rational to make similar products to compete on the market. The political actors tend to align their agenda to the median voter in campaigns therefore tend to have similar policy proposals. Going to the median preferences is the best way to achieve goals in a typical majoritarian voting systems. The median voter theorem can explain why radical parties fail to succeed and also the emergence of two parties in majoritarian systems. Our hypothesis is that pirate movements will move from the radical line and the specific niche to the median voter and general politics3. The pirate movement is obliged to do so, otherwise it can lose its political themes in front of bigger parties like the socialists, the liberals or the greens which can embed them into their programs. Another risk of this turn to general politics is the advent of internal struggles between the purists (or the „traditionalist" computer geeks) and the maximalists (the advocates of information and knowledge politics at large with implications in other domains). We don't have sufficient data for a correlation, but it seems that pirate movements can succeed especially on a fragmented political market with many parties in Parliaments, like Sweden and the federal Germany. 3. Towards a research agenda; abandoning the left-right analysis We consider that a starting point for assessing the emergence of the European Pirate Parties and a formulation of a research agenda dedicated to them should be this simple observation: the Pirates managed to transgress the virtual environment where they started into the real world of politics. File sharing on the Internet imposed as a social norm subverting the legal rules of copyright. That's why pirate movements are grassroots: they encompass social norms online. In this light their politics must be always bottom-up, from the social norm to the legal rule. A second reason for the emergence of pirates is their realised claim of direct democracy: at least the German pirates use an online tool, Liquid Feedback, which is the instantiation of the participatory democracy dream. A theoretical analysis of political parties, some political scientists might argue, should focus on whether the particular organization which we are focusing on belongs either on the Left or on the Right of the political spectrum. For example, in their and http://www.europarl.europa.eu/meps/en/96676/Christian_ENGSTR%D6M.html, accessed on April 17, 2012). 1 At December 31, 2011, Internet penetration rate was 71,5% of population in the European Union which means 359,530,110 users. The penetration rate is two times bigger than the world's average (32,7%). More information at http://www.internetworldstats.com/stats9.htm, accessed on April 17, 2012. 2 Harold Hotelling, „Stability in Competition", Economic Journal, 39 (1929): 41-57. 3 Piratenpartei Deutschland (The German Pirate Party) already started to take votes from historical parties like the liberals, the socialists, the greens and the communists. The case of Saarland elections of 2012 is paradigmatic for this. 54 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 article Putting Parties in Their Place: Inferring Party Left-Right Ideological Positions from Party Manifetstos Data, Matthew J. Gabel and John D. Huber dwell on such an assumption. They argue that „the left-right ideological positions of political parties play a central role in theorizing many different aspects of democratic processes. Scholars employ the left-right positions of parties in theoretical arguments and empirical tests on such topics as macro-economic policy-making, legislative institutional choice, electoral competition, voting behavior, political representation, and cabinet stability. Thus, evaluation of a wide range of theoretical arguments in comparative politics requires reliable measures of the left-right positions of political parties"1. They consider that, in order for political scientists to do this task, they should take a closer look at how political parties present themselves in their manifestos. The example of the European Pirate Parties though might pose a serious difficulty to such a theoretical endeavour. While some of the parties do exhibit a preference towards some policies which might seem closer to the Left (such is the case of the German Pirate Party) or pro-market attitudes (the case of Sweden's Piratpartiet) it would be difficult to argue that Pirates are, on a whole, either Left or Right wing. As a consequence, we consider that the formulation of a framework for the analysis of the emergence of Pirate Parties should take into account this observation. In addition, our own proposal stems from Stuart A. Lillie and William S. Maddox's 1981 article An Alternative analysis of Mass Belief Systems: Liberal, Conservative, Populist and Libertarian.2 The two American political scientists have an interesting proposal: instead of thinking of the US political realm as being divided in two parts, the liberal (left of the center) and the conservative (right of the center), a more accurate approach would take into account the following variables: the attitudes towards government intervention in the economy and the attitudes towards individual liberty. In this new framework, they consider that a more explicit analysis should focus on the following political categories: liberals, conservatives, libertarians and populists. We consider that the rise of the Pirate Parties invokes the necessity of a new measurable variable: the attitude towards digital freedom, liberties and rights. In the long run we have to test several hypotheses. For this, we need to wait for another two years of national elections and the European Parliament election of 2014. Hypothesis 1. Pirate movements will move from the radical line and the specific niche to the median voter and general politics. Hypothesis 2. Pirate movement will never totally ascribe to either left or right policies. It is possible to see in the near future two kinds of political pirate parties having the same informational policies but with different social visions. It is also possible to have two different pirate parties in the same country. Hypothesis 3. If the first two hypotheses are true, then pirate movement will face big internal struggles on the national and international level. This will imply the lack of success for an International Pirate Parties and the impossibility of a common European politics. We intend to develop the research using qualitative data from interviews with the emergent leaders of pirate movements, a much deeper linguistic analysis of official pirate documents, and also to establish a set of correlations between economic and social welfare in each European country, the digital readiness & inclusion, and the policies that the Pirate Parties propose. 1 Matthew J. Gabel, John D. Huber, „Putting Parties in Their Place: Inferring Party Left-Right Ideological Positions from Party Manifestos Data", American Journal of Political Science, 1 (2000): 94. 2 Stuart A. Lillie, William S. Maddox, „An Alternative analysis of Mass Belief Systems: Liberal, Conservative, Populist and Libertarian", Cato Institute Policy Analysis, 3 (1981). 55Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 REFERENCES GABEL, Matthew J., HUBER, John D., „Putting Parties in Their Place: Inferring Party LeftRight Ideological Positions from Party Manifestos Data", American Journal of Political Science, 1, 2000, 94-103. HOTELLING, Harold, „Stability in Competition", Economic Journal, 39, 1929, 41-57. JOHNS, Adrian, Piracy: The Intellectual Property Wars from Gutenberg to Gates, Chicago, Chicago University Press, 2009. KUHN, Gabriel, Life Under the Jolly Roger: Reflections on Golden Age Piracy, Oakland California, PM Press, 2009. LILLIE, Stuart A., MADDOX, William S., „An Alternative analysis of Mass Belief Systems: Liberal, Conservative, Populist and Libertarian", Cato Institute Policy Analysis, 3, 1981, http:// www.cato.org/pubs/pas/pa003.html. SELL, Susan, MAY, Christopher, „Moments in law: contestation and settlement in the history of intellectual property", Review of International Political Economy, 8 (3), 2001, 467-500. YOUNG, Iris Marion, „Political Theory: An Overview", in A New Handbook of Political Science, Robert E. Goodin, Hans-Dieter Klingemann eds., Oxford, Oxford University Press, 1998. 56 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 P artidele politice și articularea lor organizaţională constituie un important teren de cercetare nu doar în cazul democraţiilor consolidate, ci și în ceea ce privește noile democraţii. În acest context, într-o primă fază, literatura identifică o simetrie surprinzătoare între organizaţiile structurate rapid de către noile partide postcomuniste și modelul consacrat în democraţiile consolidate începând cu sfârșitul anilor 70, și anume partidul cartel1. Această sincronizare este explicată mai ales în legătură cu incapacitatea consolidării organizaţionale, micșorarea distanţei ideologice, codificarea excesivă menită a restricţiona accesul noilor competitori pe scena politică, comportamentul coluziv al noilor organizaţii postcomuniste sau puternica dependenţă de resursele financiare acordate de către stat2. La rândul său preeminenţa lideri1 Richard Katz, Peter Mair, „Changing Models of Party Organization and Party Democracy. The Emergence of the Cartel Party," Party Politics 1 (1995): 5-28. 2 Iniţial adoptată ca un punct de reper în analiza partidelor postcomuniste, teza sincronizării partidelor postcomuniste cu modelul partidelor cartel este progresiv nuanţată sau chiar negată. Petr Kopecký,„Developing Party-Organisations in East-Central Europe. What Type of Party is Likely to Emerge?," Party Politics, vol. 1 (1995): 515-34; Petr Kopecky, Political Parties and the State in PostÎn căutarea unui Mecena Mecanisme și procese de finanţare ale partidelor politice în România postcomunistă ALEXANDRA IONAȘCU [The University of Bucharest] SORINA SOARE [Université libre de Bruxelles] Abstract The process of party building in the CEE democracies was intimately linked to formal and informal aspects of colonising State resources. While party regulations became more articulated, Romanian parties have taken advantage of an intricate arrangement of private and public resources for guaranteeing their financial survival. Hence, our paper aims at providing a general overview of the Romanian parties' financial (re)sources over the last decade. Within this context, party's members assumed a peculiar role, acting both as legitimacy providers and means of economic survival. Keywords Party funding; party organisations; members; donations; subsidies; Romania Finan†area partidelor 57Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 lor în structuri partinice construite de sus în jos1 accentuează această similitudine. Geneza pluralismului politic în spaţiul postcomunist poate fi menţionată ca fiind o cauză explicativă importantă; avem de a face de altfel cu precădere cu partidele de origine parlamentară sau cu partide care dincolo de clivaje și discursuri ideologice se construiesc în jurul potenţialului de „seducţie" exercitat de lideri. Astfel, structura organizaţională clasică suscită puţin interes, mai ales ţinând cont de experienţele mobilizării forţate valorizate sub Vechiul regim2. Pe acest fundal, partidele postcomuniste sunt descrise ca fiind structurate cu precădere la nivelul Statului, având ca centru de greutate grupul reprezentanţilor din funcţii publice, recrutând cu precădere în afara organizaţiilor și cultivând o slabă legătură cu societatea și cu teritoriul; ele impunându-se, într-o primă fază, mai degrabă ca organizaţii stratarhice3. Semnalând existenţa unei fragilităţi organizaţionale, acţiunile partidelor din Europa centrală și de Est au vizat în principal maximizarea resurselor proprii prin mobilizarea fondurilor publice. Astfel, la începutul anilor 90, fondurile din surse private, incluzând cotizaţiile, dar și donaţiile primite din partea persoanelor fizice și juridice reprezentau 26,2% din totalul veniturilor partidelor din Cehia și doar 7% din veniturile totale ale partidelor din Ungaria, în timp ce relevanţa subvenţiilor de la stat la nivelul veniturilor totale ale partidelor era 55,8% în cazul ungar și de 47,6% în cazul ceh4. Evoluţia constată spre o prevalenţă a finanţării publice instituia practic un principiu de subvenţionare a partidelor pentru a le facilita existenţa, media estimată pentru contribuţiile directe ale statului la veniturile partidelor postcomuniste fiind aproximată la 65% din totalul resurselor acestora5. Partidele deveneau astfel parte a statului pe care alegeau să îl exploateze în virtutea propriului interes, în detrimentul unui efort de a acţiona mai degrabă ca vehicule de reprezentare. Nu trebuie însă ignorat că la baza codificărilor finanţării publice a partidelor se regăsesc aceleași mecanisme ca și în cazul democraţiilor occidentale, și anume crearea unor condiţii similare pentru a permite o competitive politică echilibrată. Mai precis, acesCommunist Europe (Londra: Routledge, 2007);Maria Spirova, „Political Parties in Bulgaria. Organisational Trends in Comparative Perspective." Party Politics (2005): 605-608; Maria Spirova, Political Parties in Post-Communist Systems: Formation, Persistence, and Change (New York: Palgrave Macmillan, 2007); Aleks Szczerbiak, „New Polish Political Parties as Membership Organisations," Contemporary Politics. 7(2001) 57-69; Aleks Szczerbiak, „Party Structure and Organisation in Post-Communist Poland," Journal of Communist Studies and Transition Politics, 17(2001): 94-130). În cazul romanesc, Teza cartelizării a fost adeseori invocată în analiza sistemului partizan românesc vezi Daniel Barbu, Republica absentă (Bucuresti: Nemira, 1999), Ionuţ Ciobanu, „Partidele politice româneşti – partide moderne de cadre?," Sfera politicii 120-121-122 (2005):70-85; Silviu Dan Mateescu, „Impactul cartelizării sistemului de partide din România asupra consolidării sistemului democratic," Sfera politicii 162, (2011): 12-23 etc. 1 Ingrid van Biezen, „On the Theory and Practice of Party Formation and Adaptation in New Democracies„, European Journal of Political Research 44( 2005): 147 . 2 Încă din primele zile ale anilor 90 în România ca şi în restul regiunii partidele ezită în a dezvolta legături profunde şi stabile cu nivelul local şi cu votanţii: se observă atunci bricolaje caricaturale care determină o implantare preferenţială a partidelor ex-comuniste în zone rurale pe când cele anticomuniste monopolizează spaţiile urbane deschise. Dumitru Sandu, Sociologia Tranziţiei. Valori si tipuri sociale in România (Bucureşti: Staff, 1996). 3 Alexandra Ionaşcu, „Les partis politiques roumains. L'histoire d'un développement inattendu", Studia Politica. Romanian Political Science Review 8 (2008): 589-623. 4 Ingrid Van Biezen, „Political Parties as Public Utilities," Party Politics 10(2004): 710. Singura excepţie este dată de partidul comuniştilor cehi. Marcin Walecki, „Money and Politics in Central and Eastern Europe," Funding of Political Parties and Election Campaign, (IDEA Handbook Series, 2003) :73. 5 Van Biezen, Political Parties, 212-214. 58 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 te reglementări sunt propuse mai ales pentru a contrabalansa avantajele partidelor succesoare faţă de slăbiciunile mișcării anticomuniste1. Pornind de la premisa importanţei resurselor pentru definirea trăsăturilor organizaţionale ale partidelor politice2, acest articol își propune o radiografiere a evoluţiei surselor oficiale de finanţare ale partidelor politice și importanţa acestora în înţelegerea sistemului de partide din România postcomunistă. Cercetarea va revela importante transfigurări în acţiunile formaţiunilor politice românești, în sensul invers instituit în noile democraţii. Dependenţa iniţială de resursele private (cotizaţii, donaţii, venituri proprii) pare a fi parţial abandonată, partidele orientându-se, în contextul ultimilor ani, din nou către finanţarea acordată de către stat. 1. Principalele surse de finanţare ale partidelor politice românești În ultimii ani, transformările legislative cu privire la partidele politice românești postcomuniste atestă o practică a reprezentanţilor partidelor politice în funcţii publice în vederea reglementării extensive a funcţionării organizaţionale3. Atât condiţiile de existenţă ale partidelor politice (25000 de membri distribuiţi în 18 judeţe cu minimum 700 de susţinători în fiecare judeţ), cât și codificări din ce în ce mai restrictive cu privire la acordarea subvenţiei de stat, dar și în ceea ce privește cuantumul donaţiilor și declararea veniturilor, au condus la configurarea unui peisaj politic menit să întreţină situaţii de monopol și să susţină deja partidele politice deja consacrate politic în decursul primilor ani ai postcomunismului românesc4. Astfel declaraţiile oficiale ale partidelor cu privire la resursele de care acestea dispun ne arată o tendinţă semnificativă de creștere a veniturilor acestora în perioadele electorale. Dacă subvenţiile primite de la stat nu suferă reconfigurări semnificative de-a lungul ultimilor 10 ani, creșterile raportate de formaţiunile politice românești depind de veniturile înregistrate pe baza donaţiilor (provenite de la persoanele fizice și juridice), dar și paradoxal din veniturile înregistrate pe baza cotizaţiilor. O diferenţiere netă ar fi de făcut în acest cadru între social democraţi care prezintă o regularitate la nivelul fluctuaţiilor din perioada 2004, 2008, ani electorali, și partidele de dreapta: liberalii și democrat liberalii care înregistrează pe parcursul ultimei perioade electorale o creștere vizibilă a veniturilor provenite din surse private (tabelul 1). 1 Jonathan Hopkin, „The problem with party finances: theoretical perspectives on the funding of political parties," Party Politics 10(2004): 627-651; Sergiu Gherghina, Mihail Chiru, Fernando Casal Bertoa, „State Resources and Pocket Money: Shortcuts for Party Funding In Romania", Working paper 8 (2011) www.partylaw.leidenuniv.nl/uploads/wp0811.pdf. 2 Herbert E. Alexander, Comparative Political Finance in the 1980s (Cambridge: Cambridge University Press, 1989); Michael Koss, The politics of party funding (Oxford: Oxford University Press, 2010). 3 Alexandra Ionaşcu, Sorina Soare, „Le financement des partis politiques et leurs transformations organisationnelles. Un aperçu du cas roumain," Transitions (ULB:Bruxelles, 2012). 4 Alexandra Ionaşcu, Sorina Soare, „Cultivating Large Membership Rolls: The Romanian Case", in Emilie Van Haute (coord.), Party Membership in Europe: Exploration into the anthills of party politics (Editions de l'Université de Bruxelles: Bruxelles, 2011), 61-76; Silviu Dan Mateescu, „Impactul cartelizării sistemului de partide din România asupra consolidării sistemului democratic," Sfera politicii 162, (2011): 12-23; Sergiu Gherghină (coord), Voturi şi politici. Dinamica partidelor romaneşti în ultimele două decenii (Iaşi: Institutul European, 2011), etc. 59Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 Tabelul 1. Evoluţia resurselor financiare ale principalelor partide postcomuniste romanești (2003-2010) Data Subsidii statale Cotizaţii Donaţii Venituri totale Subsidii % Cotizaţii % Donaţii % PS D 2003 2266310 7256352 969500.6 12939590 17.51 56.08 7.49 2004 2266310 25311878 7503086.6 41580817 5.45 60.87 18.04 2007 2924200 5698889 3793656 12807638 22.83 44.50 29.62 2008 2924200 19098942 18879601 41226272 7.09 46.33 45.80 2009 2651207.8 10309590 8065707 21026505 12.61 49.03 38.36 2010 2284258.1 3584859 389505 6528003 34.99 54.92 5.97 PD L 2003 812027 212710 1113792 2277459 35.65 9.34 48.91 2004 812027 1099322 3180240.3 5197553 15.62 21.15 61.19 2007 1599130 2304802 11159289 15302363 10.45 15.06 72.93 2008 1599130 21375888 33374071 57821701 2.77 36.97 57.72 2009 2635999.7 13266235 27655223 43557458 6.05 30.46 63.49 2010 2281636.1 4349937 4465291 11407221 20.00 38.13 39.14 PN L 2003 1125095 491497 667896.4 2480064 45.37 19.82 26.93 2004 1125095 1555784 4962014.6 8408174 13.38 18.50 59.01 2007 1589366 2877868 9925276 14677061 10.83 19.61 67.62 2008 1589366 9801581 33198234 45459233 3.50 21.56 73.03 2009 1534486.9 3384632 5983277 11183458 13.72 30.26 53.50 2010 1322125.2 4330730 1835019 7823312 16.90 55.36 23.46 U D M R 2003 746945 567169 633402.8 2857472 26.14 19.85 22.17 2004 746945 728627 3019315.6 4622351 16.16 15.76 65.32 2007 722269 638939 2148688 3531119 20.45 18.09 60.85 2008 512422 1088878 6475613 8099504 6.33 13.44 79.95 2009 80122.6 636607.75 2184683.6 2901414 2.76 21.94 75.30 2010 20882660 724111.1 431895.8 22140396 94.32 3.27 1.95 Surse: Preda și Soare 201, Ionașcu și Soare 2011, Mateescu 2011, datele publicate de Autoritatea Electorală Permanentă, rapoartele anuale publicate pentru fiecare formaţiune politică în M. Of) a. Subvenţiile: statul prima circumscripţie a partidelor politice? Deși din primii ani ai postcomunismului românesc, statul se angajează în privinţa susţinerii financiare prin subvenţii atât a partidelor politice parlamentare, cât și a celor neparlamentare, nicio formaţiune politică (dintre cele din urmă) nu a reușit practic obţinerea finanţării din partea statului1. În același timp, sumele provenite de la bugetul de stat alocate partidelor s-au menţinut relativ constante pe parcursul anilor 2000. Dacă în 2008, aproximativ 1700000 de euro erau alocaţi pentru șase partide (PC, PSD, PDL, PNL, UDMR si PRM), suma totală a subvenţiilor a coborât în 2009 la1.500.000 euro (incluzând UDMR-ul pe primele 2 luni) și la aproximativ 1300000 euro în 2010 alocaţi pentru funcţionarea celor patru partide parlamentare (PC, PSD, PDL și PNL). Trebuie menţionat însă că la cifrele din 2010 ar mai fi de adăugat aproximativ 4600000 de euro alocaţi UDMR2 de către guvern prin Departamentul de Relaţii Interetnice. În ciuda cuantumului impresionant al veniturilor cu care statul susţine aceste formaţiuni parlamentare este de remarcat că, în perioada recentă, sumele vărsate de la bugetul statului pentru aceste partide joacă mai degrabă un rol marginal, 1 Mateescu, „Impactul cartelizării", 12-23. 2 Suma cu privire la subvenţia primită de la stat este extrasă din Raportul 4952/14.12.2011, AEP, MOF 921/23.12.2011. 60 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 nedepășind în general 20% din totalul veniturilor declarate. Dacă la începutul anilor 2000, subvenţiile par a juca un rol mai important în economia partidelor de dreapta, aportul acestora la funcţionarea partidului rămâne redus în ultima perioadă. În acest context, anul 2010 pare a impune o schimbare majoră pentru principalii competitori ai scenei politice românești. Creșterea exponenţială a veniturilor pe care UDMR le primește, de data aceasta în baza statului său de formaţiune reprezentantă a minorităţii maghiare, transformă resursele statale în principalul său mijloc de finanţare. In același timp, în cazul PSD, se înregistrează pentru întâia oară o pondere importantă a veniturilor oficial declarate ca provenind de la stat în vederea derulării activităţilor partidului (aproximativ 35% din veniturile partidului). b. Cotizaţiile de partid: semn al instituirii unor organizaţii de masă? Dincolo de reconfigurările recente cu privire la UDMR, principalele variaţii în veniturile partidelor din anii electorali vizează în special sumele provenite din cotizaţii și donaţii. O evaluare a sumelor astfel obţinute ne dezvăluie o creștere notabilă în ultimii zece ani. Astfel dacă în 1999, pentru cele trei mari partide parlamentare veniturile din cotizaţii reprezentau doar 37,5% (UDMR), 38,6% (PNTCD) și 27,8% (PDSR) în raport cu suma obţinută din fonduri publice1, sugerând astfel o creștere a dependenţei partidelor faţă de stat și o îndepărtare a acestor organizaţii faţă de membri ca și posibili finanţatori ai partidelor2, evoluţiile ulterioare ale finanţării partidelor vor sugera un fenomen opus. Această caracteristică se impune încă de la începutul anilor 2000 în cazul PSDului. Încă din 2003 cotizaţiile reprezentau mai mult de jumătate din veniturile totale ale acestui partid (56.08%). Dacă anii următori se înregistrează o relativă scădere a ponderii veniturilor provenite din aceste surse, în 2010 cotizaţiile redevin principala sursă de finanţare a social democraţilor. Mai mult decât atât, daca ar fi să raportăm sumele provenite din cotizaţii la veniturile ce ţin de finanţarea de la stat putem observa că PSD-ul obţinea de 3 ori mai mult din cotizaţii în 2003 și sume de 11 ori mai mari pe baza contribuţiilor lunare ale membrilor săi în anul următor. Analog, în perioada 2008, sumele declarate ca provenind din plata cotizaţiilor erau de șase ori mai mari decât cele cu care statul român contribuia la funcţionarea partidului. In cazul celorlalţi doi principali competitori ai scenei politice românești fenomenul dependenţei de finanţarea pe bază de cotizaţii se instituie mai degrabă într-o formă graduală. În cazul PDL-ului, membrii joacă un rol important în finanţarea partidului doar începând cu 2008 cu un maxim în 2010, când 38% din veniturile totale ale partidului sunt rezultanta acestui efort organizaţional. Aceiași tendinţă apare mult mai accentuată în cazul liberalilor care ajung de la 19% fonduri cu o astfel de provenienţă în 2003, la 30% din venituri în 2009 și 55% în 2010. Chiar si așa, în cursul ultimilor trei ani, în cazul liberalilor, veniturile provenite din cotizaţii erau de 6 (2008) și de 3 (2010) ori mai mari decât sumele primite de la bugetul de stat. În privinţa UDMR-ului, un model similiar de finanţare poate fi remarcat până la reconsiderarea manierei de acordare a subvenţiilor de la stat. Astfel, în 2008 veniturile din cotizaţii erau de două ori mai mari decât cele primite din subvenţii. Paradoxal de altfel, singurul partid politic care depins in extenso de finanţarea de la bugetul statului a fost, pentru mult timp, un partid devenit neparlamentar, Partidul România Mare (în 2003 cotizaţiile reprezentau 23% în raport cu valoarea subvenţiei de la stat, 1 Adrian Moraru, Elena Iorga, „România", in Michel Perrotino, Marek Chmaj, Marcin Walecki, Jaroslaw Zbieranek, Adrian Moraru, Elena Iorga, Ihor Shevliakov(coord.), Legislaţie şi mecanisme de control privind finanţarea partidelor politice: Cehia, Polonia, Romania, Ucraina (Bucureşti: Institutul pentru politici publice 2005), 136. 2 Moraru, Iorga, „România", 134-135. 61Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 iar în 2008 valoarea cotizaţiilor atingea doar 0,26% din suma pe care o primeau din subvenţia de la buget). O primă trecere în revistă a finanţării partidelor ar părea să sugereze importanţa deosebită pe care o au membrii la nivelul organizaţiilor politice românești și în asigurarea supravieţuirii organizaţionale. Conform acestui indicator ne putem prin urmare îndepărta de interpretările anterioare cu privire la subiect care susţineau că veniturile din cotizaţii nu au constituit vreodată o sursă importantă de finanţare pentru partidele din România1. Cu toate acestea, cuantumurile generale declarate de către partide necesită precizări suplimentare cu privire la orginea fondurilor declarate ca fiind colectate prin plata cotizaţiilor. Puţinele cercetări ce vizează acest aspect, relevă situaţii similare pentru toate partidele politice românești. În analiza lui Andrei Moraru și Elena Iorga se amintește că „practica a arătat că rata de colectare a cotizaţiilor la nivelul tuturor partidelor din România este foarte scăzută. Aceasta variază între valori de 10% și 40%"2. De altfel, sumele adunate la nivelul simplilor membri au cel mai adesea o valoare simbolică care ar putea constitui însă un indicator serios pentru partide în măsurarea interesului și disponibilităţii membrilor lor. Un simplu membru de partid plătea în 2009 o cotizaţie 5 Roni/lună în cazul PDL-ului, 2,5 în cazul PNLului și 1Ron/lună în cazul PSD-ului. În acest context, semnificativ mai importante în economia internă a veniturilor partidelor sunt sumele provenite din cotizaţiile celor deţin funcţii de conducere3 de exemplu, cotizaţia unui președinte de filială poate ajunge la 250-300 Roni pe lună în cazul PDL sau la 100 de Roni pentru PNL. Același fenomen este de altfel generalizabil la nivelul întregului spectru politic. Declaraţii politice publicate în media arată de pildă că delegaţii PSD aleși în Parlamentul european4 trebuie să contribuie la bugetul partidului cu 500,00 € lunar, la fel ca și aleșii locali care „în funcţie de veniturile lunare (...) au o cotizaţie lunară pentru partid mai mare decât cotizaţia impusă membrilor de rând". Această cotizaţie reprezintă 10% din salariu, în timp ce în 2006 cotizaţia simplă de membru era de 1Ron, pentru partidul cu baza cea mai mare de membri, cu excepţia aleșilor și a donaţiilor, din declaraţiile de venit ale partidului, membrii de rând nu par a contribui constant5. Aceste date disparate sugerează că deși avocaţi înfocaţi ai importanţei bazei și membrilor în interiorul formaţiunilor politice, partidele tind să ignore dimensiunea financiară a contribuţiilor acelora care nu ocupă poziţii de demnitate publică sau funcţii de conducere în partid. Membru notabil pare a fi doar acela care : (1) este recrutabil în poziţii publice și (2) restituie într-o manieră redistributivă parte din retribuţia venită din partea autorităţilor publice (salariul) către partidul de provenienţă. Diferenţele importante la nivelul cuantumului cotizaţiilor de la un an la altul tind să sugereze: pe de o parte faptul că există o volatilitate a calităţii de membru în interiorul unui partid, iar pe de altă parte că veniturile declarate din acest tip de contribuţii sunt mai degrabă cele colectate de la acești reprezentaţi constanţi ai partidelor la centru sau în funcţii publice și mai puţin rezultanta unei configurări clasice a unor partide de masă. Dincolo de aceasta însă, o nouă tendinţă este pe cale de a se institui conform căreia, departe de a se constitui ca simple forme goale de conţinut și lipsite de susţinerea bazei, partidele postcomuniste par totuși a reproduce un model descris deja în literatura referitoare la democraţiile consolidate în care partidele 1 Steven D. Roper, „The Influence of Romanian Campaign Finance Laws on Party System Development and Corruption," Party Politics 8 (2002): 175-192. 2 Moraru, Iorga, „Romania": 135. 3 Vezi L. Iedu, „Funcţia creşte cotizaţia", 16 aprilie 2009, http://www.agenda.ro/news/ news/18085/functia-creste-cotizatia.html. 4 „Geoana, din nou confuz", 19 martie 2007, www.ziare.com. 5 Cristian Sutu, „Geoană are soluţia pentru datoriile partidului: 'Daţi un leu la pesedeu' „, Cotidianul, 18 septembrie 2006. 62 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 de „dreapta" preferă structuri organizaţionale mai suple, în timp ce partidele de „stânga" sunt mult mai atrase de bazele largi de membri1. c. Adevăratul Mecena al anilor 2000: donatorul Deși putem remarca variaţii semnificative atât la nivelul numărului de membri2 cât și în ponderea sumelor provenite din cotizaţii, membrii de partid ocupă un rol important în planul politicii partizane din decursul ultimilor ani. Astfel, deși relevanţa cotizaţiilor variază de la caz la caz, partidele politice din România tind să adopte o strategie de finanţare sui generis bazată pe membri de partid și resurse statale. Această strategie specifică de supravieţuire organizaţională este însă nuanţată de analiza unei alte surse de finanţare care a devenit prevalentă în ultimii ani și anume sumele provenite din donaţiile primite de la persoanele fizice și judice3. Începând cu anii 2000 putem identifica o nouă tendinţă a dependenţei financiare a formaţiunilor politice românești de veniturile provenite din donaţii. Acest fenomen, apărut cu precădere spre sfârșitul anilor 2000, este vizibil în cazul tuturor competitorilor politici însă caracterizează în principal partidele de dreapta. Astfel 72% din veniturile declarate de PDL în 2007, 63% în 2009 proveneau din astfel de surse. Similar, liberalii anunţau că 67% dintre veniturile partidului în 2007 și 73% în 2008 erau bazate pe surse private. UDMR-ul, la rândul său, declara public venituri care în proporţie de 80% în 2009 reprezentau astfel de contribuţii. Singurul partid în cadrul căruia contribuţiile private au jucat un rol relativ moderat este PSD-ul. Cu toate acestea, dacă în 2003 donaţiile reprezentau doar 7% din veniturile partidului, în 2008 ele însemnau 45% din sumele oficial declarate, semnalând un proces de aliniere la această strategie de finanţare. Deși finanţarea prin donaţii nu diminuează rolul membrilor de partid, devreme ce numeroase sondaje au arătat că un număr mare de membri le permite partidelor un acces indirect la donaţii private prin prisma contribuţiilor unor membri influenţi4, putem spune că dezvoltarea partidelor românești, deși valorizând numerele mari, conduce în principal la consolidarea rolului reprezentanţilor partidelor în diferite posturi de conducere și mai puţin la întărirea bazei partidului ca atare. In această evoluţie generală trebuie totuși semnalată o dezvoltare recentă. Dacă partidele românești în cursul anilor 2000 par sa se despartă de trendurile instituite de partidele din Europa Centrală și să apropie mai degrabă de modelul de finanţare din CSI și Rusia, această modificare organizaţională pare abandonată conform ultimelor rapoarte oficiale ale partidelor. Pe fondul crizei economice, partidele par a fi direct afectate în potenţialul lor de finanţare externă. Astfel, toate partidele parlamentare suferă de o descreștere importantă a finanţării private în 2010, căderea cea mai notabilă fiind înregistrată în cazul PSD-ului care anunţa cel mai scăzut nivel al fondurilor provenite din donaţii (aproximativ 5%), de 20 de ori mai puţin în valoare absolută în raport cu anul precedent. Dincolo de acestea, comparativ cu 2009, PDL-ul declara de șase ori, PNL-ul de trei ori, iar UDMR-ul de cinci ori sume mai mici provenite din astfel de surse. 1 Zsolt Enyedi, Lukás Linek, „Searching for the Right Organization: Ideology and Party Structure in East-Central Europe," Party Politics 14 (2008): 471. 2 Ionaşcu, Soare, „Cultivating large membership", 61-76. 3 Interesant este cazul Dinu Patriciu, renumit lider PNL, care în campania din 2004 a donat sume importante atât partidului din elita cãruia fãcea parte, dar oi principalului contracandidat, PSD. Explicaţia oferita era aceea a unei echilibrãri a situaţiei, Florin Negruţiu, „Patriciu zice că a dat bani la PSD ca să ‚echilibreze donaţiile către mediul politic'", Gândul, 3 august 2006. 4 Cea mai mare dificultate cu privire la analiza acestor cifre importante este potenţialul de camuflaj. Pare că fie un grup limitat de membri susţine financiar partidul sau că partidele politice doresc să acopere donaţiile ilicite sub eticheta cotizaţiilor. Raportul monitorizării campaniei electorale pentru alegerile locale iunie 2004, Asociaţia Pro Democraţia, Ghid practic pentru organizarea fondurilor partidelor si pentru transparenţa raportării, Institutul pentru Politici Publice. 63Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 2. Finanţarea partidelor și organizaţiile de partid: câteva concluzii Analiza rolului finanţării în economia generală a partidelor românești relevă reconfigurări constante în strategiile partidelor politice. Câteva trăsături definitorii cu privire la funcţionarea organizaţiilor de partid ne sunt însă generate de declaraţiile publice cu privire la sursele de supravieţuire financiară ale acestor actori politici. Analiza noastră confirmă parţial articularea unor organizaţii de masă cu vocaţie clientelistă în sensul descris de Hopkin. In ultimii ani, partidele depind în mod direct de dezvoltarea bazelor de membri în vederea atragerii de finanţări potenţiale fie pe baza cotizaţiilor, fie indirect prin încurajarea donaţiilor. Cu toate acestea, ne aflăm mai degrabă într-un caz aparte de interpretare autohtonă a rolului membrului de partid, care este de gândit în principal prin prisma aportului de resurse financiare și de reţele de coeziune. Rolul crescut al donaţiilor cât și cuantumurile variabile ale cotizaţiilor par să sugereze instituirea unor forme clasice de autofinanţare. Din această perspectivă, nu este deloc surprinzător faptul că mulţi dintre sponsorii oficiali ai partidului sunt chiar reprezentanţii partidelor în funcţii publice, ai conducerii centrale sau membri ai familiilor acestora 1. Fascinaţia numerelor mari la nivelul organizaţional ne apare mai degrabă ca o sumă de încercări repetate de reperare de Mecena având drept scop finanţarea substanţială a partidului. Dincolo de capacitatea de încadrare, am putea astfel prezuma că noile formaţiuni politice sunt mai degrabă create pe un tipar similar cazului italian, partide de elite, caracterizate de o dependenţă indirectă faţă de stat și de o dependenţă directă în raport cu sponsorii lor, care în același timp, menţin o relaţie strânsă cu ciclicitatea electorală. Mai mult decât atât, contextul crizei economice forţează partidele în a se reorienta spre finanţarea furnizată din veniturile statale, unele dintre acestea militând direct pentru creșterea fondurilor direct alocate partidelor care câștigă reprezentarea în parlament. BIBLIOGRAFIE ALEXANDER, Herbert. E., Comparative Political Finance in the 1980s, Cambridge: Cambridge University Press, 1989. BARTOLINI, Stefano, MAIR, Peter, „Challenges to Contemporary Political Parties", in DIAMOND, Larry, GUNTHER, Richard, (eds), Political Parties and Democracy, Baltimore, MD: Johns Hopkins University Press, 2001, pp. 327–343. ENYEDI, Zolt, LINEK, Lukás, „Searching for the Right Organization: Ideology and Party Structure in East-Central Europe", Party Politics, vol. 14, n. 3, 2008, pp. 455-477. GHERGHINA, Sergiu, CHIRU, Mihail, CASAL BERTOA Fernando (2011), „State Resources and Pocket Money: Shortcuts for Party Funding In Romania", http://www.partylaw.leidenuniv.nl/ uploads/wp0811.pdf GHERGHINA, Sergiu (ed), Voturi și politici. Dianmica partidelor romanești în ultimele două decenii, Iași, Institutul European, 2011. HOPKIN, Jonathan., «The problem with party finances: theoretical perspectives on the funding of political parties», Party Politics, vol. 10, n. 6, 2004, pp. 627-651. 1 De nenumărate ori, presa românească a identificat principalii sponsori ai partidelor în figurile liderilor politici dispunând de notorietate şi de funcţii publice sau la nivelul partidului. Uneori, întreaga familie a unui lider politic apare pe lista sponsorilor de partid. Pentru astfel de exemple vezi R. Negoita şi A. Năstase – „Printre principalii donatori ai PSD", www.amosnews. ro; „Verestoy şi fundaţiile UDMR, principalii finanţatori în 2008", Cotidianul, 3 aprilie 2009, „Sponsorii de partid", România liberă, 25 aprilie 2007. 64 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 IONAȘCU, Alexandra, „Les partis politiques roumains. L'histoire d'un développement inattendu", Studia Politica. Romanian Political Science Review, vol. VIII, n. 3, 2008, pp. 589623. IONAȘCU, Alexandra, SOARE, Sorina, „ Cultivating Large Membership Rolls: The Romanian Case", in VAN HAUTE, Emilie (ed.), Party Membership in Europe: Exploration into the anthills of party politics, Bruxelles, Editions de l'Université de Bruxelles, 2011, pp. 61-76. IONAȘCU, Alexandra, SOARE, Sorina, „Le financement des partis politiques et leurs transformations organisationnelles. Un aperçu du cas roumain", Transitions, 2012. KATZ, Richard S., MAIR, Peter, „Changing Models of Party Organization and Party Democracy. The Emergence of the Cartel Party", Party Politics, vol. 1, n. 1, 1995, pp. 5-28. KOPECKÝ, Petr, „Developing Party-Organisations in East-Central Europe. What Type of Party is Likely to Emerge?", Party Politics, vol. 1, n. 4, 1995, pp. 515-534. KOPECKÝ, Petr, „Political Parties and the State in Post-Communist Europe, Londra, Routledge, 2007. KOPECKÝ, Petr, VAN BIEZEN, Ingrid, „The State and the Parties: Public Funding, Public Regulation and Rent-Seeking in Contemporary Democracies", Party Politics, vol. 13, n. 2, 2007, pp. 235-254. KOss, Michael, The politics of party funding, Oxford, Oxford University Press, 2010. MORARU, Adrian, IORGA, Elena, «România», in PERROTINO, Michel, CHMAJ, Marek, WALECKI, Marcin, ZBIERANEK, Jaroslaw, MORARU, Adrian, IORGA, Elena, SHEVLIAKOV, Ihor, Legislaţie și mecanisme de control privind finanţarea partidelor politice: Cehia, Polonia, Romania, Ucraina, Institutul pentru politici publice, București. PREDA, Cristian, SOARE, Sorina, Il processo di democratizzazione in Romania: regime, partiti e sistema di partiti, Aracne, Roma, 2012. ROPER, Steven. D., „The Influence of Romanian Campaign Finance Laws on Party System Development and Corruption", Party Politics, vol. 8, n. 2, 2002, pp. 175-192. SANDU, Dumitru, Sociologia Tranziţiei. Valori si tipuri sociale in Româniania, București, Staff, 1996. SPIROVA, Maria, „Political Parties in Bulgaria. Organisational Trends in Comparative Perspective", Party Politics, vol. 11, n. 5, 2005, pp. 605-608. SPIROVA, Maria, Political Parties in Post-Communist Systems: Formation, Persistence, and Change, New York, Palgrave Macmillan 2007. SZCZERBIAK, Aleks, „Testing Party Models in East-Central Europe. Local Party Organisation in Postcommunist Poland", Party Politics, vol. 5, n. 4, 1999, pp. 525-537. SZCZERBIAK, Aleks, „New Polish Political Parties as Membership Organisations", Contemporary Politics, vol. 7, n. 1, 2001a, pp. 57-69. SZCZERBIAK, Aleks, „Party Structure and Organisation in Post-Communist Poland", Journal of Communist Studies and Transition Politics, vol. 17, n.2, 2001b, pp. 94-130. VAN BIEZEN, Ingrid, Political Parties in New Democracies. Party Organization in Southern and East-Central Europe, Basingstoke, Palgrave, 2003. VAN BIEZEN, Ingrid, «Campaign and party finance», in Lawrence Le Duc, Richard G. Niemi și Pippa Norris (eds.), Comparing democracies: Elections and Voting in Global Perspective, Londra, Sage, 2010. VAN BIEZEN, Ingrid, „Political Parties as Public Utilities", Party Politics, vol. 10, n. 6, 2004, pp. 701-722. WALECKI, Marcin, „Money and Politics in Central and Eastern Europe", Funding of Political Parties and Election Campaign, IDEA Handbook Series, 2003. WHITELEY, Paul. F., „Is the party over? The decline of party activism and membership across the democratic world", Party Politics, vol. 17, n. 1, 2011, pp. 24-26. 65Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 Aspecte introductive Partidele politice sunt instituţii politice vitale pentru democraţiile contem porane. Ele sunt indispensabile organizării democratice a unui stat, fiind ex presia manifestării pluralismului politic. Partidele sunt principala legătură între oameni și guvernare în lumea con tem porană1. Partidele exercită diverse funcţii2 prin care permit indivizilor și diferitelor grupuri să se integreze în sistemul politic, ele mobilizează ansamblul publicului și favorizează contactele, în special în perioadele electorale și contribuie în mod 1 Jean Blondel, Guvernarea comparată, traducere de Teodora Moldovanu (Iași: Institutul European, 2009), 209. 2 În literatura de specialitate au fost menţionate următoarele funcţii ale partidelor: a) funcţia electorală; b) funcţia de formare a conștiinţei civice; c) funcţia de a mijloci raporturile între supuși și guvernanţi (funcţia de mediere); d) funcţia de conducere. Cristian Ionescu, Tratat de drept constituţional contemporan (București: C.H.Beck, 2008), 407-408. Într-o altă opinie, sunt funcţii ale partidelor politice: promovarea prin eforturile comune ale membrilor, a interesului naţional; urmărirea realizării unei filosofii sau ideologii, cu finalitatea cuceririi și exercitării puterii; contribuţia la exprimarea sufragiului, propunând programe și prezentând candidaţi în alegeri, etc. Gheorghe Iancu, Drept constituţional și instituţii politice, Vol. I (București: C.H. Beck, 2009), 302. Sisteme de finanţarea ale partidelor politice în dreptul comparat CLAUDIA GILIA [Valahia University of Targoviste] Abstract Financing the political parties is a topic that stirs fervent debates, especially in times of election periods. The aim of our study is to present and analyse types of financing systems of political parties within several European states. We choose as role models the financing systems in Romania, France and Italy. These 3 states all have multiparty systems, with complex regulations in terms of financing the parties and transparency in political life. The information put forth by our study is based on the latest legislative regulations, on the newest reports in terms of checking the activity of political parties, as well as on the latest evaluations of financing systems within the states to be analysed (for instance, the GRECO Report on Italy, published in April 2012). We suggested in our study a number of solutions that might improve the legal frame in Romania, as far as financing the political parties is concerned, providing as well a better transparency in the political life of our country. Keywords political parties; financing; donations; fees; transparency Finan†area partidelor Democraţia nu are preţ, însă ea are un cost. 66 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 definitoriu la exprimarea intereselor sociale1. Partidele politice joacă și un alt rol important, acela de a recruta elitele politice prin selectarea și numirea candidaţilor pentru diferite funcţii publice. Astfel, odată desemnate organele reprezentative, partidele ai căror reprezentanţă au fost aleși formează grupuri parlamentare cu identitate proprie în cadrul legislativului, determină raporturile dintre majoritatea și minoritatea politică – cu consecinţe directe asupra raporturilor dintre legislativ și executiv – fiind așadar actori principali ai vieţii constituţionale-parlamentare și guvernamentale2. Tipuri de sisteme de finanţare Fiecare stat și-a adoptat propria legislaţie cu privire la finanţarea partidelor politice și a campaniilor electorale. Aceste norme reglementează diferitele tipuri de finanţare ce pot interveni și diferitele aspecte legate de limitarea cheltuielilor3 și la controlul utilizării banilor publici de către partide sau grupări politice, în special în cadrul campaniilor electorale. În practica electorală a statelor, s-au evidenţiat două tipuri de sisteme de finanţare: 1. finanţarea guvernamentală (publică); 2. finanţarea privată. 1. Finanţarea publică În România, regulile privind finanţarea partidelor politice sunt statuate prin Legea nr. 334 din 17 iulie 20064, cu modificările și completările ulterioare. Conform dispoziţiilor legale, partidele politice primesc anual subvenţie de la bugetul de stat.. Suma alocată anual partidelor politice nu poate fi mai mare de 0,04% din veniturile prevăzute în bugetul de stat. Pentru a valoriza principiul egalităţii de șanse între femei și bărbaţi, conform art. 16 alin. 3 din Constituţie, legea prevede pentru partidele politice care promovează femei pe listele electorale, pe locuri eligibile, că suma alocată de la bugetul de stat va fi majorată proporţional cu numărul mandatelor obţinute în alegeri de candidaţii femei. Subvenţia de la bugetul de stat se acordă în funcţie de următoarele criterii: – numărul de voturi primite în alegerile parlamentare; – numărul de voturi primite în alegerile locale. În cazul alianţelor politice sau electorale, subvenţia se va împărţi, potrivit înţelegerii, între membrii alianţei sau, în lipsa unei înţelegeri, după numărul de mandate obţinute. 75% din bugetul anual acordat partidelor politice vor fi împărţite 1 Art. 8 alin. 2 din Constituţia României dispune: „Ele (partidele) contribuie la definirea și la exprimarea voinţei politice a cetăţenilor, respectând suveranitatea naţională, integritatea teritorială, ordinea de drept și principiile democraţiei." Art. 4 din Constituţia Franţei prevede: „Partidele și grupările politice concură la exprimarea sufragiului. Ele se formează și își exercită activitatea în mod liber. Partidele și grupările politice trebuie să respecte principiile suveranităţii naţionale și ale democraţiei. Ele contribuie la punerea în aplicare a principiului enunţat la alineatul doi al articolului 1 în condiţiile stabilite de lege. Legea garantează exprimarea pluralistă a opiniilor și participarea echitabilă a partidelor și grupărilor politice la viaţa democratică a Naţiunii". Art. 49 din Constituţia Italiei dispune: „Toţi cetăţenii au dreptul de a forma în mod liber partide politice, cu respectarea regulilor democratice, pentru a concura la determinarea politicii naţionale". 2 Bianca Selejan-Guţan, „Comentariu art. 8 din Constituţia României: Pluralismul și partidele politice", în Ioan Muraru, Elena Simina Tănăsescu, Constituţia României. Comentariu pe articole (București: C.H. Beck, 2008), 92. 3 Ștefan Deaconu, „Finanţarea campaniei electorale", în Ioan Muraru, Elena Simina Tănăsescu, Andrei Muraru, Károly Benke, Mihail-Constantin Eremia, Gheorghe Iancu, Corneliu-Liviu Popescu, Ștefan Deaconu, Alegerile și corpul electoral (București:All Beck, 2005), 95. 4 Publicată în Monitorul Oficial al României, Partea I, nr. 632 din 21 iulie 2006. 67Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 partidelor politice, proporţional cu numărul de voturi primite la alegerile parlamentare, respectiv media voturilor valabil exprimate pentru Camera Deputaţilor și Senat, dacă au realizat pragul electoral. 25% din bugetul anual acordat partidelor politice vor fi împărţite partidelor politice, proporţional cu numărul de voturi valabil exprimate, primite la alegerile locale pentru alegerea consilierilor judeţeni și consilierilor din cadrul municipiului București, dacă au obţinut cel puţin 50 de mandate de consilier judeţean și de consilier din cadrul municipiului București. Formaţiunile politice și alianţele politice sau electorale primesc anual subvenţii de la bugetul de stat în condiţiile legii. Subvenţia de la bugetul de stat se varsă lunar în contul fiecărui partid politic, prin bugetul Autorităţii Electorale Permanente (A.E.P.), și se reflectă distinct în evidenţa contabilă a partidelor politice. La nivelul Autorităţii Electorale Permanente se constituie un compartiment specializat pentru alocarea subvenţiei de la bugetul de stat1. An Subvenţii acordate partidelor și formaţiunilor politice P.S.D. PC PNL PD-L UDMR TOTAL 2009 2,651,207.77 68,677.49 1,534,486.88 2, 635,999.71 80,122.60 6.970,494.45 2010 2,284,258.11 59,148.61 1,322.125.22 2,281,636.06 5,945,168.00 2011 2,293,224.44 59, 82.53 1,327,314.94 2,290,592.09 5,970,514.00 20122 711,925.32 8,434,26 412,061.31 711,108.11 1,853,529.00 Sursa: www.roaep.ro2 Controlul privind subvenţiile de la bugetul de stat va fi efectuat în mod simultan de Autoritatea Electorală Permanentă și de Curtea de Conturi3. Anual și ori de câte ori este sesizată, Autoritatea Electorală Permanentă verifică pentru fiecare partid respectarea prevederilor legale referitoare la finanţarea partidelor politice. Autoritatea Electorală Permanentă poate fi sesizată de către orice persoană care prezintă dovezi cu privire la nerespectarea prevederilor legale referitoare la finanţarea partidelor politice4 Apropierea alegerilor determină întotdeauna discuţii contradictorii cu privire la sursele de finanţare a partidelor politice. Nici anul electoral 2012, nu a făcut excepţie. Într-o opinie înaintată de către Mișcarea „România noastră", condusă de senatorul independent Mircea Geoană, se susţine finanţarea de la buget a formaţiunilor politice în funcţie de numărul de membri, nu a numărului de voturi obţinute. În plus, cei care fac donaţii trebuie să precizeze sursa de venit, chiar dacă este vorba despre moșteniri sau salarii. De asemenea, senatorul a susţinut și ideea ca finanţarea să se poată face prin SMS sau on line, dând exemplu în acest sens donaţiile făcute prin aceste modalităţi în campania Președintelui S.U.A Barack Obama. În opinia noastră, finanţarea formaţiunilor politice de la buget în funcţie de numărul de membrii nu este o soluţie viabilă. Partidele politice trebuie să dovedească prin activităţile pe care le desfășoară că s-au creat pentru a servi interesele cetăţenilor care s-au asociat în aceste formaţiuni, și ulterior, prin reprezentanţii lor în organismele statului, să contribuie la satisfacerea interesului general. Nu este suficient să ai un număr de membrii de partid, dacă aceștia nu contribuie prin acţiunile lor la exprimarea voinţei cetăţenilor. 1 Iancu, Drept, 318-321. 2 Datele conţin alocarea bugetară până în luna aprilie 2012. 3 În Raportul G.R.E.C.O. (Grupul Statelor Anticorupţie al Consiliului Europei) se subliniază faptul că repartizarea activităţii de control între cele două organisme nu este satisfăcătoare, și că Autorităţii Electorale Permanente ar trebui să îi revină responsabilitatea principală.. 4 A.E.P. publică anual un raport care se publică în Monitorul Oficial al României și pe pagina de internet a Autorităţii, până la data de 31 martie a anului următor. 68 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 Vii dezbateri a suscitat și opinia formulată de Președintele României, Traian Băsescu, la începutul anului 2011, care a declarat că viitoarele campanii electorale pentru Parlament ar trebui finanţate integral de la bugetul de stat1, pentru a se elimina astfel mita electorală și finanţările ilegale ale candidaţilor: „Trebui să avem forţa să întrerupem mita electorală și să curăţăm alegerile, asumându-ne standarde de cost pe fiecare candidat și dându-i bani de la bugetul de stat sau de la cel local Este singura soluţie să terminăm cu clientela din afara clasei politice și vă asigur că este infinit mai ieftin așa decât ceea ce se întâmplă acum. Dacă lăsăm la liber finanţarea partidelor, nu vom face mare lucru în curăţarea clasei politice. Vă asigur că o să dispară și din partide ideea «aoleu, trebuie să găsim candidat care are bani să-și susţină campania"2. Președintele României a avansat și o limită a cheltuielilor – 50.000 de lei (aproximativ 11.600 de euro) per candidat, per colegiu: „Când ai doar 50.000 de lei, tare ușor îi numeri candidatului afișele și șepcuţele. Știi de unde are banii de la buget și îi justifică cu facturi. Dacă nu, plătește. Plătește dacă i-a băut la cârciumă". În plus, Șeful statului a subliniat că o astfel de modificare a legii de finanţare a partidelor „va curăţa clasa politică" și va face partidele să caute în primul rând candidaţi competenţi din interiorul lor și nu oameni capabili să-și finanţeze propria campanie. În opinia noastră, o finanţare exclusivă de la bugetul de stat este extrem de costisitoare, mai ales pentru un stat ca România care se confruntă cu multiple probleme financiare și care are greutăţi în alocarea sumelor de bani în domenii extrem de importante pentru dezvoltarea și evoluţia unei naţiuni (ex. educaţie, sănătate, dezvoltare, etc.). Dacă se dorește o clasă politică curată, sunt o multitudine de instrumente pe care legiuitorul român poate să le statueze în legile electorale care să determine o selecţie mai riguroasă a candidaţilor, care să împiedice mita electorală, începând în opinia noastră prin adoptarea unui Cod electoral, care să conţină reguli clare și stabile cu privire la principiile care ar trebui să guverneze orice tip de alegere, la condiţiile de eligibilitate, la organizarea și desfășurarea alegerilor, la contenciosul electoral, la finanţarea și controlul conturilor de campanie electorală etc. Dar aceste reglementări nu sunt suficiente, în opinia noastră, dacă ele nu sunt însoţite și de o minimă cultură civică și juridică a cetăţenilor români. Trebuie să existe un parteneriat între parlamentari, care sunt vocea poporului și poporul însuși. Însă, este nevoie de voinţă politică reală și nu de voinţe declarative, împachetate ingenios în discursuri demagogice cu privire la reformarea clasei politice. Guvernul a adoptat în data de 20 martie 2012 Strategia Naţională AntiCorupţie 2012-2015 (SNA)3 care cuprinde și măsuri ce vizează finanţarea partidelor. Ministrul de Justiţie a afirmat că una dintre particularităţile acestei strategii este concentrarea pe prevenţie și educaţie. Strategia asigură implementarea recomandărilor formulate de Comisia Europeană, în sensul elaborării unui cadru multidisciplinar, care să vizeze toate puterile statului, deci, atât executivul, cât și legislativul și puterea judecătorească, dar și autorităţile locale, mediul de afaceri și societatea civilă. În cadrul acestei strategii, Obiectivul 3: Creșterea transparenţei finanţării partidelor politice și a campaniilor electorale vizează implementarea următoarelor măsuri: 1. Completarea cadrului legislativ privind finanţarea partidelor politice și a campaniilor electorale, în concordanţă cu Recomandările GRECO, având în vedere printre altele: 1 Ministrul justiţiei, domnul Cătălin Predoiu a afirmat că: „Finanţarea partidelor politice de la bugetul de stat poate fi o soluţie" 2 Afirmaţia a fost făcută de Președintele României la un seminar organizat de Institutul de Studii Populare pe tema reformei statului: http://www.mediafax.ro/politic/basescu-sustinefinantarea-de-la-buget-a-campaniilor-electorale-7900290, accesat 15.04.2012. 3 H.G. nr. 215 din 20.03.2012, publicată în Monitorul Oficial al României, Partea I, nr. 202 din 27 martie 2012. 69Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 – introducerea obligaţiei partidelor politice de a transmite situaţiile financiare centralizate către A.E.P. și de a face publice variante rezumate adecvate; – stabilirea obligaţiei legale ca toate donaţiile să fie înregistrate și incluse în documentele contabile ale partidelor politice și ale participanţilor la campaniile electorale; introducerea obligaţiei legale ca toate donaţiile ce depășesc un anumit plafon să fie făcute prin sistemul bancar; – introducerea cerinţei legale ca situaţiile anuale ale partidelor să fie supuse auditării independente înainte de depunerea lor; – primirea de către A.E.P. a întregii responsabilităţi privind monitorizarea conformităţii finanţării activităţii partidelor politice și a campaniilor electorale în conformitate cu Legea nr. 334/2006 privind finanţarea activităţii partidelor politice și a campaniilor electorale, republicată, cu completările ulterioare și Legea contabilităţii, nr. 82/1991 republicată, cu completările ulterioare; – sancţionarea tuturor încălcărilor Legii nr. 334/2006, republicată, cu completările ulterioare cu pedepse efective, proporţionale și disuasive; – extinderea termenului de prescripţie aplicabil încălcărilor Legii nr. 334/2006, republicată1. 2. Creșterea capacităţii administrative de control a A.E.P. prin asigurarea resurselor necesare; 3. Organizarea periodică de către A.E.P. a unor sesiuni de formare pentru reprezentanţii partidelor politice. Ca responsabili pentru ducerea la îndeplinire a măsurilor evidenţiate mai sus sunt Autoritatea Electorală Permanentă, Agenţia Naţională de Integritate, Curtea de Conturi și Agenţia Naţională de Administrare Fiscală. În opinia noastră, măsurile prevăzute în această Strategie nu au momentan nicio consistenţă, deoarece este nevoie de implicarea Parlamentului în transpunerea lor în texte legale, și iată, ne reîntoarcem la voinţa politică a partidelor reprezentate în forul legislativ, care le poate face și efective. Finanţarea bugetară a activităţii partidelor politice și a campaniilor electorale trebuie să aibă ca scop asigurarea egalităţii de șanse în competiţia politică și transparenţa în finanţare; ea nu poate avea ca rezultat limitarea independenţei partidelor politice2. În Franţa nevoia de a finanţa partidele politice și campaniile electorale a apărut relativ târziu, faţă de alte state europene3. În timpul Republicii a III-a sau a IV-a nu s-a simţit nevoia de reglementare a finanţării politice, în ciuda unor scandaluri politice. Printre raţiunile care au determinat lipsa reglementării în acest domeniu putem menţiona: numărul redus de tipuri de alegeri și costul lor redus, bogăţia aleșilor sau puterea financiară a cotizaţiilor membrilor de partid, etc. Însă, reformele administrativ-teritoriale, care au condus la apariţia unor noi structuri administrative au determinat multiplicarea alegerilor și, implicit a campaniilor electorale, apariţia unor noi tehnici de comunicare, recurgerea la o serie de instrumente pentru pregătirea alegerilor, de tipul sondajelor de opinie, precum și așteptările opiniei publice cu privire la transparenţa financiară a campaniilor electorale, toate aceste elemente au determinat intervenţia legiuitorului francez abia în 1988. Înainte de anul 1988, partidele politice franceze erau subvenţionate doar din cotizaţiile membrilor de partid și din donaţii private. Însă, din cauza multiplelor scandaluri generate 1 Pentru detalii a se consulta Anexa nr. 3 a SNA disponibilă pe: http://www.just.ro, accesat 17.04.2012. 2 Ion Deleanu, Instituţii și proceduri constituţionale – în dreptul român și în dreptul comparat – (București: C.H. Beck, 2006), 406. 3 În Germania, regulile cu privire la finanţare partidelor politice au fost adoptate în 1967, în Spania și Italia în anii 1970. 70 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 de sursele oculte de finanţare, legiuitorul francez a adoptat o serie de reglementări prin care a introdus și finanţarea publică a partidelor politice. Primul ministru Jacques Chirac a iniţiat în 1988 proiectul de lege privind transparenţa financiară a vieţii politice. Astfel, Legea nr. 88-227 din 11 martie 19881 a instituit principiul finanţării publice a partidelor politice reprezentate în Adunarea naţională și în Senat. În 1990 este adoptat un nou act normativ, Legea nr. 90-55 din 15 ianuarie 19902 privind limitarea cheltuielilor electorale și clarificarea finanţării activităţilor politice ce permitea partidelor să beneficieze de finanţare privată, însă în limita plafonului stabilit de lege. Astfel, plafonul cheltuielilor pentru alegerea deputaţilor era de 500 000 de franci, limitat la 400 000 de franci pentru circumscripţiile în care populaţia era mai mică de 80 000 de locuitori3. Prin această lege se instituie Comisia Naţională pentru Conturile de Campanie și Finanţările Politice (CNCCFP) compusă din 9 membri desemnaţi pentru un mandat de 5 ani4, ce poate fi reînnoit prin decret al Primului ministru. Misiunea CNCCFP este aceea: 1) de a controla conturile de campanie5 și 2) de a controla finanţarea partidelor politice6. Deși, Guvernul socialist a prezentat în 1990 un proiect de lege prin care se interzicea persoanelor juridice, în special firmelor, să finanţeze candidaţii sau partidele politice, Parlamentul s-a pronunţat pentru menţinerea finanţării private a partidelor în limitele stabilite de lege și cu o mai mare transparenţă. Prin Legea nr. 93-122 din 29 ianuarie 19937 privind prevenirea corupţiei și transparenţa vieţii economice și a procedurilor publice, în conturile de campanie și în conturile anuale ale partidelor politice trebuia să figureze lista firmelor care au făcut donaţii partidelor, precum și sumele donate de acestea. Prin Legea nr. 95-65 din 19 ianuarie 19958 privind finanţarea vieţii politice, au intervenit importante modificări cu privire la finanţarea partidelor. Astfel, se inter1 Loi n° 88-227 du 11 mars 1988 relative à la transparence financière de la vie politique, JORF du 12 mars 1988 page 3290 (textele legilor pot fi consultate pe site-ul: http://www.legifrance.gouv. fr, accesat în 17.04.2012). 2 Loi n° 90-55 du 15 janvier 1990 relative à la limitation des dépenses électorales et à la clarification du financement des activités politiques, JORF n°13 du 16 janvier 1990, page 639. 3 Art. L. 52-11 din Legea nr. 90-55 din 15 ianuarie 1990. 4 Conform art. 52-14 din Codul electoral francez, CNCCFP este compusă din trei membri sau membri onorifici ai Consiliului de stat, desemnaţi la propunerea vicepreședintelui Consiliului de Stat ; trei membri sau membri onorifici ai Curţii de Casaţie, desemnaţi la propunerea primului președinte al Curţii de Casaţie; trei membri sau membri onorifici ai Curţii de Conturi, desemnaţi la propunerea primului președinte al Curţii de Conturi, după avizul președinţilor camerelor. Comisia este o autoritate administrativă independentă și nu una de jurisdicţie (conform Deciziei Consiliului Constituţional nr. 91-1141 din 31 iulie 1991). 5 Comisia controlează conturile de campanie ale candidaţilor pentru alegerile europene, legislative, regionale, cantonale, municipale, teritoriale și provinciale (din teritoriile de peste mări) în circumscripţiile cu populaţie de peste 9000 de locuitori. Prin Legea organică nr. 2006404 din 5 aprilie 2006 privind alegerea Președintelui Republicii, publicată în JORF nr. 82 din 6 aprilie 2006, pag. 5192 (ultima modificare a legii s-a făcut prin Loi organique n° 2012-272 du 28 février 2012 relative au remboursement des dépenses de campagne de l'élection présidentielle, article unique), CNCCFP controlează și conturile de campanie ale candidaţilor la funcţia de Președinte al Republicii, care erau verificate anterior de către Consiliul Constituţional. Pentru detalii: http://www.cnccfp.fr, accesat în 17.04.2012 6 Comisia verifică respectarea de către partidele politice a obligaţiilor lor contabile și financiare și comunică în fiecare an Guvernului lista celor care nu au respectat dispoziţiile legale și care vor pierde finanţarea publică pentru anul următor. 7 Loi n° 93-122 du 29 janvier 1993 relative à la prévention de la corruption et à la transparence de la vie économique et des procédures publiques, JORF n°25 du 30 janvier 1993, page 1588, versiune consolidată în 24 martie 2012. 8 Loi no 95-65 du 19 janvier 1995 relative au financement de la vie politique, JORF n°18 du 21 janvier 1995, page 1105 71Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 zicea finanţarea privată de către persoanele juridice de drept privat sau de drept public pentru partidele politice franceze. Această interdicţie viza toate persoanele juridice, fie că era vorba de firme, de asociaţii, de fundaţii, sindicate sau colectivităţi locale. Legea permitea însă persoanelor fizice să facă donaţii candidaţilor sau partidelor politice. Niciun candidat nu putea primi direct sau indirect, indiferent pentru ce tip de cheltuieli, contribuţii sau ajutoare materiale din partea unui stat străin sau a unei persoane juridice străine. De asemenea, dispoziţiile legale prevedeau o creștere a rambursării cheltuielilor de campanie de până la 50% din plafonul cheltuielilor. Rambursarea forfetară nu ar fi fost vărsată candidaţilor care nu obţineau minim 5% din sufragiile exprimate în primul tur de scrutin și nici celor care nu se conformau dispoziţiilor art. 52-11 și art. 52-12 din Codul electoral sau al căror cont de campanie a fost respins sau care nu au depus declaraţia privind situaţia lor patrimonială, dacă se aflau în categoria celor care aveau această obligaţie. Prin Legea nr. 2003-327 din 11 martie 20031 cu privire la alegerea consilierilor regionali și a reprezentanţilor în Parlamentul European și cu privire la ajutorul public al partidelor politice s-au adus noi modificări Codului electoral și se statua că finanţarea publică este divizată în două fracţiuni. Prima fracţie reprezintă 2/3 din totalul sumei acordate partidelor și grupărilor politice, iar cea de-a doua fracţie reprezintă 1/3 din suma ce formează prima fracţie2. Odată cu alegerile legislative din 20073 a apărut o nouă listă a partidelor eligibile la finanţarea publică și o nouă repartiţie a resurselor. În anul 2011 au fost aduse noi modificări4 Codului electoral cu privire la transparenţa financiară a vieţii politice. Legea nr. 2011-412 din 14 aprilie 20125 dispune că prima fracţie este destinată: – fie partidelor și grupărilor politice care au prezentat la cea mai recentă reînnoire a Adunării naţionale candidaţi care au obţinut fiecare 1% din sufragiile exprimate în cel puţin 50 de circumscripţii; – fie partidelor și grupărilor politice care nu au prezentat candidaţi la cea mai recentă reînnoire a Adunării naţionale decât într-unul sau mai multe departamente de peste mări, sau în Saint-Pierre-et-Miquelon, Mayotte, Nouvelle-Calédonie, Polynésie Française ori în insulele Wallis și Futuna și ai căror candidaţi au obţinut 1% din sufragiile obţinute în ansamblul circumscripţiilor unde s-au prezentat. Repartiţia se efectuează proporţional cu numărul sufragiilor obţinute în primul tur de scrutin de fiecare partid sau grupare politică. Cea de-a doua fracţie a subvenţiei publice este atribuită partidelor și grupărilor politice beneficiare a primei fracţiuni proporţional cu numărul de membrii reprezentaţi în Parlament care au declarat biroului adunării din care fac parte6, pe parcursul lunii noiembrie, grupul din care fac parte sau căruia i se alătură7. 1 Loi n° 2003-327 du 11 avril 2003 relative à l'élection des conseillers régionaux et des représentants au Parlement européen ainsi qu'à l'aide publique aux partis politiques, JORF n°87 du 12 avril 2003, page 6488. 2 Aceste dispoziţii legale au fost introduse în legislaţia franceză pentru a lupta împotriva multiplicării candidaturilor pentru alegerile legislative, care spre exemplu au evoluat de la 2888 în anul 1988 la 8444 la scrutinul din 2002. 3 Conform celui de-al zecelea Raport de activitate al CNCCFP, în anul 2007, Union pour un Mouvement Populaire (UMP) și Parti Socialiste (PS) au primit împreună un procent de 72% din subvenţia bugetară, în timp ce în 2008, procentul a fost de 79% (http://www.cnccfp.fr, accesat 19 aprilie 2012) 4 Au fost adoptate trei legi: Legea organică nr. 2011-410, Legea ordinară nr. 2011-411 și Legea ordinară nr. 2011-412 din 14 aprilie 2011. 5 Loi n° 2011-412 du 14 avril 2011 portant simplification de dispositions du code électoral et relative à la transparence financière de la vie politique, JORF n°0092 du 19 avril 2011, page 6831. 6 Acest lucru a fost introdus pentru a evita constituirea în Parlament de partide fictive al căror scop unic l-ar fi reprezentat obţinerea finanţării publice. 7 Un parlamentar poate declara că face parte dintr-un grup sau poate preciza grupul la care se alătură. 72 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 Alte modificări legislative au vizat procedurile de depunere a conturilor de campanie care au fost simplificate și uniformizate, o creștere a puterii de decizie a Comisiei Naţionale pentru Conturile de Campanie și Finanţările Politice1, definirea mai clară a misiunii expertului contabil. De asemenea, art. 8 și art. 14 din Legea nr. 2011-412 dispun că sumele preconizate de art. L. 52-8 și L. 52-11 din Codul electoral vor fi actualizate în fiecare an prin decret. Aceste sume evoluează în funcţie de indicele de preţ pentru consumul de bunuri. În fiecare an, creditele destinate partidelor și grupărilor politice sunt înscrise în proiectul legii finanţelor2. Legislaţia franceză prevede și alte forme de ajutor public indirect (forme subsidiare) destinat partidelor și grupărilor politice: – formaţiunile și grupările politice reprezentate de către grupurile parlamentare în Adunarea naţională și în Senat, în afara campaniilor electorale, beneficiază de un „drept de antenă", ce le permite să se exprime gratuit pe posturile publice de televiziune și de radio; – statul acordă partidelor reduceri fiscale cu privire la veniturile proprii. Italia, datorită numărului mare de formaţiuni politice a fost caracterizată ca fiind o partitocraţie. Finanţarea partidelor politice italiene este guvernată de o multitudine de acte normative, care au suferit de-a lungul timpului o serie de modificări legislative3. Finanţarea publică în sistemul italian cunoaște două forme: 1. finanţarea publică directă și 2. finanţarea publică indirectă. Alocarea fondurilor publice partidelor politice a fost introdusă în 1974 și se referea atunci la activităţile ordinare anuale și la campanii. Scandalurile din 1992-1993 zise „Tangentopoli"4 și mișcările gen referendum în favoarea unei reforme electorale au introdus nu numai modificări ale sistemului electoral evocate mai sus, ci și modificări ale reglementării finanţării partidelor. Din 1993, o finanţare publică este distribuită sub formă de rambursare a cheltuielilor de campanie. Chiar dacă sunt numite „rambursări ale cheltuielilor de campanie", fondurile publice alocate în acest scop depășesc adesea sumele cheltuite efectiv de partide în timpul alegerilor5. Partidele politice nu mai percep finanţare publică pentru activităţile lor curente. Suma medie a rambursărilor pentru cheltuielile de campanie totalizează în jur de 180.000.000 euro, adică 45.000.000 euro pentru fiecare tip de 1 Pentru a sancţiona una sau mai multe nereguli, Comisia poate reduce suma de rambursare forfetară în funcţie de numărul și gravitatea neregulilor (L.52-11-1 din Codul electoral). Această putere face Comisia să fie mai suplă atunci când ia o decizie, iar consecinţele deciziei să fie mai puţin grave decât atunci când putea respinge un cont care priva candidatul de orice rambursare. 2 În anul 2009, suma destinată partidelor a fost de 75 milioane de euro, repartizată între cele 40 de partide și grupări politice. 3 Legea nr.195/1974, în care se definește infracţiunea de finanţare ilicită a unui partid, Legea nr. 416/1981, Legea nr. 416/1987 și Legea nr. 250/1990, care reglementează finanţarea publică a ziarelor deţinute de un partid politic; Legea nr. 515/1993 care reglementează condiţiile cerute pentru a beneficia de rambursarea cheltuielilor efectuate în alegerile parlamentare, europene și regionale, Legea nr. 157/1999 care reglementează finanţarea publică a partidelor (Legge 3 giugno 1999, n. 157, Nuove norme in materia di rimborso delle spese per consultazioni elettorali e referendarie e abrogazione delle disposizioni concernenti la contribuzione volontaria ai movimenti e partiti politici", Gazzetta Ufficiale n. 129 del 4 giugno 1999). 4 De la „tangente" (cupă cu vin) și „poli" (oraș). 5 În perioada 1994-2008, partidele politice au cheltuit 570 milioane de euro, iar rambursările cheltuielilor de campanie s-au ridicat la 2,25 miliarde de euro. Sper exemplu, Popolo della Libertà a cheltuit în campania din 2008, 68.475.142 euro și a primit rambursare în valoare de 206.518.945 euro, Partito Democratico a cheltuit 18.418.043 euro și a primit 180.231.506 euro, Lega Nord a cheltuit 3.476.04 euro și a primit rambursare în valoare de 41.384.553 euro (http:// www.fanpage.it/rimborsi-elettorali-ma-di-che-cifre-parliamo-dossier/). 73Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 alegeri. Pentru aceasta, au fost stabilite patru fonduri de finanţare a alegerilor: 1) pentru Camera Deputaţilor1, 2) senatoriale2, 3) europene3 și, respectiv, 4) regionale4. Aceste finanţări sunt repartizate între partidele sau mișcările politice, liste de candidaţi și candidaţi independenţi (pentru Senat), astfel încât organizatorii de referendum să atingă pragul cuvenit. Cât privește finanţarea publică indirectă, Legea nr. 28/20005 dispune ca toate programele care vizează „comunicarea politică"6 trebuie să garanteze un acces egal pentru toţi subiecţii politici. Toţi actorii politici care sunt reprezentaţi în Parlamentul italian sau care numără cel puţin doi reprezentanţi în Parlamentul European, pot beneficia de prevederile legii. Principiul egalităţii accesului la antenă este pus în practică prin raportarea alocării la timpul gratuit de antenă în serviciile radioteleviziunii de stat. Staţiile de radio și canalele de televiziune private pot aloca din timpul de antenă pentru mesaje politice cu titlu gratuit sau la jumătate de preţ în raport cu celelalte anunţuri. Nicio entitate politică nu este autorizată să difuzeze mai mult decât un mesaj pe zi sau la aceeași unitate radio-tv. Panouri de afișare, precum și săli pentru reuniune publică (de exemplu, în școli ori primării) sunt puse la dispoziţie cu titlu gratuit de către municipalităţi de-a lungul campaniilor electorale. Partidelor politice li se aplică o deducere fiscală pentru un larg evantai de activităţi. De asemenea, o finanţare publică se acordă editorilor de jurnale și periodice (inclusiv în format electronic) care aparţin partidelor sau mișcărilor politice reprezentate în Parlamentul italian sau care dispun de cel puţin doi aleși în Parlamentul European. Toate societăţile care îndeplinesc aceste criterii pot beneficia de donaţii sub rezerva următoarelor condiţii: 1) societăţile să nu fie legate de întreprinderi care publică periodice ale altor partide și nu controlează nici direct, nici indirect astfel de întreprinderi; 2) societăţile să nu beneficieze nici direct, nici indirect de subvenţii acordate altor întreprinderi de publicare, iar filialele lor sau societăţile mamă, ori alte entităţi controlate de aceeași societate-mamă sau de același partid politic, nu primesc subvenţii. Grupurile parlamentare ale partidelor din fiecare Cameră7 primesc o contribuţie financiară, precum și localuri și materiale pentru a-și duce la bun sfârșit ac1 În ceea ce privește alegerile pentru Camera deputaţilor, finanţarea publică se repartizează, proporţional cu voturile obţinute, între partide și mișcările politice care ating cel puţin 1% din sufragiile exprimate valabile la nivel naţional; legislaţia prevede reguli specifice pentru favorizarea partidelor care reprezintă minorităţile lingvistice (în regiunile Aosta și Trentino); o finanţare suplimentară este avută în vedere, care reprezintă 1,5% din finanţarea de bază, pentru rambursarea cheltuielilor electorale ale partidelor care se prezintă în circumscripţiile din „străinătate". 2 În cazul alegerilor senatoriale, finanţarea publică este repartizată pe o bază regională: un cuantum alocat fiecăreia din cele 20 regiuni italiene este repartizat, proporţional cu voturile obţinute la nivel regional, între listele de candidaţi care ating cel puţin 5% în regiunea propriuzisă sau care reușesc să facă să fie ales un candidat, precum și între candidaţii individuali aleși, sau care au obţinut cel puţin 15% din sufragiile exprimate valabil în circumscripţia lor; de asemenea, pentru alegerile senatoriale este prevăzută o sumă suplimentară, egală cu 1,5% din finanţarea de bază pentru rambursarea cheltuielilor electorale ale partidelor care se prezintă în circumscripţia din „străinătate". 3 Cât despre alegerile europene, finanţarea publică se repartizează proporţional între partidele politice care reușesc să facă să fie ales cel puţin un candidat. 4 Pentru fiecare alegere regională se alocă o finanţare publică pe baza numărului de persoane cu drept de vot din regiunea respectivă; finanţarea publică se repartizează între listele provinciale ale candidaţilor din care se va alege cel puţin un candidat 5 Legge 22 Febbraio 2000, n. 28 Disposizioni per la parità di accesso ai mezzi di informazione durante le campagne elettorali e referendarie e per la comunicazione politica, Gazzetta Ufficiale n. 43 del 22 febbraio 2000. 6 De exemplu, prezentarea programelor, mesele rotunde, dezbaterile și interviurile electorale. 7 Art. 15 alin. 3 din Regulamentul Camerei Deputaţilor și art. 16 din Regulamentul Senatului italian. 74 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 tivităţile. Aceste finanţări publice sunt alocate în funcţie de mărimea numerică a grupului parlamentar vizat și de bugetul Camerei respective. Fondurile în chestiune sunt menite, în parte, să permită grupurilor politice să-și execute sarcinile și funcţiile și, în parte, să se plătească salariile funcţionarilor. 2. Finanţarea privată În România, sursele finanţării private sunt: – cotizaţiile membrilor de partid; – donaţii, legate și alte liberalităţi; – venituri provenite din activităţi proprii1. Cuantumul cotizaţiilor2, repartizarea și utilizarea acestora se stabilesc prin hotărâri ale partidului politic, potrivit statutului propriu. Veniturile totale provenite din cotizaţii sunt neplafonate. Suma cotizaţiilor plătite într-un an de un membru de partid nu poate depăși 48 de salarii minime brute pe ţară. Salariul de bază minim brut pe ţară luat ca referinţă este cel existent la data de 1 ianuarie a anului respectiv. Partidele politice au obligaţia de a publica în Monitorul Oficial al României, Partea I, cuantumul total al veniturilor din cotizaţii până la data de 31 martie a anului următor, precum și lista membrilor de partid care au plătit într-un an cotizaţii a căror valoare însumată depășește 10 salarii minime brute pe ţară3. Donaţiile primite de un partid politic într-un an fiscal nu pot depăși 0,025% din veniturile prevăzute în bugetul de stat pe anul respectiv. În anul fiscal în care 1 Conform art. din Legea nr. 334/2006 veniturile proprii pot proveni din: editarea, realizarea și difuzarea publicaţiilor ori a altor materiale de propagandă și cultură politică proprii; organizarea de întruniri și seminarii cu tematică politică, economică sau socială; acţiunile culturale, sportive și distractive; serviciile interne; închirierea spaţiilor aflate în patrimoniul propriu pentru conferinţe sau acţiuni social-culturale și pentru organizarea birourilor parlamentare; înstrăinarea terenurilor și clădirilor din patrimoniu, dar numai după cel puţin 10 ani de la înregistrarea în patrimoniu, cu excepţia partidelor politice aflate în curs de dizolvare; înstrăinarea bunurilor mobile din patrimoniu, numai dacă nu reprezintă acte de comerţ 2 Departamentul de control al finanţării partidelor politice și a campaniilor electorale a constatat în 2011 că la organizaţia P.S.D. Bacău au fost încasate două cotizaţii in suma de 1.960 lei fără a se întocmi chitanţe, au fost găsite chitanţe fără serie și fără număr; formularele de evidenţă a cotizaţiilor cod FC1 nu coincideau cu sumele pentru care se întocmise chitanţe; nu au fost întocmite și transmise formularele de evidenţă a cotizaţiilor cod FC7. Pentru aceste nereguli organizaţia P.S.D. Bacău a fost sancţionată contravenţional cu avertisment verbal. 3 În vederea exercitării atribuţiilor care revin A.E.P. organizează în fiecare an controale la sediile centrale sau la filialele judeţene ale partidelor politice, iar atunci când constată nereguli privind finanţarea și transparenţa surselor de finanţare aplică sancţiuni partidelor. Astfel, în anul 2009, începând cu luna martie au fost organizate și efectuate o serie de activităţi de control, pentru verificarea modului de finanţare a formaţiunilor politice în anul financiar 2008. Verificările efectuate au urmărit fiecare sursa de finanţare. Din verificările efectuate s-a constatat că toate organizaţiile politice au respectat prevederile legale (art. 4 alin. 3 din Legea nr. 334/2006), cu excepţia P.N.L. – sediul central, unde 6 membri de partid au depășit plafonul de 48 de salarii minime brute pe ţară. În consecinţă, a fost confiscată suma de 25.045 lei și a fost aplicată amenda de 5.000 lei. Pentru detalii se poate consulta Raportul asupra activităţii Autorităţii Electorale Permanente din anul 2009, disponibil pe site-ul: http://www.roA.E.P..ro, accesat în 17.04.2012. În anul 2011, în urma controalelor efectuate de către Departamentul de control al finanţării partidelor politice și a campaniilor electorale s-a constatat că U.N.P.R. Bacău nu a transmis sediului central al partidului lista persoanelor fizice care au făcut într-un an fiscal donaţii a căror valoare cumulată depășește 10 salarii de bază minime brute pe ţară pentru a fi publicată în Monitorul Oficial al României, Partea I, până la data de 31 martie 2011, abatere sancţionată contravenţional cu avertisment și confiscarea sumei de 18.540 lei. Pentru aceeași abatere, P.S.D. Ilfov a fost sancţionat contravenţional cu avertisment scris și cu confiscarea sumei de 8.516 lei (pentru detalii a se vedea Raportul asupra activităţii Autorităţii Electorale Permanente din anul 2010, publicat în Monitorul Oficial al României, nr. 209 din 29 martie 2012). 75Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 au loc alegeri generale locale, parlamentare, pentru Parlamentul European sau alegerea Președintelui României, plafonul va fi de 0,050% din veniturile prevăzute în bugetul de stat pe anul respectiv. Donaţiile pot fi făcute atât de persoanele fizice, cât și de cele juridice. Donaţiile primite de la o persoană fizică într-un an pot fi de până la 200 de salarii de bază minime brute pe ţară, la valoarea existentă la data de 1 ianuarie a anului respectiv. În anul fiscal în care au loc mai multe scrutine, donaţiile primite de la o persoană fizică pot fi de până la 400 de salarii de bază minime brute pe ţară, la valoarea de la data de 1 ianuarie a anului respectiv, pentru fiecare campanie electorală sau campanie pentru referendum. Donaţiile primite de la o persoană juridică într-un an pot fi de până la 500 de salarii de bază minime brute pe ţară, la valoarea existentă la data de 1 ianuarie a anului respectiv. În anul fiscal în care au loc mai multe scrutine, donaţiile primite de la o persoană juridică într-un an pot fi de până la 1.000 de salarii de bază minime brute pe ţară, la valoarea de la data de 1 ianuarie a anului respectiv, pentru fiecare campanie electorală sau campanie pentru referendum. Suma totală a donaţiilor făcute de persoanele juridice controlate direct sau indirect de o altă persoană ori de un grup de persoane fizice sau juridice nu poate depăși limitele prevăzute de lege. Valoarea justă a bunurilor mobile și imobile donate partidului, precum și a serviciilor prestate acestuia cu titlu gratuit se include în valoarea donaţiilor. Reducerile de preţ care depășesc 20% din valoarea bunurilor sau serviciilor oferite partidelor politice și candidaţilor independenţi se vor considera donaţii și se vor înregistra distinct în contabilitatea proprie a partidului ori a candidatului independent, conform normelor emise de Ministerul Finanţelor Publice. La primirea donaţiei sunt obligatorii verificarea și înregistrarea identităţii donatorului, indiferent de caracterul public sau confidenţial al acesteia. La solicitarea scrisă a donatorului, identitatea sa rămâne confidenţială1, în situaţia în care donaţia se situează în limita sumei anuale de 10 salarii de bază minime brute pe ţară. Toate donaţiile vor fi evidenţiate în mod corespunzător în documentele contabile, cu menţionarea datei la care au fost făcute și a altor informaţii care să permită identificarea surselor de finanţare. Donaţiile de bunuri și servicii prestate cu titlu gratuit vor fi reflectate în contabilitate la valoarea justă și stabilită în condiţiile legii. Nu sunt considerate donaţii activităţile prestate pe bază de voluntariat în condiţiile legii. Partidele politice au obligaţia de a publica în Monitorul Oficial al României, Partea I, lista persoanelor fizice și juridice care au făcut într-un an fiscal donaţii a căror valoare cumulată depășește 10 salarii de bază minime brute pe ţară, precum și suma totală a donaţiilor confidenţiale primite până la data de 31 martie a anului următor. În tabelele de mai jos vom prezenta evoluţia surselor de finanţare privată obţinute de către formaţiunile politice: Situaţia veniturilor realizate de partidele politice în anul 2008 Nr. crt. Formaţiunea politică Cotizaţii Donaţii Dobânzi Alte venituri 1. P.S.D. 19.089.942,00 18.879.601,00 323.529,00 2. P.D.-L. 21.375.887,97 33.364.070,65 1.472.612,06 3. P.N.L. 9.801.581,00 33.198.234,00 5.777,00 864.275,00 4. P.R.M. 2.500,00 53.345,00 112.29 35.783,00 5. P.C. 711.439,00 1.203.100,00 181,00 93.170,00 6. U.D.M.R. 10.187,00 28.800,00 0,56 7. P.I.N. 50.444,34 1.164.510,58 180.08 1 Suma totală primită de un partid politic ca donaţii confidenţiale nu poate depăși echivalentul a 0,006% din veniturile prevăzute în bugetul de stat pe anul respectiv. 76 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 Situaţia veniturilor realizate în anul 2009 de către partidele parlamentare Nr. crt. Formaţiunea politică Cotizaţii Donaţii Alte venituri 1. P.S.D. 10.896.150,62 9.407.884,56 424.865,80 2. P.D.-L. 13.266.234,98 27.655.222,92 452.680,73 3. P.N.L. 3.384.632,00 8.660.167,88 281.068,00 5. P.C. 683.851,64 206.458,00 250.197,07 6. U.D.M.R. 636.607,75 2.184.683,64 24.433,42 Sursa: Raport de activitate A.E.P. 2 Situaţia veniturilor înregistrate în anul 2010 de către partidele politice Nr. Crt. Partid Cotizaţii Donaţii Alte venituri Subvenţie de la buget Total 1. P.D.-L. 4.349.937 4.465.291 683.015 2.281.636 11.779.879 2. P.N.L. 4.330.730 2.929.076 335.434 1.322.125 8.917.365 3. P.S.D. 4.934.597 681.432 813.800 2.284.258 8.714.087 4. U.D.M.R. 724.111 431.896 101.728 1.257.735 2.515.470 5. Uniunea Croaţilor din România - 60.766 2.225.370 2.286.136 6. P.C. 1.072.328 31.982 6 59.149 1.163.465 7. U.N.P.R. 212.856 183.906 27 396.789 8. Uniunea Sârbilor din România 209 30.890 58.038 89.137 9. Partidul Civic Maghiar 1.857 33.349 2 85.208 10. P.N.T.C.D. 294.877 2 294.879 11. P.R.M. 36.682 2.100 16 38.798 12. P.A.S. 11.628 8.750 1 20.379 13. P.I.N. 16.500 - 16.500 14. F.D.G.R. 2.978 9.250 684 12.912 15. Uniunea Bulgară din Banat 700 11.127 11.827 16. P.N.G.-C.D. - - - - Sursa: Raport de activitate A.E.P. 2011 Legea finanţării partidelor politice prevede anumite interdicţii cu privire la donaţii: – este interzisă folosirea resurselor financiare, umane și tehnice aparţinând instituţiilor publice1, regiilor autonome, companiilor naţionale, societăţilor comerciale sau societăţilor bancare la care sunt acţionari majoritari statul ori unităţi administrativ-teritoriale, pentru sprijinirea activităţii partidelor politice sau a campaniei electorale a acestora, altfel decât în condiţiile stabilite de legile electorale. – partidele politice nu pot accepta donaţii sau servicii prestate cu titlu gratuit de la o autoritate ori instituţie publică, de la o regie autonomă, de la o companie naţională, societate comercială sau societate bancară cu capital integral ori majoritar de stat; 1 Departamentul de control al finanţării partidelor politice și a campaniilor electorale a sancţionat, în anul 2011, contravenţional cu amendă de 5.000 lei și cu confiscarea sumei de 6.070 lei P.D.-L. Filiala Cluj pentru că a încasat o donaţie de la Instituţia Prefectului Cluj. 77Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 – se interzice persoanelor juridice care, la data efectuării donaţiei, au datorii exigibile mai vechi de 60 de zile la bugetul de stat, bugetul asigurărilor sociale sau la bugetele locale să facă donaţii partidelor politice, cu excepţia situaţiei când au de recuperat sume mai mari decât datoria proprie; – este interzisă acceptarea sub orice formă, directă sau indirectă, de către partidele politice, a donaţiilor de bunuri materiale ori sume de bani sau prestarea de servicii gratuite făcute cu scopul evident de a obţine un avantaj economic ori politic. – este interzisă acceptarea donaţiilor din partea unui sindicat sau a unui cult religios, indiferent de natura acestora; – acceptarea donaţiilor din partea altor state ori a organizaţiilor din străinătate, precum și din partea persoanelor fizice sau juridice străine este interzisă1. Din analiza pe care am realizat-o observăm că legislaţia română conţine norme bine definite care stabilesc cuantumul sumelor ce pot fi donate, instrumentele prin care se ţine evidenţa contabilă a tuturor veniturilor și cheltuielilor partidelor politice, autorităţile care sunt însărcinate să vegheze la transparenţa vieţii politice. Din punct de vedere legislativ, lucrurile par bine structurate, însă în practică întotdeauna au existat probleme referitoare la finanţarea „subterană" a partidelor politice, mai ales în timpul campaniilor electorale. O soluţie pe care o avem în vedere pentru a diminua o parte din presiunea financiară din campaniile electorale este legată de modificarea legii electorale, în sensul limitării instrumentelor prin care se face campanie (un număr fix de afișe electorale, de panouri de afișaj electoral), sancţionarea dură a mitei electorale până la eliminarea candidatului/ candidaţilor partidului politic sau a celui independent care recurge la astfel de mijloace din competiţia electorală. Într-o evaluare pe care a făcut-o în anul 2010 cu privire la transparenţa finanţării politice a partidelor din România GRECO a înaintat autorităţilor române o serie de recomandării în vederea îmbunătăţirii acestui palier al vieţii politice din România2. În ceea ce privește transparenţa finanţării partidelor politice și a campaniilor electorale, GRECO a concluzionat că Legea nr. 334/2006 privind finanţarea partidelor politice și a campaniilor electorale este un act normativ bine structurat, care prevede o serie de măsuri ce vizează creșterea gradului de transparenţă generală a vieţii politice, însă uneori este prea ambiţios și impune multe limitări care sunt, probabil, greu de aplicat în practică, inclusiv un sistem complex de limite globale privind veniturile și cheltuielile de campanie, etc. GRECO notează că reguli importante în acest domeniu sunt cuprinse în Hotărârea Guvernului nr. 749 din 11 iulie 2007 privind aprobarea Normelor metodologice de aplicare a Legii nr. 334/2006, care furnizează astfel îndrumări utile subiecţilor legii. Aceasta conţine măsuri privind contabilitatea, raportarea și publicarea, iar sursele de venit sunt reglementate pentru a asigura un anumit nivel de transparenţă, însă unele lacune importante afectează eficacitatea acestor măsuri (de exemplu, toate donaţiile până la echivalentul a 420 euro nu intră în sfera de aplicare a reglementările și nu trebuie să fie înregistrate). 1 Legea prevede și o excepţie donaţiile constând în bunuri materiale necesare activităţii politice, dar care nu sunt materiale de propagandă electorală, primite de la organizaţii politice internaţionale la care partidul politic respectiv este afiliat sau de la partide politice ori formaţiuni politice aflate în relaţii de colaborare politică. Pot fi primite și materiale de propagandă care se folosesc numai în cadrul campaniei electorale pentru alegerea reprezentanţilor României în Parlamentul European. În urma controlului realizat în 2011 de către Departamentul de control al finanţării partidelor politice și a campaniilor electorale, s-a constatat că F.D.G.R., Filiala Cluj a acceptat donaţii de la un număr de 4 cetăţeni străini, abatere care a fost sancţionată contravenţional cu avertisment și cu confiscarea sumei de 8.271 lei. 2 Raportul poate fi consultat pe site-ul: http://www.coe.int/t/dghl/monitoring/GRECO/ evaluations/round3/ GRECOEval3(2010)1_Romania_Two_FR.pdf, accesat în 19 aprilie 2012. 78 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 De asemenea, Legea nr. 334/2006 prevede un mecanism de supraveghere sub responsabilitatea comună a Autorităţii Electorale Permanente și a Curţii de Conturi. Cu toate acestea, aceste aranjamente de supraveghere, inclusiv modul în care sunt distribuite responsabilităţile, nu sunt satisfăcătoare și în condiţiile actuale, A.E.P. ar trebui să preia responsabilitatea principală în acest domeniu și să-i se ofere mijloacele pentru a se conforma cu această sarcină. Totodată, legislaţia prevede o serie largă de sancţiuni în caz de încălcare a legii, inclusiv un set de amenzi, dar sancţiunile maxime nu sunt suficient de adecvate. Raportul subliniază faptul că este important ca îmbunătăţirile să fie implementate rapid, deoarece finanţarea politică din România a fost, pentru mulţi ani, o zonă deosebit de problematică1. În Franţa, partidele politice pot percepe cotizaţii2 de la aderenţii lor. În practică, aceste contribuţii nu reprezintă decât o parte redusă a resurselor partidului. De regulă, cotizaţia percepută de la aleșii locali și de la parlamentari este mai ridicată, însă practica este diferită de la un partid la altul3. Partidele politice franceze pot beneficia și de alte venituri din activităţi proprii, dar în limitele prevăzute de lege4. Începând din 1995, persoanelor juridice de orice tip (de drept public sau de drept privat), cu excepţia partidelor și grupărilor politice, le este interzis să facă donaţii sau să acorde cel mai mic ajutor în natură formaţiunilor politice. De asemenea, donaţiile din partea unui stat străin sunt interzise. Persoanele fizice pot dona maxim 7500 de euro pe an pentru un partid politic. Legea prevede obligaţia ca orice donaţie mai mare de 150 euro să se facă prin cec, virament bancar sau prin card bancar. Ca și în cazul donaţiilor pentru finanţarea campaniei electorale, donaţiile trebuie colectate prin intermediul unui mandatar unic. Contabilitatea donaţiilor este verificată de către doi comisari de conturi în fiecare an, precum și de C.N.C.C.F.5. Persoanele fizice pot participa la finanţarea campaniei prezidenţiale6, în condiţiile prevăzute de art. 52-8 din Codul Electoral, adică, în limita a 4600 de euro depuși pentru unul sau mai mulţi candidaţi în cadrul aceluiași scrutin7. Persoanelor fizice li se interzice să acorde 1 G.R.E.C.O. solicită autorităţilor române să întocmească un raport care să evidenţieze punerea în practică a recomandărilor până la data de 30 iunie 2012. 2 În 2008, donaţiile reprezentau 35% din resursele partidelor. 3 60% din resursele financiare ale Partidului Socialist Francez provin din cotizaţii, donaţii. 4 Jean Giquel, Jean-Éric Giquel, Droit constitutionnel et institutions politiques (Paris: Montchrestien, 2008), 559-560, 648-649. 5 Art. R 39-1 și art. R. 39-2 din Codul electoral. 6 În campania din 2012 pentru alegerile prezidenţiale, candidatul Nicolas Sarkozy a primit donaţii în valoare de 8 milioane de euro (6 milioane din partea U.M.P., partidul al cărui candidat este și 2 milioane de euro din donaţii din partea persoanelor fizice), sper deosebire de alegerile prezidenţiale din 2007, când a obţinut din donaţii 7 milioane de euro. Între 1 ianuarie și 31 martie 2012, 87.000 de cetăţeni francezi au donat în medie 91 de euro pentru campania lui Sarkozy. Pentru detalii: Vanessa Schneider, „La campagne de Sarkozy a déjà recueilli davantage de dons qu'en 2007", Le Monde, 14 avril 2012 (http://www.lemonde.fr/election-presidentielle-2012/ article/2012/04/04/la-campagne-de-nicolas-sarkozy-a-deja-recueilli-davantage-de-dons-quen-2007_1680083_1471069.html, accesat în 19 aprilie 2012). 7 Candidatul socialist la alegerile prezidenţiale din 2012, François Hollande a susţinut în cadrul campaniei sale electorale (la o întrunire din 3 aprilie 2012 cu electoratul) că este nevoie de „o nouă reformă a finanţării partidelor politice și a campaniilor electorale, pentru a fi siguri că nici un ban nu va putea să tulbure transparenţa". Hollande a propus o reducere substanţială a donaţiilor, chiar o eliminare a acestora, estimând că persoanele juridice pot face donaţii în mod indirect, prin intermediul persoanelor fizice. Pentru detalii, David Revault d'Allonnes, „Hollande évoque „les affaires" et propose une réforme des dons", Le Monde, 3 avril, 2012 (http://www.lemonde.fr/election-presidentielle-2012/article/2012/04/03/hollande-evoque-lesaffaires-et-Propose-une-reforme-des-dons_1679756_1471069.html, accesat în 19.04.2012) 79Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 candidaţilor împrumuturi sau avansuri rambursabile. Această măsură a fost luată la cererea Consiliului Constituţional pentru a preveni ilegalităţile1. GRECO a făcut în anul 2011 o evaluare a transparenţei finanţării partidelor în Franţa și a făcut acesteia 11 recomandări2 pentru ameliorarea cadrului legislativ în materie, dintre care amintim cu titlu de exemplu: – ameliorarea publicităţii și publicării conturilor de campanie; – punerea de acord a celor două sisteme de donaţii privind finanţarea partidelor și finanţarea campaniilor electorale – reglementarea unor dispoziţii care să evite asocierea parlamentarilor la anumite grupuri parlamentare doar din considerente financiare; – întărirea puterii de control a C.N.C.C.F.P. cu privire la finanţarea partidelor politice, etc. Problema finanţării partidelor politice, dar și a campaniilor electorale în sistemul francez este de mare actualitate, fiind una din temele de campanie ale candidaţilor în alegerile prezidenţiale din 2012. În Italia, finanţarea privată nu este supusă unor reguli stricte, de aceea, scandalurile iscate de finanţările primite de partide au fost numeroase și de amploare. În Italia, nu există nicio limită cu privire la sumă, volumul cumulat și periodicitatea contribuţiilor private care pot fi vărsate partidelor, mișcărilor politice sau candidaţilor. Nu există nicio restricţie cantitativă privind drepturile de adeziune, iar suma totală a împrumuturilor ori creditelor, dispoziţii testamentare și reţete de activităţi de partid și de colectare de fonduri pe care poate să le primească un partid. De asemenea, nu există nicio restricţie particulară privind contribuţiile organismelor cu scop nelucrativ, precum sindicate, organizaţii patronale, instituţii religioase, organizaţii politice, etc. Nu există nicio limită privind contribuţiile entităţilor străine. În ciuda libertăţii surselor de finanţare privată, câteva restricţii se aplică totuși acesteia. Astfel, donaţiile provenind de la societăţi care fac apel public la economie sau unde mai mult de 20% din capital este deţinut de către stat sunt interzise3. Orice donaţie de la o întreprindere care nu face parte din cele evidenţiate mai sus trebuie aprobată de organul de conducere al entităţii juridice vizate și contabilizate cum se cuvine în situaţiile financiare ale numitei entităţi. Este interzis să se efectueze donaţii4 în numerar în valoare de peste 1.000 Euro5. În anul 2011, Italia a fost supusă unei evaluări din partea GRECO, care a identificat o serie de lacune grave cu privire la finanţarea partidelor politice din această 1 Problema finanţării ilegale a campaniilor electorale prezidenţiale a suscitat întoteauna vii dezbateri în viaţa politică și judiciară din Franţa. Sunt cunoscute în acest sens „L'affaire Karachi", când Edouard Balladur ar fi primit anumite sume din comisioane pentru finanţarea campaniei prezidenţiale din 1995; „Le dossier Kadhafi", când o serie de documente au arătat că regimul Kadhafi ar fi finanţat campania lui Sarkozy cu 50 milioane de euro. În campania prezidenţială din 2012, François Hollande l-a acuzat pe Nicolas Sarkozy de finanţare ilegală a campaniei sale din 2007 – „L'Affaire Bettencourt". (pentru mai multe amănunte: Geoffroy Clavel, „Bettencourt, Karachi, Kadhafi, Ile de la Jatte... Comment Sarkozy se défend face aux affaires", Le Hunffington Post, 20 avril 2012 http://www.huffingtonpost.fr/2012/04/06/bettencourt-karachi-jattesarkozy_n_1407734.html, accesat în 19.04.2012). 2 Raportul poate fi consultat: http://www.coe.int/t/dghl/monitoring/GRECO/evaluations/ round3/GRECORC3(2011)1_ France_FR.pdf 3 Art. 7 din Legea nr. 195/1974. 4 În cursul campaniilor referitoare la alegerile parlamentare naţionale și la alegerile regionale, candidaţii individuali nu pot colecta fonduri decât printr-un cont bancar ori poștal deţinut de un agent desemnat în acest scop. Personalul serviciilor poștale sau bancare are obligaţia să verifice identitatea persoanelor care efectuează viramente în conturile de campanie. 5 Art. 49 din Decretul legislativ nr. 231/2007, modificat prin Decretul-lege nr. 201 din 6 decembrie 2011. Urmare a acestei modificări, pragul referitor la donaţii în numerar a fost adus de la 2 500 Euro la 1 000 Euro. 80 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 ţară și în Raportul de evaluare a transparenţei finanţării partidelor dat publicităţii în aprilie 2012 a făcut o serie de recomandări1. În acest sens, menţionăm următoarele recomandări: – angajarea unui proces de reformă al legislaţiei care să prevadă: reguli privind statutul juridic al partidelor politice; o definire precisă a perioadei de referinţă financiară și contabilă a campaniilor electorale; norme de transparenţă, control și sancţiune pentru alegerile europene care să fie comparabile cu cele care se aplică celorlalte tipuri de alegere și un cadru juridic sistematizat, complet și practic pentru finanţarea partidelor politice și a candidaţilor, care să aibă în vedere inclusiv consolidarea regulilor aplicabile într-un text legislativ unic; – introducerea unei interdicţii generale a donaţiilor provenind de la persoane a căror identitate nu este cunoscută de partidul politic sau de candidat și scăderea la un nivel pertinent al pragului de donaţie actual peste care identitatea donatorului trebuie divulgată, adică 20 000 Euro pentru donaţiile către un candidat individual și 50 000 Euro pentru donaţiile către un partid politic; – adoptarea măsurilor pentru întărirea transparenţei cheltuielilor efectuate de partidele politice în campaniile electorale; – elaborarea unei abordări coordonate de publicare a informaţiilor cu privire la finanţarea partidelor politice și a campaniilor și vegherea ca aceste informaţii să fie puse la dispoziţie în manieră coerentă și inteligibilă și în timp util, facilitând astfel accesul publicului larg, mai ales postând cea mai mare parte a publicării pe Internet; – introducerea de reguli precise și coerente cu privire la obligaţiile de verificare contabilă a partidelor politice; – încredinţarea către un organ director independent, asistat eventual de alte autorităţi, a unui mandat, a unei stabilităţi precum și a puterilor și resurselor adecvate pentru a-i permite să-și exercite controlul în mod eficace, să ancheteze și să asigure punerea în practică a reglementării privind finanţarea politică; – revizuirea setului actual al sancţiunilor administrative și penale în cazul încălcării regulilor cu privire la finanţare pentru a se asigura că acestea sunt eficace, proporţionate și disuasive. Concluzii Finanţarea partidelor politice și a campaniilor electorale va suscita întotdeauna suspiciuni dacă ea nu este guvernată de reguli clare, bine definite. În opinia noastră, regulile aplicabile finanţării partidelor politice și a campaniilor electorale trebuie să aibă la bază câteva principii fundamentale: – echilibru rezonabil între finanţarea publică și finanţarea privată; – criterii echitabile de repartiţie a fondurilor publice de către stat pentru partidele politice; – reguli stricte care să guverneze donaţiile private; plafonarea cheltuielilor efectuate de partidele politice în cadrul campaniilor electorale; – totală transparenţă a conturilor; – stabilirea unui organism independent de verificare a conturilor; – sancţionarea severă a partidelor politice care încalcă aceste reguli. 1 Raportul în integralitate poate fi consultat pe: http://www.coe.int/t/dghl/monitoring/ GRECO/evaluations/round3/ GRECOEval3(2011)7_Italy_Two_FR.pdf, accesat în 19 aprilie 2012. 81Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 BIBLIOGRAFIE BLONDEL Jean, Guvernarea comparată, traducere de Teodora Moldovanu (Iași: Institutul European, 2009), DEACONU Ștefan, „Finanţarea campaniei electorale", în Ioan Muraru, Elena Simina Tănăsescu, Andrei Muraru, Károly Benke, Mihail-Constantin Eremia, Gheorghe Iancu, Corneliu-Liviu Popescu, Ștefan Deaconu, Alegerile și corpul electoral (București: All Beck, 2005). DELEANU Ion, Instituţii și proceduri constituţionale –în dreptul român și în dreptul comparat – (București: C.H. Beck, 2006. Di PLINIO Giampiero, FROSINI Tommaso Edoardo, PARODI Giampaolo, Corso di diritto constituzionale (Milano: CEDAM, 2007). GIQUEL Jean, GIQUEL Jean-Éric, Droit constitutionnel et institutions politiques (Paris:Montchrestien, 2008). IANCU Gheorghe, Drept constituţional și instituţii politice, Vol. I (București: C.H. Beck, 2009). IONESCU Cristian, Tratat de drept constituţional contemporan (București: C.H. Beck, 2008). MURARU Ioan, TĂNĂSESCU Elena Simina, Constituţia României. Comentariu pe articole (București: C.H. Beck, 2008). Surse Internet http://www.roaep..ro – site-ul Autorităţii Electorale Permanente http://www.just.ro – site-ul Ministerului de Justiţie http://www.greco.eu – site-ul GRECO 82 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 Î n1 cursul anilor 2000 problematica separaţiei dintre politi că și administraţie devine centrală pentru cercetările dedicate Europei centrale și de est2. Acestea se află în căutarea explicaţiei pentru două probleme în aceeași măsură practice și teoretice: persistenţa durabilă a patronajului ca mod în care elitele politice exploatează resursele statului, pe de o parte, și slaba capacitate administrativă a statelor candidate și, ulterior, noi membre ale Uniunii Europene, pe de altă parte. Pentru a observa atât practicile de patronaj3 cât și slaba capacitate ad1 Acknowledgement: Acest articol a fost finanţat din proiectul strategic „Excelenţă și interdisciplinaritate în studiile doctorale pentru o societate informaţională", contract nr. POSDRU 107/1.5/S/80765, cofinanţat de Fondul Social European prin Programul Operaţional Sectorial Dezvoltarea Resurselor Umane. 2 Attila Ahg, „Public Sector Reforms, Institutional Design and Strategy for Good Governance in East Central Europe. Good Governance or ''Rethinking the State''?", Studies in East European Thought, 53 (2001). 3 Definim patronaul ca relaţi de natură personală prin care elitele politice au acces la resurse, atât materiale, cât și electorale. Stuiile pe această temă au relevat faptul că relaţiile de patronaj sunt strâns legate de faptele de corupţie. Andrei Ţăranu şi Ştefan Stănciugelu, Resursele puterii. Statul neopatrimonial în România, (Timişoara: Editura Bastion, 2009), Luis Rongier, „Political Clentelism, Democracy and Market Economy" Review article, Com parative Politics, vol. 36, nr. 3 (2004). Relația dintre partide și stat ca efect al competiției politice Sistemul de partide și partonajul în politica românească1 IRINA LONEAN [Université Libre de Bruxelles] Abstract The article examines the partystate relationship in postcommunist Romania. It shows the connections between the existence of patronage, corruption and the states' weak administrative capacity, on one hand, and the dynamics of the political party system, as an explanatory variable, on the other hand. The instability of the political parties in Romania and their changing relations within the system make the electorates' task of anticipating and sanctioning their politics impossible. Consequently, the political parties have the possibility of extracting resources from the state without being held accountable in elections, as an effect of their dynamic, but nonrobust competition. Keywords Party-state relationship; patronage; state capacity; communist heritge; robust political competition Finan†area partidelor 83Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 ministrativă1 autorii care s-au aplecat asupra acestui subiect de cercetare au identificat două variabile explicative, ambele legate strâns de modul și gradul de instituţionalizare a partidelor politice: evoluţia politică și partizană legată de primele alegeri postcomuniste2 și tipul de competiţie partizană dezvoltată în anii '903. Ruperea elitelor politice de moștenirea administraţiei comuniste și o competiţie partizană robustă reprezintă cheia succesului tranziţiei statului și construcţiei capacităţii acestuia fără vulnerabilitatea la exploatarea în interese personale sau de partid de către elitele la putere. Dar modul în care este conceptualizată moștenirea comunistă a partidelor și modul în care se definește competiţia robustă variază de la un autor la altul. Vom trece în revistă aceste definiţii și exemplele pe care autorii le dau pentru cazurile bulgar4, ceh, slovac și polonez5 și și vom examina modul în care sistemul de partide românesc gestionează moștenirea comunistă și cât de robustă este competiţia partidelor, în acord cu fiecare definiţie. Obiectivul acestei analize este să înţelegem modul în care se structurează relaţia dintre partidele politice și stat în România. Folosind multiple perspective și definiţii urmărim să plasăm această relaţie într-un cadru explicativ complex, pentru a putea să evaluăm efectele sale asupra capacităţii administrative a statului la peste douăzeci de ani de la separaţia dintre partide și stat. Prima ipoteză: administraţia de stat moștenită și partidul moștenitor Prima ipoteză a relaţiilor dintre partide și stat pe care o vom examina pentru cazul românesc este cea care pune în valoare legătura dintre un partid postcomunist succesor al partidului comunist și o administraţie de stat ce perpetuează practici neo-patrimoniale6 specifice efectelor nedorite ale măsurilor luate de regimul de tip sovietic. În această ipoteză separaţia dintre stat și partide se face doar parţial la începutul anilor '90. În cazul Bulgariei și al Românie, Venelin Ganev și respectiv Alexandra Ionescu accentuează importanţa primelor alegeri democratice din 1990 care au determinat legitimarea unor personalităţi politice ce au activat și în vechiul regim, a unor partide construite în interiorul statului, ce se legitimează printr-un savoir bureaucratique7 moștenit de la sistemul administrativ de tip sovietic. Deși iniţial modernizator și gândit ca raţional, modelul administrativ sovietic a eșuat în practici neo-patri1 Definim capacitatea administrativă ca pe capacitatea guvernului de a face și de a pune în practică politici publice, altfel spus de a organiza societatea. Jon Pierre, B. Guy Peters, Governance, politics and the State, (London: St. Martin's Press, 2000), 1. Cu alte cuvinte: capacitatea inistituţională a organsmelor publice de a furniza serviciile publice cerute de cetăţenii unei ţări și de reprezentanţii lor de o manieră eficientă, transparenţă, imparţială și responsabilă. Can Africa Claim the 21st Century?(Washington D.C: The World Bank, 2000), 48 2 Alexandra Ionescu, Du parti-Etat à l'État des partis. Changer de régime politique en Roumanie (București: Edititura Academiei Române, București, 2009) 289-290. Venelin Ganev, Preying on the State. The Transformation of Bulgaria after 1989 (Ithaca: Cornell University Press, 2007). 3 Conor O'Dwyer, Runaway State Building. Patronage Politics and Democratic Development (Baltimore: Johns Hopkins University Press, 2006). Anna Grzymała-Busse, Rebuilding Leviathan: party competition and state exploitation in post-communist democracies (Cambridge: Cambridge University Press, 2007). 4 Ganev, Preying on the State. 5 O'Dwyer, Runaway State Building. 6 Ken Jowitt, „Soviet Neotraditionalism: The Political Corruption of a Leninist Regime", Soviet Stuies, vol. 35, no. 3 (1983): 286. Ken Jowitt, „Moştenirea leninistă", în Vladimir TISMĂNEANU (coord.), Revoluţiile din 1989. Între trecut şi viitor, (Iași: Polirom, 1999), 233 7 Ionescu, Du parti-Etat à l'État des partis, 290-295. 84 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 moniale, bazate pe relaţii personale ce întreţineau reţele de corupţie și raportări false. Explicaţiile date merg în două direcţii: pe de o parte moștenirea durabilă a sistemelor patrimoniale și a reţelelor clientelare de dinainte de venirea la putere a comuniștilor în cele mai multe dintre ţările din blocul sovietic, pe de altă parte lipsa de raţionalitate a planurilor economice comuniste și penuria de resurse care au făcut ca întreţinerea reţelelor clientelare și corupţia să fie singurele soluţii care să permită supravieţuirea.1 Așadar, sistemul moștenit și încurajat în anii 1990-1991 de către partidele la putere în Bulgaria și România se baza pe: (1) dezmembrarea mecanismelor de control ale statului, (2) informalizarea deciziilor discreţionare (sau a bunului plac), ceea ce determină ca prerogativele oficiale să fie îndeplinite „exclusiv pentru beneficiul asociaţilor informali" care fac parte din reţelele de patronaj și (3) dezinstituţionalizarea informaţiei, ceea ce efectuează în mod esenţial capacitatea administraţiei de a transmite cunoștinţe, ceea ce este esenţial pentru caracterul său raţional și durabil.2 Concentrându-ne pe cazul românesc, putem observa în primul rând că sistemul de partide cunoaște o particularitate importantă faţă de toate celelalte sisteme politice din Europa Centrală și de Est. Un partid ale cărui elite coincid în mare parte cu elitele de rang secund ale partidului comunist se menţine la putere nu doar în primii ani după căderea regimului comunist (ca în Bulgaria analizată de Ganev), ci până la sfârșitul anului 1996, deci peste 6 ani. O analiză a elitelor politice recrutate pentru primele două parlamente alese, în 1990 și 1992 arată o diferenţă substanţială între numărul de foști membri ai partidului comunist care reprezintă în parlamentele postdecembriste FSN, apoi FDSN și PDSR și numărul membrilor nomenclaturii sau aparatului de stat comunist care reprezintă alte partide. Astfel, 5% din parlamentarii FDSN din 1992 au fost membri ai nomenclaturii și 60% funcţionari publici în aparatul administrativ comunist. Prin comparaţie niciun membru al PNŢCD nu făcuse parte nici din nomenclatură, nici din administraţia comunistă și doar 3 liberali (6% din parlamentari PNL) fuseseră funcţionari publici înainte de 1989.3 Există așadar mobilul: partidul la putere deţine acel savoir bureaucratique patrimonial, pe care va dori probabil să-l perpetueze, prin slăbirea mecanismelor de control, întărirea situaţiilor de decizie aflată la discreţia decidentului politic și prin menţinerea unei mari părţi a informaţiei în reţele informale. Analizele sistemului administrativ și ale reformei administraţiei publice românești aduc argumente pentru a susţine fiecare dintre aceste situaţii. Barbara Nunberg analizează modul în care se iau deciziile în interiorul guvernului românesc în primul deceniu postcomunist și observă că negocierile din ședinţele de guvern lasă adesea o lungă serie de „detalii" ale politicilor publice, deosebit de importante pentru implementarea acestora, la discreţia unor direcţii din ministerele de resort. Mecanismele de control pentru deciziile specializate sunt pierdute, deciziile secretarilor de stat sunt adesea discreţionare și tot aceștia deţin informaţia chieie care nu ajunge în discuţiile din ședinţele de guvern, pentru ca mecanisme de responsabilizare să se activeze.4 1 Situaţia a fost analizată atât în cazul industriei,cât și în cazul lumii rurale. Câteva lucrări care surprind această problemă: Antoine Roger, Fascistes, communistes et paysans. Sociologie des mobilisations identitaires roumaines (1921-1989) (Bruxelles: Edition de l'Université de Bruxelles, 2002), Katherine Verdery, „What was socialism and why did it fall?", Contention (vol. 3, no. 1, 1993), Katherine Verdery, What Was Socialism, and What Comes Next, (Princeton: Princeton University Press, 1996), Katherine Verdery, Vanishing Hectare: Property and Value in Postsocialist Transylvania (Ithaca: Cornell University Press, 2003), Sandrine Kott, Martine Mespoulet (éds.), Le postcommunisme dans l'histoire (Bruxelles Éditions de l'Université de Bruxelles, 2006). 2 Venelin Ganev, „The Separation of Party and State as a Logistical Problem: a Glance at the Causes of Sate Weakness in Postcommunism", East European Politics and Society, vol. 15, no. 2 (2001): 405-411. 3 Irina Culic, "Social Actors in Political Game. The Romanian Political Elite and Democratization", Romanian Jurnal of Political Science, vol. 5, no. 1 (2005): 87-88. 4 Barbara Nunberg, „Modernizing the Romanian State. The Go-Slow Administrative Transition" 85Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 Totuși, FSN-FDSN-PDSR eșuează în încercarea de a menţine controlul asupra administraţiei de stat. De altfel situaţia este observabilă și în Bulgaria. Dacă la începutul anilor 1990 partidele la putere au încurajat aceste practici pentru a controla mai bine statul, pe termen lung acest tip de administraţiei patrimonială – bazată pe o cunoaștere care nu poate să fie transmisă ca în birocraţiile raţionale prin învăţare, pentru că este generată de relaţii sociale informale, nu pe stăpânirea unor proceduri standardizate – are ca efect pierderea controlului partidelor politice asupra administraţiei de stat, care rămâne la dispoziţia unor persoane cheie în aparatul funcţionăresc1. Exemplul notabil pe care îl dă pentru România Alexandra Ionescu este cel al instituţiilor de taxare, care trebuie să îndeplinească o funcţie fundamentală pentru stat și pe care o deturnează, prin coluziune, prin complicitatea între funcţionarii publici și contribuabili, eliminând astfel pârghiile prin care statul își poate controla propriul venit. 2 În plus, dinamica partidelor politice și moblitatea politică a parlamentarilor și chiar a miniștrilor face ca după mijlocul anilor '90 să fie foarte dificil să mai identificăm un partid succesor. După cum vom vedea mai departe, scindprile și fuziunile dintre partide fac și migraţia politică fac ca foști membri ai nomenclaturii să se regăsească ulterior în aproape toate partidele. Așadar, privit din această primă perspectivă, a separaţiei parţiale dintre un stat neo-patrimonial moștenit și un partid succesor, putem spune că, deși practicile de patronaj și corupţie se menţin, separaţia dintre stat și partide se realizează. Chiar dacă este un efect nedorit de către partidul la putere la începutul anilor '90, această primă ipoteză ne conduce către concluzia că nu coluziunea dintre partide și elitele politice și elitele administrative duce la slăbirea statului, ci mai degrabă acţiunea necontrolată (pentru că mecanismele de control sunt slăbite) a elitelor administrative. Pentru a putea continua demersul pornind de la acest punct, trebuie să ne întrebăm în ce măsură rămân elitele politice și cele administrative legate. Altfel spus, în ce măsură continuă elitele și partidele politice să controleze administraţia, având în vedere că recomandările internaţionale care au oferit o mare parte din legitimitatea elitelor politice postcomuniste puneau accentul pe o separaţie rigidă între stat/ administraţie și politică.3 A doua ipoteză: delapidarea statului ca proiect politic al partidelor Ganev nu interpretează decăderea capacităţii statului ca efect al unui lidership fără viziune și ghidat exclusiv de ideile și recomandările neoliberale ale instituţiilor internaţionale.4 El propune un model inovator de analiză a procesului de construcţie a statului, bazat pe teoria lui Charles Tilly asupra formării statelor moderne, dar inversându-i logica. Pentru Tilly războiul este proiectul elitelor prin care se declanșează procesul de construcţie a statelor naţiune moderne în Europa. Răzbiul impune construirea unei capacităţi aministrative de extragere a resurselor din societate prin taxare și de administrare a acestor resurse. Pentru elitele postcomuniste, dimpotrivă, proiectul politic menit să le asigure puterea este tocmai extragerea de resurse de la stat, nu direct din societate. Astfel interesul elitelor postcomuniste nu în Barbara Nunberg et al (ed.) The State After Communism: Administrative Transitions in Central and Eastern Europe (Washington: The World Banck, 1999). 1 Ganev, „The Separation of Party and State as a Logistical Problem", 405-411. 2 Ionescu, Du parti-Etat à l'État des partis, 296. 3 Venelin Ganev, „The Dorian Gray effect: winners as state breakers in postcommunism", Communist ans postcommunist Studies, vol. 34, no. 1 (2001): 1-25. Venelin Ganev, „The 'Triumph of Neo-Liberalism' Reconsidered", East European Politics and Societies, vol. 19, no. 3 (2005). 4 Ganev, „The 'Triumph of Neo-Liberalism'". 86 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 este să crească forţa și capacitatea statului, ci dimpotrivă, să îl slăbească.1 În acest context, legăturile dintre stat, pe de o parte, și elitele politice care doresc să-i exploateze resursele, pe de altă pare, sunt determinate de confruntarea partidelor politice și de moștenirea acestora. Competiţia politică robustă și gestionarea moștenirii comuniste de către elite noi și exterioare sistemului comunist pot, în opinia lui Ganev, să limiteze slăbirea statului. Continuarea la putere a elitelor comuniste după 1989 și incapacitatea partidelor de a se instituţionaliza și de a oferi alternative credibile alegătorilor, pentru a câștiga legitimitate și sprijin public, determină slăbirea statului, deoarece în acest context elitele la putere ajung să exploateze statul atât pentru profitul lor personal, cât și pentru cel al partidului. Am observat deja că primul partid guvernamental român este un partid succesor al partidului comunist. Dar în ce măsură această caracteristică este durabilă și în ce măsură se păstrează această cunoaștere privilegiată a aparatului administrativ în cadrul partidului politic? Pentru Ganev, chiar dacă distincţia dintre partidele succesoare și noile elite politice nu este durabilă, deoarece la câţiva ani după căderea regimului comunist toate partidele politice încep să se redefinească, iar partidele ce moștenesc iniţial partidul comunist se reorganizează ca partide de centru-stânga credibile, totuși proiectul politic al delapidării statului rămâne valabil. El este învăţat de toate partidele aflate iniţial în afara acestui joc – partidele de opoziţie din România și Bulgaria la începutul anilor '90 și care ajung ulterior la guvernare și este menţinut „pentru că funcţionează"2. Totuși diferenţele semnificative între măsura în care statul este exploatat de partidele politice în Bulgaria sau România și gradul în care statul este exploatat în Cehia sau Ungaria ne trimit către examinarea unei variabile suplimentare: competiţia politică robustă. Moștenirea elitelor comuniste este de natură să ofere partidului succesor capacitatea și cunoștinţele necesare pentru a extrage resursele statului, după cum am văzut, competiţia robustă este de natură să limiteze comportamentul de prădător al elitelor politice, atât prin controlul care se poate exercita în parlament, cât și prin capacitatea de a mobiliza critica cetăţenilor la alegeri.3 Un element observat de cercetători este explozia dimensiunilor administraţiei centrale ale statelor din Europa Centrală, chiar dacă capacitatea lor scade, situaţie pe care o caracterizează ca fiind un proces de construcţie a statului necontrolat (runaway State-building). În timp ce pentru autorii care au studiat formarea statelor occidentale, ca Tilly, Skockpol sau Fukuiama, expansiunea aparatului de stat determină o creștere a capacităţii administrative de acţiune a statului, în Europa centrală și de est relaţia acestor variabile este inversă.4 Această logică inversată poate fi determinată de apariţia patronajului. Dar „în timp ce statele din Europa centrală și de est sunt predispuse la patronaj, ele nu sunt predestinate acestei practici". Ceea ce determină predispoziţia pentru patronaj sunt două fenomene comune tuturor statelor din estul Europei: demobilizarea socială și delegitimarea statului, elemente pentru analiza cărora nu vom insista. Ceea ce face ca unele state să fie dominate de patronaj, atunci când cele două condiţii deja enunţate favorizează acest lucru, este o anumită logică a competiţiei partizane. Mecanismele de responsabilizare, atât în cadrul instituţiilor politice, cât și în alegeri, depind de doi facor: inexistenţa unui partid care să dimine politica naţională în asemenea măsură încât să nu poată fi tras la răspundere și capacitatea opoziţiei de a oferi alternative prin care puterea să fie sancţionată pentru greșeli.5 1 Venelin Ganev, „Post-communism as an episode of state building: A reversed Tillyan perspective", Communist and Post-Communist Studies, vol. 38, nr. 4 (2005): 435. 2 Ganev, „Post-communism as an episode of state building", 436. 3 Ganev, „Post-communism as an episode of state building", 431-432. 4 Conor O'Dwyer, „Runaway State Building", 520-523. 5 Conor O'Dwyer, „Runaway State Building", 530-546. Grzymała-Busse, Rebuilding Leviathan. 87Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 A treia ipoteză: competiţia partizană slabă menţine incapacitatea administrativă Plecând de la teoria lui Shefter asupra relaţiei dintre partide și stat, Conor O'Dwyer caută să o completeze și să o rafineze. Pentru Shefter faptul că formarea partidelor precede cronologic formarea statului expune statul la practicile de patronaj ale partidelor. Dar cum în Europa centrală și de est restructurarea statelor și organizarea partidelor politice sunt prcese simultane, variabilei temporale a lui Shefter trebuie sa i se adauge o noua variabilă explicativă. Tipul de competiţie între partide este și el la fel de important. Pentru ca patronajul să fie limitat de competiţia partizană, aceasta trebuie să producă în același timp un guvern coerent și o opoziţie credibilă. Astfel, variabilele care definesc competiţia partizană robustă sunt: (1) absenţa unui partid dominant și (2) instituţionalizarea puternică a partidelor, adică (a) un număr limitat de opţiuni pentru electorat și (b) posibilitatea pentru alegători de a anticipa politicile pe care le vor adopta partidele pe care e votează.1 În ceea ce urmează vom trece în revistă caracteristicile sistemului de partide românesc pentru a evalua dacă în acest sistem competiţia partidelor este una robustă. În cazul în care această ipoteză se confirmă putem să ne întoarcem la o confirmare parţială a primei ipoteze și să afirmăm că slăbiciunea statului românesc, sau slaba sa capacitate, se datorează în principal existenţei corupţiei și a reţelelor de patronaj în cadrul administraţiei publice. Dacă ipoteza competiţiei politice robuste este infirmată, atunci ne putem aștepta ca reţelele clientelare să își aibă centrul în partidele politice însele, iar în acest caz, soluţia practică de politici publice pentru creșterea capacităţii statului nu poate fi doar o reformă administrativă, ci și una politică. În ceea ce privește indicatorul privind partidul dominant, România se poate regăsi în modelul ţărilor cu un partid dominant, ca și Slovacia2. Până în 1996, FSNFDSN-PDSR se bucură de o serie de avantaje organizaţionale, instituţionale și electorale faţă de o opoziţie fragmentată și slabă, în căutarea unui discurs legitimator care să o facă credibilă în ochii electoratului și lipsită de capacitatea reală de a responsabiliza guvernul.3 După 1996 logica competiţiei partizane a fost ceea ce O'Dwyer numește sistemul cu partid dominant în varianta 24. PDSR, devenit ulterior PSD rămâne cel mai mare partid și depășește semnificativ ca pondere electorală celelalte partide, dar opoziţia de până atunci reușește să se coalizeze, în timp ce partidul dominant nu își găsește parteneri. Sistemul românesc de partide se echilibrează abia după 2004, când logica se schimbă și nu mai vorbim despre un partid dominant și o constelaţie de alte partide, ci despre două blocuri, ce caută să se identifice la centrustânga și respectiv centru-dreapta și care se confruntă. Dar în ce măsură sistemul de partide este instituţionalizat, atât în perioada în care cunoaște un partid dominant, cât și în perioada de confruntare a blocurilor de partide ce tind către centru5? Pentru a evalua gradul de instituţionalizare trebuie să privim (a) numărul de opţiuni pe care electoratul îl are și (b) posibilitatea pentru alegători de a anticipa politicile pe care le vor adopta partidele pe care le votează. Un număr prea mare de partide în sistem și mai ales volatilitatea lor: durata de viaţă și momentul la care apar în raport cu momentul alegerilor dau seama despre un 1 Conor O'Dwyer, „Runaway State Building", 533-546. 2 Conor O'Dwyer, „Runaway State Building", 531. 3 Cristian Preda, Sorina Soare, „Romanie", în Jean Michel DE WAELE, Paul MAGNETTE (eds.), Les democraties europeennes. Une approche comparee des systemes politiques nationaux (Paris: Armand Colin, 2008), 350. 4 Conor O'Dwyer, „Runaway State Building", 531. 5 Antony Downs, An Economic Theory of Democracy (New York: Harper & Brothers, 1957). James Enelow, Melvin Hinich, The Spatial Theory of Voting: An Introduction (Cambridge: Cambridge University Press, 1984). 88 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 număr prea mare și greu de evaluat de opţiuni pe care electoratul le are. Pe de altă parte, instabilitatea organizaţională a partidelor și instabilitatea alianţelor și coaliţiilor de partide sunt utile pentru a înţelege dacă alegătorii au posibilitatea de a anticipa, cel puţin parţial, direcţiile de politică pe care le vor urma partidele pe care le votează. Organizarea atât a puterii cât și a opoziţiei în blocuri de partide poate reflecta faptul că sistemul conţine prea multe partide, care sunt instabile organizaţional și care au preferinţe de formare a coaliţiilor greu de anticipat. „Devine dificil pentru un partid să formeze coaliţii cu partide care sunt apropiate ca program, iar tendinţa este de a construi coaliţii mari și eterogene, pentru care patronajul este elementul care îndulcește diferenţele ideologice".1 În timp ce într-un sistem cu partid dominant, opoziţia este prea slabă și dezbinată pentru a trage la răspundere partidul dominant pentru patronaj și corupţie, într-un sistem slab instituţionalizat, în care partidele sunt prea multe și instabile, atât la guvernare cât și în opoziţie, devine dificil pentru electorat să identifice și să sancţioneze în alegeri partidele care se angajează în practici de corupţie și patronaj.2 Numeroase analize ale sistemului politic românesc publicate până acum arată o puternică instabilitate și un grad relativ mic de instituţionalizare până în 2000. Totuși, autorii remarcă o stabilizare și instituţionalizare relativă după acest an. Vom examina critic această concluzie, folosind atât date cantitative, cât și date calitative. Numărând 169 de formaţiuni care depun liste de candidaţi la alegerile parlamentare din 1990 până în 2004, Cristian Preda și Sorina Soare constată că, dat fiind că începând cu alegerile din 1996 până în 2004 doar alianţe care au participat la alegeri au câștigat, „nici un partid politic din România postcomunistă nu a mers de cinci ori singur în alegeri"3. În 2008, cu un nou sistem electoral, în circumscripţii uninominale, numărul de partide care depun candidaturi ajunge la 200, dar câștigătorul este tot o alianţă: PSD-PC4. Cum aceeași alianţă mai participase la alegeri în aceeași formulă de două ori, în 2000 în formula PSD+PUR și în 2004, sistemul de partide părea într-adevăr să se îndrepte către o stabilizare care să întărească treptat și responsabilitatea partidelor politice. Dacă este să privim numărul efectiv de partide „în 19 ani, sistemul nostru politic a experimentat trei formule diferite, trecând de la dominaţia cvasiabsolută a unui partid în 1990, la modelul multipartidist fără partid dominant între 1992 și 1996 [deși la o examinare mai atentă care introduce și elemente calitative se poate spune că perioada 1992-1996 cunoaște partid dominant5], pentru a dobândi în 2000 trăsăturile unui sistem multipartidist cu partid dominant. După alegerile din 2004, România are din nou un sistem multipartidist fără partid dominant, confirmat după scrutinul din 2008."6 Această confirmare a păstrării tipului de sistem de partide având în vedere numărul de partide este un nou indiciu al stabilizării unui sistem care până în 2004 a cunoscut o instabilitate dramatică. În timp ce din 1996 până în 2007 se putea vorbi despre o bipolaritate a sistemului7, aceasta dispare în 2007, odată cu ruperea alianţei D.A. Iar coaliţia din 2008 între PD-L și PSD-PC și ulterior ruperea acesteia și construirea unei noi alianţe: Uniunea Social Liberală, între PSD și PNL vine să arate că modelul sistemului poate fi considerat unul cu două blocuri care tind la centru, mai degrabă decât unul cu doi 1 Conor O'Dwyer, „Runaway State Building", 531. 2 Conor O'Dwyer, „Runaway State Building", 530-534. 3 Cristian Preda, Sorina Soare, Regimul, partidele și sistemul politic din România (București: Nemira, 2008) 38. 4 Cristian Preda, „Alegerile din 2008 în cifre", Revista 22, 6 ianuarie 2009. 5 Ionuţ Ciobanu, „Stabilitatea sistemelor de partide din Europa de Est un parcurs imprevizibil", Sfera Politicii, nr. 112 (2004), 36. 6 Preda, „Alegerile din 2008". 7 Cristian Pirvulescu, „Competitie si bipolarizare", Sfera Politicii, nr. 110-111 (2004). 89Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 poli. Problema este în continuare volatilitatea extremă a acestor blocuri și alianţe. În plus, alianţele pe care partidele le formează ating o plajă atât de largă, încât este greu pentru electorat să le anticipeze. Astfel încât dispare posibilitatea pentru un alegător de a anticipa măcar parţial direcţiile de politică ale partidului sau alianţei pentru care votează. Reprezentarea grafică a evoluţiei celor mai importante și durabile partide de pe scena politică românească (Anexa 1) arată că în puţin peste 20 de ani partidele din parlamentul României cunosc nu mai puţin de 9 scindări: fie ruperea unor alianţe ce participaseră cu succes la alegeri, fie înfiinţarea de partide noi din facţiuni ale partidelor din parlament. Fuziunile sau alianţele electorale (nu ne referim aici la formarea coaliţiilor de guvernare, ci la alianţe formalizate juridic care participă cu candidaţi comuni la alegeri) sunt tot în număr de 9. În medie, în fiecare an ceva se schimbă în sistemul de partide românesc. Dinamica este ameţitoare.1 La fel se întâmplă și cu schimbările ideologice. Partidul Democrat este cel mai credibil partid social democrat românesc, primul primit în Internaţionala Socialistă în 1996. Totuși partidul părăsește Internaţionala Socialistă în 2004 se redefinește fundamental imediat ca popular și în doar doi ani, în 2006, devine membru al Partidului Popular European. Partidul Conservator se definește astfel după ce sub numele de Partid Umanisti asumase o viziune social-liberală, care este teoretic opusă conservatorismului politic. Alianţa pentru România trece de la stânga la dreapta, de la PSD la PNL, în timp ce Partidul Liberal Democrat schimbă în doar un an orientarea liberală cu cea populară. Este foarte limitată măsura în care o asemenea dinamică a orientării ideologice poate să facă previzibile politicile acestor partide. Tot din perspectiva mobilităţii elitelor politice parlamentare, sfera publică românească cunoaște o dezbatere virulentă referitoare la migraţia politică a parlamentarilor. Din perspectiva funcţiei de reprezentare a parlamentului, s-a argumentat că decizia unui ales de a schimba partidul care l-a susţinut la alegeri poate fi interpretată ca un fenomen care înfăţișează nulitatea mandatului imperativ. Pe de altă parte amploarea fenomenului a determinat formarea în 2010 a unui grup parlamentar nou, aparţinând Uniunii Naţionale pentru Progresul României, partid care nu a prezentat niciodată candidaţi la alegeri, aceștia fiind cu toţii votaţi cu susţinerea altor partide, dar care totuși face parte din coaliţia de guvernare. Concluzii Analiza sistemului de partide românesc arată că dinamica sa foarte mare nu permite caracterizarea competiţiei politice ca fiind robustă. Numărul de partide din parlament scade și dispare dominaţia unui singur partid, deci electoratul are întradevăr un număr limitat și clar de opţiuni. Dar al doilea criteriu pe care O'Dwyer îl formulează pentru a evalua gradul de instituţionalizare a partidelor – posibilitatea alegătorilor de a anticipa politicile guvernamentale – nu este respectat. Volatilitatea 1 Frontul Salvării Naţionale (FSN) se scindează în 1992. Ulterior Frontul Democrat al Salvării Naţionale, transformat în Partidul Demorcraţiei Socale din România (PDSR) formează Polul Social Democrat, cu Partidul Umanist şi Partidul Social Democrat din România, ieşit din Convenţia Democrată (CDR) şi apoi din Uniunea Social Democrată, pe care o formase cu Partidul Democrat (PD), moştenitor al FDN. Între timp, o facţiune a PDSR formează Alianţa pentru România, partid care ulterior fuzionează cu Partidul Naţional Liberal (PNL), ieşit şi el din CDR, după ce la începutul anilor '90 cunoscuse numeroase facţionări. După 2004 se formează şi se destramă Alianţa Dreptate şi Adevăr D.A. PNL-PD. O facţiune a PNL devie Partidul Liberal Democrat şi ulterior fuzionează cu PD formând Partidul Democrat Liberal (PD-L). PNL rupe alianţa cu PD, Partidul Umanist, redenumit Partidul Conservator (PC) rupe alianţa cu PSD. PNL se aliază cu PC şi ulterior cele două se aliază cu PSD, formând Uniunea Social Liberală. 90 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 electorală și parlamentară a partidelor, dar mai ales incoerenţa alianţelor, fie că este vorba despre coaliţii de guvernare sau despre alianţe electorale ce prezintă candidaţi comuni în alegeri, și instabilitatea internă a partidelor dată de fenomentul migraţiei politice face imposibilă urmărirea politicii unui partid. În plus dinamica ideologică a partidelor, viteza și ușurinţa cu care acestea se redefinesc, diminuează posibilitatea pentru alegători de a anticipa politicile pe care le vor adopta partidele pe care le votează. Din perspectiva primei noastre întrebări de cercetare, privind relaţia dintre partide și stat, având în vedere atât moștenirea administraţiei de stat de tip sovietic, așa cum am arătat în prima noastră ipoteză, putem spune că absenţa caracterului robust al competiţiei partizane face ca acestea să fie în mare măsură incapabile sau neinteresate să se responsabilizeze reciproc și nu oferă nici alegătorilor posibilitatea de a identifica și de a sancţiona partidele care apelează la patronaj și exploatarea resurselor statului în interese personale sau ale unor grupuri restrânse. Incapacitatea administrativă a statului apare astfel ca fiind întreţinută de modelul competiţiei partizane, iar în acest caz, creșterea capacităţii statului nu se poate rezuma la reforma administraţiei și funcţiei publice, ci trebuie dublată de o reformă politică prin care să se dezvolte capacitatea electoratului de a sancţiona partidele politice și practicile corupte ale acestora. BIBLIOGRAFIE AHG, Attila, „Public Sector Reforms, Institutional Design and Strategy for Good Governance in East Central Europe. Good Governance or ''Rethinking the State''?", Studies in East European Thought, 53 (2001). CIOBANU, Ionuţ, „Stabilitatea sistemelor de partide din Europa de Est un parcurs imprevizibil", Sfera Politicii, nr. 112 (2004). CULIC, Irina, "Social Actors in Political Game. The Romanian Political Elite and Democratization", Romanian Jurnal of Political Science, vol. 5, no. 1 (2005). DOWNS, Antony, An Economic Theory of Democracy (New York: Harper & Brothers, 1957). ENELOW, James, Melvin HINICH, The Spatial Theory of Voting: An Introduction (Cambridge: Cambridge University Press, 1984). GANEV, Venelin, „The Separation of Party and State as a Logistical Problem: a Glance at the Causes of Sate Weakness in Postcommunism", East European Politics and Society, vol. 15, no. 2 (2001) GANEV, Venelin, „The Dorian Gray effect: winners as state breakers in postcommunism", Communist ans postcommunist Studies, vol. 34, no. 1 (2001). GANEV, Venelin, „The 'Triumph of Neo-Liberalism' Reconsidered", East European Politics and Societies, vol. 19, no. 3 (2005) GANEV, Venelin, „Post-communism as an episode of state building: A reversed Tillyan perspective", Communist and Post-Communist Studies, vol. 38, nr. 4 (2005) GANEV, Venelin, Preying on the State. The Transformation of Bulgaria after 1989 (Ithaca: Cornell University Press, 2007). GRZYMAŁA-BUSSE, Anna, Rebuilding Leviathan: party competition and state exploitation in post-communist democracies (Cambridge: Cambridge University Press, 2007). IONESCU, Alexandra, Du parti-Etat à l'État des partis. Changer de régime politique en Roumanie (București: Edititura Academiei Române, București, 2009). JOWITT, Ken, „Soviet Neotraditionalism: The Political Corruption of a Leninist Regime", Soviet Stuies (vol. 35, no. 3, 1983). 91Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 JOWITT, Ken, „Moștenirea leninistă", în Vladimir TISMĂNEANU (coord.), Revoluţiile din 1989. Între trecut și viitor, (Iași: Polirom, 1999). KOTT, Sandrine, Martine MESPOULET (éds.), Le postcommunisme dans l'histoire (Bruxelles Éditions de l'Université de Bruxelles, 2006). NUNBERG, Barbara, „Modernizing the Romanian State. The Go-Slow Administrative Transition" în Barbara Nunberg et al (ed.) The State After Communism: Administrative Transitions in Central and Eastern Europe (Washington: The World Banck, 1999). O'DWYER, Conor, „Runaway State Building. How Political Parties Shape States in Post Communiste Eastern Europe", World Politics, vol. 5, no. 4, (2004). O'DWYER, Conor, Runaway State Building. Patronage Politics and Democratic Development (Baltimore: Johns Hopkins University Press, 2006). PIERRE, Jon, B. Guy Peters, Governance, politics and the State, (London: St. Martin's Press, 2000) PIRVULESCU, Cristian, „Competitie si bipolarizare", in Sfera Politicii, nr. 110-111 (2004). PREDA, Cristian, Sorina SOARE, Regimul, partidele și sistemul politic din România (București: Nemira, 2008). PREDA, Cristian, Sorina SOARE, „Romanie", în Jean Michel DE WAELE, Paul MAGNETTE (eds.), Les democraties europeennes. Une approche comparee des systemes politiques nationaux (Paris: Armand Colin, 2008). PREDA, Cristian, „Alegerile din 2008 în cifre", Revista 22, 6 ianuarie 2009. ROGER, Antoine, Fascistes, communistes et paysans. Sociologie des mobilisations identitaires roumaines (1921-1989) (Bruxelles: Edition de l'Université de Bruxelles, 2002). RONGIER, Luis, „Political Clentelism, Democracy and Market Economy" Review article, Comparative Politics, vol. 36, nr. 3 (2004). VERDERY, Katherine, „What was socialism and why did it fall?", Contention (vol. 3, no. 1, 1993). VERDERY, Katherine, What Was Socialism, and What Comes Next, (Princeton: Princeton University Press, 1996). VERDERY, Katherine, Vanishing Hectare: Property and Value in Postsocialist Transylvania (Ithaca: Cornell University Press, 2003). ŢĂRANU, Andrei, Ștefan STĂNCIUGELU, Resursele puterii. Statul neopatrimonial în România, (Timișoara: Editura Bastion, 2009). *** Can Africa Claim the 21st Century?(Washington D.C: The World Bank, 2000). 92 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 Anexa Tablou evolutiv al principalelor partide politice din România : 1989-2012. Completare și adaptare după Alexandra Ionescu, Du parti-Etat à l'Etat des partis. Changer de régime politique en Roumanie, (București: Editura Academiei Române, 2009) Pe fond gri = alianţele electorale. Sublinate = partidele sau alianţele care fac parte din coaliţii de guvernare. Scrise cu gri = partidele care nu trec pragul electoral și nu mai acced în parlament. 93Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 1. The conceptual analysis of ideology1 The issue of the relationship between the concept and the political reality in the case of ideology may be explained by using two important terms from contemporary political theory. On the one hand, we refer to the term political doctrine, and on the other, to the term political ideology itself. The semantic and conceptual relationship between the two terms has often been marked by an identification which was not entirely justified. As a result, we should compare the two concepts in order to delimit their meanings as clearly as possible. In this respect, it should be noted that both some works of political theory and, especially, the actual aspects of socio-political life may take an ideological form. Going further, we may think that ideology represents one of the expressions specific to politics and the political. Yet, when we refer to ideology we need to make a clear distinction between this notion and the term doctrine. Thus, as Bernard Crick suggests, political doctrine „refers to a 1 ACKNOWLEDGEMENT: This paper was made within The Knowledge Based Society Project supported by the Sectoral Operational Programme Human Resources Development (SOP HRD), financed from the European Social Fund and by the Romanian Government under the contract number POSDRU ID 56815. Ideology, Between the Concept and the Political Reality1 DANIEL ȘANDRU [Romanian Academy] Abstract This paper begins with the premise that the issue of the relationship between the concept and the political reality in the case of ideology can be explained by using the analysis of two important terms pertaining to contemporary political theory. On the one hand, we take into consideration the term political doctrine, and, on the other, the term of political ideology itself. The semantic and conceptual relationship established between the two terms has often been marked by an identification which was not entirely justified. Therefore, we need to compare the two concepts in order to delimit their meanings as precisely as possible. What I intend to show is that ideology lays a given axiology at the basis of the politics that it aims to promote in reality. Keywords ideology; political reality; conservatorism; ideological analysis; politics; political Eseu 94 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 coherent sum of assertions regarding what a particular topic should be"1. From this viewpoint, liberalism, conservatism, and socialism, for instance, are understood by specialists as political doctrines. In order to make even clearer the distinction between political doctrines and ideologies, we could say that the former have a much more specific nature than the latter insofar as they focus on a narrow scope of action. Ideology seems to always have totalising tendencies and, based on this, it is perceived, as Alina MungiuPippidi points out, as „a systematised and relatively hierarchical set of opinions. (...) In fact, ideology is more general than a doctrine, being a universal way of interpreting reality, from which derives the interpretation of political reality"2. We could say that within the framework of contemporary political reality, ideology stands in the proximity of political philosophy but is not confounded with it. The clear-cut separation between ideological discourse and philosophical-political discourse becomes visible when we focus on the two types of judgements privileged by each of these two distinct forms of thought. Thus, political philosophy operates par excellence with formal judgements, which are based on the criterion of the coherence which links the meanings of constituent terms, and on the respect of logical rules of inference. On the other hand, ideology, as a specific form that may be taken by politics, prefers evaluative judgements, which are usually expressed by moral imperatives which do not obey alethic criteria (truth and falsity). When the discourse specific to political philosophy leans towards a motivational approach to the political arrangements deemed to be good, and a negative approach to those forms of organisation understood as improper for the human condition, „political philosophy leaves aside formal judgements in order to exercise evaluative thought. Grounding politics in a particular moral value, transformed into an absolute criterion of public good, political philosophy slides into ideology"3. We therefore notice that ideology lays a particular axiology at the basis of the politics that it aims to promote in reality. Ideology acts, first of all, based on the axiological scale that already exists in society and thus renders it relative, and then it imposes its own values and makes them absolute. Ideology thus oscillates incessantly between the relativisation of the values specific to a society that it sees as immoral, and the absolutisation of the values of a society that it seeks to impose as a model, a society which is deemed to be desirable. This is why it seems to be, Anton Carpinschi and Cristian Bocancea stress out, „an ensemble of convictions and expressions symbolic in nature, which allow for the presentation, assessment and interpretation of the world according to a particular level which is preferred by a thinker, a social class, a regime, a culture or a historical age"4. In this context, I would add, besides the descriptive, evaluative, and interpretative aspects of ideology, the actional aspect, which imposes, in my opinion, a clear-cut distinction between political ideology and doctrine. This is an aspect which was also highlighted by the definition of ideology advanced by the Dictionnaire de la pensée politique. Hommes et idées: „a matrix of thought which offers us the instruments and the arguments needed to justify a political regime or a form of action, and to deconstruct and discredit others5". Therefore, we recognise as an essential element, in the case of ideology, the actional aspect, which is absent in the case of doctrine. Of course, a political doctrine may have ideological claims, identifiable at the level of the programmes of some 1 Bernard Crick, Socialismul [Socialism] (Bucharest: Du Style Publishing, 1998), 6. 2 Alina Mungiu-Pippidi (coord.), Doctrine politice. Concepte universale și realităţi românești [Political doctrines. Universal concepts and Romanian realities] (Iași: Polirom Publishing, 1998), 9. 3 Anton Carpinschi, Cristian Bocancea, Știinţa politicului. Tratat [The Science of Politics. Treatise] (Iași: „Al. I. Cuza" University Press, 1998), 100. 4 Carpinschi, Bocancea, Știinţa politicului..., 100. 5 *** Dictionnaire de la pensée politique. Hommes et idées (Paris: Hatier, 1989), 382. 95Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 political parties which claim to belong to that doctrine. Yet, political doctrines are par excellence a type of theoretical discourse, which plays the role of deciphering the philosophical grounds of a particular political orientation. The doctrinarian nature of a given politics refers to the reflective aspects of the political, to its abstract, mainly philosophical orientation so that, finally, it becomes ready to describe and put forth the specific mechanisms which feed the imagining of a „better" society. Thus, the stress is put on what the politically organised society should be and not on what it actually is. Moreover, a particular political doctrine has the role of laying the foundations of the political identity of a particular social group, by advancing a set of values that individuals can freely embrace. Doctrine puts forth an axiological orientation but it does not impose it through impulsive means. Going a step further, we may say that an individual's or a social group's adhesion to a particular political doctrine highlights a particular personal character trait or a group's personality trait. This is because a doctrine systematises a set of rationally elaborated values, which provide a sense of continuity to the people or the groups which embrace it. While ideology is supposed to have a „revolutionary" nature, a political doctrine may become „radical" only in particular historical and political circumstances. This is why, even if they are borne in a philosophical setting, being ontologically grounded, doctrines can claim a specificity of scientificity, a position on a meta-theoretical level. On the contrary, besides the fact that it offers a more ample space of analysis, ideology has a direct relationship with political action and with the actual relationships of power. 2. Case study: conservatism, from an ideological concept to the political reality The British political philosopher Robert Nisbet defines conservative ideology as a traditional class regime1. It is tradition which has guided the entire intellectual trajectory of conservatism, a fact which is easy to acknowledge if we bear in mind that we are talking about a quintessentially British ideology. Tradition does not recognise the equality promoted by liberals, not even when this equality refers to the chances of entering the political or economic competition. On the contrary, as Sorin Cucerai emphasises, „the traditional class regime is based on (...) a grand hierarchical view of the world. This view is organic; it is generated by a descriptive and analogical mode of thinking, not by a mechanical, rationalist one. It is obvious that such a regime relies on the principle of the basic inequality of people"2. Therefore, conservatism develops a specific type of rationality, which opposes any radical measures that are not suited for the traditionalist way of interpreting the world. As Adrian-Paul Iliescu emphasises, this view can be summarised by the conservative adage put forth by viscount Falkland, who believed that „where it is not necessary to change, it is necessary not to change"3. The same attitude is to be found in the seminal work of conservative ideology, Reflections on the Revolution in France, written by the British politician and Edmund Burke, who condemned the French radicalism a year after the 1789 Revolution, showing that „Abstractedly speaking, government, as well as liberty, is good; yet could I, in common sense, ten years ago, have felicitated France on her enjoyment of a government (for she then had a government) without inquiry what the nature of that government was, or how it was administered? Can I now congratulate the same nation upon its free1 Robert Nisbet, Conservatorismul (Bucharest: Editura Du Style, 1998). 2 Sorin Cucerai, în Mungiu-Pippidi, Doctrine politice..., 11. 3 Adrian-Paul Iliescu, în Mungiu-Pippidi, Doctrine politice..., 73. 96 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 dom? Is it because liberty in the abstract may be classed amongst the blessings of mankind, that I am seriously to felicitate a madman, who has escaped from the protecting restraint and wholesome darkness of his cell, on his restoration to the enjoyment of light and liberty? Am I to congratulate a highwayman and murderer who have broken prison upon the recovery of his natural rights?"1 Such a discourse emphasises the attitude embraced by any conservative who has to deal with radical news, which he rejects, preferring change when it occurs as an individual's or a society's need to adapt to those particular problematic situations. Although it does not encompass a programmatic agenda, a „catechism", conservatism is identifiable there where rationality becomes manifest not through the application of abstract solutions, which bear no connection to human or social reality, but by an effective and empirical analysis of the possibilities of action, so that, at the end, it would be possible to adjudge the most prompt solution. However, bearing in mind the analysis of conservative ideology conducted by Adrian-Paul Iliescu2, we can infer a series of philosophical and political suppositions which lie at the basis of this intellectual construct. First, we are dealing with cognitive suppositions, which bring to the fore both the tradition of Stoic logic, which relied on nominalism, and the British philosophical tradition, marked by the presence of empiricism. These elements shaped the following cognitive suppositions: a) diffidence towards abstractions – imposes a distinction between the continental tradition and the British tradition of thought3by showing that while the former uses abstractions such as the concepts of freedom, justice, equality, truth, good, etc., the latter believes that all these are nothing but artificial constructs, whose content is not found in reality. The former leaves from Plato and Aristotle while the latter lays gnoseological foundations for conservatism, insisting on the need to put abstractions aside, as they lead to a useless complication of human knowledge; b) mental constructs as a source of error – insists on the empirical mode of studying reality, be it political or historical, a type of approach which may avoid errors. In the case of continental rationalism, error stems – via Descartes – from the lack of something which should have been present in the human mind. Or, as Adrian-Paul Iliescu points out, „on the contrary, for empiricists, it is not the lack of general ideas but their presence, or the excess of mental constructs, that is the main cause of error"4. Mental constructs, forged by human reason, are therefore dangerous because at the level of knowledge they lead to errors, and at the sociopolitical level they generate the social engineering, which makes possible the emergence of experiments whose finality often eludes the control of those who initiate them. In order for the process of knowledge to be authentic, conservatives suggest through the voice of empiricism, it must develop organically so that abstractions, general theories be constantly connected both to reality and to other theories, as they may prove to be falsifiable, at a given moment; c) ignorance and the fallibility of reason – each individual should be aware of the fallibility of his/her reasoning, of the fact that, through the excessive use of abstractions, reason may slip into error. At the political level, this is what made possible the justification of totalitarian and authoritarian regimes, which have always been based on humanistic principles, such as those of social freedom and equality, but which failed due to the impossibility of their being applied in praxis; d) the unpredictability of future – the course of historical, social, political or economic events is not predictable, because it is impos1 Edmund Burke, în Adrian-Paul Iliescu, Mihail-Radu Solcan (coord.), Limitele puterii [The Limits of Power] (Bucharest: All Publishing, 1994), 66. 2 Adrian-Paul Iliescu, Conservatorismul anglo-saxon [Anglo-Saxon Conservatism] (Bucharest: All Publishing, 1994). 3 Iliescu, Conservatorismul..., 83. 4 Iliescu, Conservatorismul..., 94. 97Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 sible to establish laws relative to the evolution of the human society based on which it would be possible to make predictions about the future. Any claim at predictability is unjustified; in fact, it can only be a dangerous prophecy, regardless of whether we are talking about the evolution of the human society towards a liberal or a socialist model. We can only observe the recurrence of particular experienced from the past but this does not allow us – as David Hume noticed – to know how the future would look like. It is impossible to make rational analogies between the past and the future because, as Burke showed, „the omnipresence of the surprise-fact is the natural result of the changing nature of all things"1; e) anti-intellectualism – knowledge cannot be universal, as rationalists think, because to support this idea means to advance an unjustified claim. Yet, in the case of empiricist and conservative thinking the underlying cause is not gnoseological pessimism. On the contrary, empiricists are optimistic but they show moderate gnoseological optimism, based on – as we have seen above – the idea of the fallibility of reason. This is why they prefer to refer to particular things, which are the object of practical knowledge (knowing how), not of technical knowledge (knowing that), to use the terms made famous by the epistemologist Gilbert Ryle and then taken over by a contemporary conservative theorist, Michael Oakeshott2; f) the supremacy of experience – represents, we believe, the sum of the cognitive suppositions encompassed by the political ideology of British conservatism, which has emphasised, ever since the modern age, that reason creates idols in the attempt to discover the essential elements of knowledge. On the contrary, scientific truth may be discovered by experiences, the latter being the main source from where our ideas are borne. Just like in the case of knowledge, at the political level, society develops organically, passing through repeated trials and errors due to which, over time, tradition itself is built. As Adrian-Paul Iliescu notices, „at the political level, the supremacy of experience is matched by the supremacy of tradition. Just like experience, tradition is not infallible, but having grown «organically» and having been verified in time, it is our main guiding"3. Second, we are dealing with a series of ontological suppositions, the ones which offer substance to conservative ideology, and which are substantiated by several aspects. First, we recognise here an extension of the conservative and empiricist conservative conception, as conservative thinkers believe that it is not reason that characterises human nature, but on the contrary, passions. Reason creates artefacts while human feelings and instincts create natural traditional customs, which impose themselves by their authority. Experience and tradition are the ones which lead man towards what is natural, leading him away from the traps of the idols forged by nature. The authority of tradition also imposes itself at the political level, showing that the elites are the ones which are supposed to impose their will on the ignorant masses. Moreover, a conception of political society also forms based on these ontological presuppositions. From this perspective, the political theorists Terence Ball and Richard Dagger claim that „the political society is not a mere collection of people; it is a living and constantly changing being, a whole which is bigger than the sum of its components. In this organic conception of society individuals relate to society just as the heart, the eyes and the arms relate to the body – not as separate units (as in the case of the atomist conception of society, preferred by liberal ideology) but as the parts of a living being"4. Third, we are dealing with a series of moral suppositions, which attempt to nuance, as Adian-Paul Iliescu shows, the idea that „moral attitude cannot be sepa1 Iliescu, Conservatorismul..., 121. 2 Iliescu, Conservatorismul..., 133-146. 3 Iliescu, Conservatorismul..., 155. 4 Terence Ball, Richard Dagger, Ideologii politice și idealul democratic [Political Ideologies and the Democratic Ideal] (Iași: Polirom Publishing, 2000), 102. 98 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 rated from the way in which man, its nature and that of its behaviour, institutions, society and lifestyles are seen"1. Without pretending to promote a moral theory, conservative ideology nevertheless states that, as man is likely to make abuses, due to the passions which are naturally his, he must be (morally, legally, etc.) compelled to obey authorities. Along with property, authority is one of the basic concepts of conservatism. Authority is represented, first of all, by tradition, and then by the social codes rooted in the social context. Even the contemporary theorists of conservatism, such as Oakeshott, Voegelin and Russell Kirk claim that, although state power has the obligation to „intervene as less as possible in the economic, social, and moral field", thus keeping the idea of a private sphere and of the need to limit the abusive intrusion of the state into it, it is nevertheless compelled – in Robert Nisbet's view – „to act as much as possible in order to strengthen and amplify the functions held by the family, the local community, and volunteer-based associations"2. We notice here the stress put on the relationship between the state and the civil society, the latter being formed by the so-called intermediate groups, which mediate the relationship between the individuals and the state. Among them, the most important ones are the family, the Church and the local community, as they are the ones which provide specific roles for each individual, and thus submit their members to the authority of tradition. Finally, we may say that conservative ideology is mainly characterised by a three-fold plea: a) a plea for tradition, based on which history is conceived as an evolution in what regards human experience. As Nisbet shows, this view is based on the „belief that, regardless how old a system, a modus vivendi is, it still can play a vital function, of which men can take advantage, either from a psychological or from a sociological viewpoint"3; b) a plea for freedom, which is asserted through the clear distinction between freedom and equality. Thus, while the former plays the fundamental part of defending property, an essential principle of conservatism, which included both the spiritual and the material goods of individuals and their families, the latter seeks to impose – Nisbet claims - „a certain redistribution or levelling of the material and spiritual values unevenly spread in a community"4; c) a plea for an organic evolution, whose role is to underline the rejection of the model of the utopian social engineering, which pursuits a radical reorganisation or reconstruction of society, according to a predetermined purpose, and the preference for a model of gradual engineering, which is carried out through successive reforms. Conservatives believe that complete and sudden social change is a veritable illusion. As the political philosopher Karl Popper shows, „the supporter of gradual engineering will adopt (...) the method of identifying and fighting against the most pressing ills of society, and not that of searching the supreme and ultimate good, and of fighting for its attainment"5. Of course, conservative ideology must also face some criticism. Yet, beyond this, it remains one of the most important philosophical-political contributions of modern times, which still has a strong impact today. This is why we believe that a complete overview of conservatism should also include, even in an abridged form, the neoconservative movement, which emerged in the 20th century. Neoconservative views crystallised around the ideas promoted by authors such as Daniel Baell, Nathan Glazer, John Kirkpatrick and Daniel Patrick Moynihan, who have been considered to be, quintessentially, followers of liberalism who were nevertheless disappointed 1 Iliescu, Conservatorismul..., 172. 2 Nisbet, Conservatorismul, 63. 3 Nisbet, Conservatorismul, 52. 4 Nisbet, Conservatorismul, 72. 5 Karl Popper, Societatea deschisă și dușmanii săi [The Open Society and its Enemies] (Bucharest: Humanitas Publishing, 1993), 183. 99Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 by the failure of its programs that targeted welfare. According to neoconservatives, people are defined by the culture to which they belong, and, as a result, the cultural values of left-wing or feminist orientations are rejected, because it is believed that they would bring decadence into the social area. Moreover, neoconservatism is very close to liberal scepticism in what regards the state's area of influence, underlining – as Terence Ball and Richard Dagger show – that „government tries to do too much, and this only makes matters worse, instead of making them better. The moment has come for the government to do less for people in order to encourage them to do more for themselves"1. Such considerations imply the idea that individuals should be made socially responsible because, due to the economic prosperity made possible by capitalism, they reach a stage when they believe themselves to be capable of doing anything. The unlimited desire provoked in people by the capitalist society, that of having everything hic et nunc, is also reflected in others areas of socio-political life. This is because politics, economics, and culture are interconnected, and this allows the neoconservatives to draw the conclusion – also shared by Ball and Dagger – according to which „anyone who wishes to keep the existing social and political arrangements should have in mind cultural changes – and maybe even attempt to strengthen the cultural link"2. REFERENCES BALL, Terence, DAGGER, Richard Dagger, Ideologii politice și idealul democratic, Iași: Editura Polirom, 2000. CARPINSCHI, Anton, BOCANCEA, Cristian, Știinţa politicului. Tratat, Iași: Editura Universităţii „Al. I. Cuza", 1998. CRICK, Bernard, Socialismul, București: Editura Du Style, 1998. ILIESCU, Adrian-Paul, Conservatorismul anglo-saxon, București: Editura All, 1994. ILIESCU, Adrian-Paul, SOLCAN, Mihail-Radu (coord.), Limitele puterii, București: Editura All, 1994. MUNGIU-PIPPIDI, Alina (coord.), Doctrine politice. Concepte universale și realităţi românești, Iași: Editura Polirom, 1998. NISBET, Robert, Conservatorismul, București: Editura Du Style, 1998. POPPER, Karl, Societatea deschisă și dușmanii săi, București: Editura Humanitas, 1993. *** Dictionnaire de la pensée politique. Hommes et idées, Paris: Hatier, 1989. 1 Ball, Dagger, Ideologii politice..., 119. 2 Ball, Dagger, Ideologii politice..., 121. 100 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 R ăspunderea colectivă a guvernului faţă de parlament definește regimurile parlamentare, în timp ce moţiunile de cenzură sunt proceduri importante prin care executivele sunt trase la răspundere de către legislativ1. Acest lucru este valabil și în Europa de Est, unde, după căderea regimului comunist, moţiunile au fost introduse ca instrumente politice noi. În ultimele două decenii sute de moţiuni au fost discutate de parlamentari, însă modul în care ele sunt iniţiate, formulate, introduse, dezbătute și votate de către parlamentele postcomuniste rămâne incomplet elucidat. Acest articol analizează moţiunile dezbătute în parlamentul românesc din 1989, anul revoluţiei anticomuniste, până în 2008, anul în care al cincilea parlament post-comunist și-a încetat activitatea. Accentul este pus pe prezentarea de ansamblu a tuturor moţiunilor discutate în Camera Deputaţilor și Senat în ședinţe separate sau comune și pe identificarea unor mo1 Vezi Arend Lijphart, Patterns of Democracy: Government Forms and Performance in Thirty-Six Countries (New Haven, Yale University Press, 1999) și Z. Somer-Topcu, L. Williams, „Government Performance and Party Change: The Effects of Economic Performance and No-Confidence Motions on Party Policy Shifts" (2010), http://people. vanderbilt.edu/~z.somer/Laron_JOP.pdf, accesat 9.06.2011. Contestaţii fără cenzură: moţiunile în România postcomunistă (1989-2008) LAVINIA STAN [St. Francis Xavier University, Canada] DIANE VANCEA [Ovidius University, Constanta] Abstract Confidence motions introduced in the Romanian Parliament in 1989-2008 represented important tools of legislative control over the executive. Simple and censure motions employed by the opposition against the government tackled the most important issues affecting the country, the government's perceived failure to enact its program, and areas considered a priority by the opposition. No motion really threatened the life of the cabinet, only a fraction of them passed, and even fewer were implemented, but motions gave the opposition public attention and an occasion to present its point of view. Keywords motions; censure; no-confidence; Parliament; post-communist transition Legisla†ie, campanie electoralå, comunicare 101Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 dele generale care ar explica motivele pentru care opoziţia a iniţiat moţiunile, modul în care guvernul a răspuns acestor contestaţii ale legitimităţii sale și impactul acestor moţiuni asupra credibilităţii și popularităţii atât a guvernului, cât și a opoziţiei. Datele pentru această analiză au fost colectate din stenogramele dezbaterilor parlamentare și listele de moţiuni făcute publice de către camerele Parlamentului. Am consultat textele moţiunilor discutate în Parlament și am urmărit îndeaproape dezbaterile parlamentare care au avut loc între prezentarea fiecărei moţiuni parlamentarilor și votul final al acestora. Ca punct de plecare pentru articol am construit o bază de date a moţiunilor de cenzură și simple introduse între 1990 și 2008. O analiză de conţinut a permis unui panel de experţi să evalueze moţiunile în ceea ce privește principalele lor subiecte. În cele ce urmează, înţelegem prin „guvern" partidul/partidele cu portofolii în cabinet și prin „opoziţie" toate celelalte formaţiuni politice reprezentate în Parlament, dar neimplicate efectiv în executiv. În primele două decenii postcomuniste, România a organizat șase runde de alegeri parlamentare în 1990, 1992, 1996, 2000, 2004 și 2008. Primul legislativ a durat numai doi ani, însă toate celelalte au avut mandate de patru ani. Ambele camere ale Parlamentului au fost alese direct de către populaţie, prin mecanisme electorale similare, au jucat roluri legislative similare, avand posibilitatea să discute orice tip de lege pe orice tip de subiect, folosind același tip de instrumente (moţiuni, interpelări și declaraţii), și au lucrat în comisii structurate în mod similar. Propunerile legislative și moţiunile pot fi introduse în fiecare cameră a Parlamentului de către membrii camerei respective. Un număr de mandate de deputaţi (13 în 1992-1994 și până la 18 în 2004-2008) a fost rezervat minorităţilor etnice, cu excepţia Uniunii Democrate a Maghiarilor din România (UDMR), care a atras în jur de 6,7% din voturile naţionale în toate alegerile postcomuniste. În 1990-1996 și 2000-2004, guvernul a fost format de Frontul Salvării Naţionale (FSN), moștenitorul direct al Partidului Comunist, care a controlat ţara necontestat până în 1989. Facţiunea cea mai conservatoare a Frontului a devenit Partidul Social Democrat (PSD), o formaţiune de centru stânga, astăzi membră a Partidului Socialist European. La sfârșitul lui 1996, opoziţia pro-democrată a câștigat pentru prima dată alegerile libere sub stindardul Convenţiei Democratice din România (CDR), o coaliţie de coaliţii anticomuniste de centru dreapta. În același an, Convenţia a format guvernul cu ajutorul aripii reformiste a Frontului, Partidul Democrat, și a UDMR-ului. Alegerile generale din 2000 și 2004 au dus la alternanţă la putere. În 2004 votul a fost câștigat de Alianţa DA, Dreptate și Adevăr, formată din Partidul Democrat (devenit ulterior Partidul Democrat Liberal, PDL), membru al Partidului Popular European, și Partidul Naţional Liberal (PNL), membru al Alianţei Liberalilor și Democraţilor din Europa. În 2007 Alianţa DA s-a destrămat, fapt ce a făcut ca alegerile din 2008 să fie câștigate de PDL, care a format guvernul cu PSD, PNL trecând în opoziţie. Organizaţia politică cunoscută sub numele de „Partidul România Mare" (PRM), care adăpostește mulţi foști nomenclaturiști și securiști, a fost reprezentat în Parlament până în 2008, a fost co-optat la guvernare în 1994-1996 și a rămas în opoziţie în 1996-2008. Datorită orientării ideologice și a preferinţelor politice ale partidelor care leau format, guvernele românești au fost de centru-stânga în 1990-1992, 1992-1996 și 2000-2004, atunci când opoziţia a fost reprezentată de partide de centru dreapta (cu excepţia perioadei 1994-1996, când partidele naţionaliste au sprijinit guvernul) și de centru dreapta în 1996-2000 și 2004-2008, când opoziţia a fost formată din partide de centru stânga și naţionaliste. Executivele conduse pe rând de Petre Roman (1990-1991), Theodor Stolojan (1991-1992), Nicolae Văcăroiu (1992-1996), Victor Ciorbea (1996-1998), Radu Vasile (1998-1999), Mugur Isărescu (1999-2000) și Adrian Năstase (2000-2004)1 – au fost cabinete majoritare, susţinute de cel puţin 1 Pentru data la care au fost investite aceste cabinete, vezi Lavinia Stan, Răzvan Zaharia, 102 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 o majoritate simplă de deputaţi și senatori. Singura excepţie a fost cabinetul Călin Popescu Tăriceanu (2004-2008), care în 2007-2008 a fost minoritar, susţinut doar de PNL, după ce PD s-a alăturat opoziţiei. Rolul moţiunilor în democraţiile parlamentare Deși până în 2007 aproape 63 de parlamente din întreaga lume au introdus pe ordinea de zi moţiuni contra guvernelor, acestea rămân și acum un subiect puţin analizat în domeniul politicilor comparate și a studiilor postcomuniste, fapt care i-a determinat pe unii cercetători să sugereze că înţelegerea noastră cu privire la utilizarea acestor instrumente legislative se bazează „în principal pe trei elemente: dovezi anecdotice, modele formale și studii empirice"1. Totuși, știm că moţiunile joacă un rol cheie în medierea competiţiei politice, catalizând desfiinţarea guvernelor, determinând tipurile de guvern în curs de formare, identificând partidele politice responsabile de eșecurile politice, punând sub semnul întrebării performanţele guvernamentale în domenii importante ale vieţii și crescând riscul disoluţiilor guvernamentale voluntare2. Datorită înclinaţiei lor de a ajunge pe prima pagina a ziarelor, moţiunile sunt moduri eficace prin care opoziţia trage guvernul la răspundere prin evidenţierea și aducerea în atenţia publică a eșecului guvernamental sau a incompetenţei lui într-o anumită zonă a afacerilor publice. Ca instrumente cheie de supraveghere parlamentară, moţiunile ajută legislativul „să identifice și să prevină abuzul, comportamentul arbitrar, ilegal și neconstituţional al guvernului și al agenţiilor publice"; responsabilizează guvernul pentru modul în care folosește banii contribuabililor și facilitează îmbunătăţirea eficienţei acţiunilor guvernamentale prin detectarea „risipei în cadrul aparatului guvernamental și a agenţiilor publice"; „asigură că politicile anunţate de guvern și aprobate de Parlament sunt cu adevărat transpuse în practică"; și „măresc transparenţa operaţiunilor guvernamentale și sporesc încrederea publicului în guvern"3. Indiferent dacă sunt aprobate sau nu, moţiunile propuse de guvern sau opoziţie atrag atenţia cercetătorilor și a jurnaliștilor4. În plus, o serie de studii empirice comparative au reușit să identifice și cauzele pentru care moţiunile de cenzură sunt introduse în anumite conjuncturi politice, dar nu în altele5. Această literatură de specialitate furnizează un număr de lecţii importante noilor democraţii postcomuniste est europene. În primul rând, moţiunile par să re- „Romania", European Journal of Political Research 47 (2008): 1087-1098, și Lavinia Stan, Răzvan Zaharia, „Romania", European Journal of Political Research 48 (2009): 1096-1109. 1 Laron Williams, „Threatening to Challenge: No-Confidence Motions and Government Acquiescence", 2008, http://people.tamu.edu/~lkw5391/Threatening%20Formal%20Model--825 -08.pdf, accesat 9.06.2011, p. 3. 2 Paul Warwick, Government Survival in Parliamentary Democracies (Cambridge: Cambridge University Press, 1994), Christophe Crombez, „Minority Governments, Minimal Winning Coalitions and Surplus Majorities in Parliamentary Systems", European Journal of Political Research 29 (1996): 1–29 si David Baron, „Comparative Dynamics of Parliamentary Government", American Political Science Review 92 (1998): 593–609. 3 Hironori Yamamoto, Tools for Parliamentary Oversight: A Comparative Study of 88 National Parliaments (Geneva: Inter-Parliamentary Union, 2007), http://www.ipu.org/PDF/publications/ oversight08-e.pdf, accesat 18.10.2011, pp. 9-10. 4 John Huber, „The Vote of Confidence in Parliamentary Democracies", American Political Science Review 90 (1996): 269-282 și Warwick, Government Survival in Parliamentary Democracies. 5 Vezi M. Masuyama si B. Nyblade, „An Analysis of the No-Confidence Votes in the Japanese Diet", lucrare prezentată la conferiţa anuală a American Political Science Association, Philadelphia, august 2003, și Torbjorn Bergman, Wolfgang C. Muller, Kaare Strom și Magnus Blomgren, „Democratic Delegation and Accountability: Cross-National Patterns", în Wolfgang Muller, Kaare Strom și Torbjorn Bergman (coord.), Delegation and Accountability in Parliamentary Democracies (Oxford: Oxford University Press, 2006), 109–220. 103Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 prezinte „încercările opoziţiei de a face publice eșecurile guvernului într-o arenă politică de mare interes"1. În perioade economice dificile, moţiunile pot ajuta opoziţia să se distanţeze de guvern, pot evidenţia responsabilitatea guvernului pentru deteriorarea economiei, „pot demarca poziţiile partizane unice ale partidelor în faţa unei audienţe largi"2, pot atrage atenţia mass-mediei asupra eșecurilor guvernamentale, pot „educa electoratul în legătură cu performanţa guvernamentală", pot „consolida mesajul negativ despre guvern primit de către alegători"3, pot îmbunătăţi opinia publicului despre forţele de opoziţie și, astfel, pot spori șansele acesteia pentru o viitoare victorie electorală. Motivaţiile lor merg dincolo de dorinţa de a doborî guvernul, având ca scop mai general atragerea suportului electoral pe termen lung, arătând votanţilor că partidul care iniţiază moţiunea oferă cea mai bună reprezentare politică a intereselor lui și ajutând acea formaţiune politică să câștige beneficii electorale pe termen lung. Un număr de autori au caracterizat anumite moţiuni ca fiind de natură „partizană", atunci când partidele politice nu își dezvăluie public sprijinul pentru aceste moţiuni, deoarece acestea contrazic priorităţile lor ideologice sau politice4. În al doilea rând, moţiunile reprezintă întotdeauna o serioasă ameninţare pentru guvernele minoritare, confruntate cu o opoziţie ce controlează majoritatea fotoliilor în Parlament. Este larg acceptat faptul că această ameninţare implicită descurajează formarea guvernelor minoritare5. Partidele de opoziţie sunt interesate de moţiuni datorită acoperirii media pe care acestea o obţin. Totuși, adevărata putere a moţiunilor de cenzură este adesea nevăzută, moţiunile de succes, care doboară guverne sau influenţează direct politicile publice, reprezentând doar 5% din totalul tuturor moţiunilor introduse în parlamentele democratice după 19606. Conform cercetărilor, moţiunile de cenzură pot fi „un obstacol minor, depășit de guvern" sau pot „duce la reorganizarea guvernamentală sau chiar organizarea de noi alegeri parlamentare"7. Partidele iniţiază moţiuni chiar și atunci când știu că este improbabil ca ele să fie aprobate. În cele mai multe cazuri, parlamentarii pot anticipa rezultatul unei moţiuni de cenzură înainte de vot, dar chiar și când știu că aceasta va cădea ei aleg să introducă moţiunea în Parlament datorită expunerii pe care aceasta o va dobândi în mass-media și a atenţiei de care se va bucura printre votanţi8. Aceasta pentru că, indiferent dacă o moţiune trece sau nu, partidele din opoziţie au un câștig electoral net ca urmare a introducerii moţiunii, în timp ce guvernul înregistrează, după o astfel de provocare, o scădere a suportului său popular. În alte cazuri, opoziţia acţionează strategic, abţinându-se de la provocare și utilizând moţiunile doar atunci când ele incomodează guvernul și sunt în beneficiul ei. În al treilea rând, guvernul poate alege să răspundă provocării unei moţiuni fie prin ignorarea ameninţării, fie cedând, fie demisionând. Guvernele ar putea să demisioneze în loc să ignore provocarea opoziţiei sau să cedeze, „atunci când beneficiile deţinerii funcţiei sunt suficient de scăzute", adică atunci când „probabilitatea 1 Zeynep Somer-Topcu și Laron Williams, Government Performance and Party Change: The Effects of Economic Performance and No-Confidence Motions on Party Policy Shifts, 2010, http:// people.vanderbilt.edu/~z.somer/Laron_JOP.pdf, accesat 9.06.2011, 2. 2 Topcu și Williams, Government Performance, 8. 3 Topcu și Williams, Government Performance, 9. 4 Kaare Strom, „Minority Governments in Parliamentary Democracies: The Rationality of Nonwinning Cabinet Solutions", Comparative Political Studies 17 (1984): 199–227. 5 Christophe Crombez, „Minority Governments, Minimal Winning Coalitions and Surplus Majorities in Parliamentary Systems", European Journal of Political Research 29 (1996): 1–29. 6 Laron Williams, Unsuccessful Success? Failed No-Confidence Motions, Competence Signals, and Electoral Support, 2010, http://www.webpages.ttu.edu/larwilli/Unsuccessful%20Success-Final%20Version.pdf, accesat 9.06.2011, 3. 7 Somer-Topcu și Williams, „Government Performance and Party Change", 4. 8 Williams, Unsuccessful Success?, 7-8. 104 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 ca guvernul să rămână la putere după următoarele alegeri este mare" sau suma concesiilor necesare pentru a satisface opoziţia este considerată a fi prea ridicată1. Laron Williams a identificat o situaţie paradoxală în raport cu moţiunile de cenzură. Pe de o parte, „o moţiune poate trece doar atunci când opoziţia are o poziţie de negociere puternică"2. Pe de altă parte, „tocmai această poziţie de negociere relativă cu guvernul face mai puţin probabile moţiunile de cenzură, guvernul fiind mai dispus să accepte provocarea sau să demisioneze"3. În completare, „doar existenţa unei incertitudini semnificative în ceea ce privește rezultatul moţiunii de cenzură poate face guvernul să ignore ameninţarea"4. Williams a sugerat și că guvernele populare ar putea să demisioneze, deoarece șansa lor de a forma guvernul după alegeri este foarte ridicată, în timp ce guvernele nepopulare vor avea tendinţa de a se agăţa de putere, deoarece ele știu că alegerile anticipate le-ar afecta negativ. În al patrulea rând, moţiunile de cenzură multiple ajută partidele să se distanţeze clar de poziţia politică a guvernului5. Când sunt introduse înaintea alegerilor generale, moţiunile multiple cresc nivelul de informare al alegătorilor despre politicile publice și insatisfacţia lor cu privire la programul guvernamental, slăbind astfel suportul electoral pentru guvern și crescând suportul pentru opoziţie. Moţiunile multiple sunt iniţiate fie de unul dintre partidele politice care ameninţă în mod continuu guvernul, fie de către mai multe partide care atacă un număr de politici guvernamentale diferite. Se poate ca un guvern incompetent sau nepopular care a experimentat provocări multiple să fie pedepsit în alegeri, prin votul alegătorilor care susţin alte partide. Moţiunile se referă deseori la politica economică, dar ele pot critica și sistemul de sănătate, criminalitatea și corupţia, educaţia, scandalurile politice, politica externă, egalitatea între femei și bărbaţi, justiţia, statul de drept și alte domenii. Atunci când ele reflectă performanţa generală a ţării în domeniul respectiv (de exemplu, în economie), moţiunile pot genera potenţiale schimbări de direcţie în politica de partid. Într-adevăr, moţiunile care critică politicile economice ale guvernului sunt introduse rar în momente de prosperitate economică, însă sunt mult mai susceptibile în a afecta credibilitatea și legitimitatea guvernului atunci când sunt introduse în timpul crizelor economice. Într-un sistem parlamentar clasic, de tip Westminster, atunci când o lege importantă propusă de cabinet este respinsă, însăși legitimitatea guvernului este pusă sub semnul întrebării. De exemplu, în Canada toate legile introduse de guvern sunt tratate de opoziţie drept moţiuni de neîncredere și pot duce la căderea cabinetului și la alegeri anticipate dacă aceste legi nu reușesc să câștige suportul Parlamentului. Spre deosebire, Europa postcomunistă a căutat „să decupleze estimarea greșită a suportului parlamentar de către guvern de chestionarea mai largă a continuării sprijinului parlamentar pentru guvern"6. Cele mai multe constituţii est europene prevăd că moţiunile de cenzură pot fi introduse cu suportul unei cincimi dintre legiuitori și necesită o majoritate absolută pentru a trece. Unele dintre aceste ţări limitează reintroducerea frecventă a unei aceleiași moţiuni prin suspendarea puterii 1 Laron Williams, „Threatening to Challenge: No-Confidence Motions and Government Acquiescence", 2008, http://people.tamu.edu/~lkw5391/Threatening%20Formal%20Model--825 -08.pdf, accesat 23.01.2012, p. 14. 2 Williams, „Threatening, 17. 3 Williams, „Threatening. 4 Williams, „Threatening. 5 Arthur Lupia și Kaare Strom, „Coalition Termination and the Strategic Timing of Parliamentary Elections", American Political Science Review 89 (1995): 648–665. 6 Evgeni Tanchev, „Historical and Psychological Sources Shaping Constitutionalism and Constitutional Performance in the Post-Communist Societies: Reflections on Constitutionalism in the Transition, or the Legacy of Transitory Constitutions", în Stanislaw Frankowski și Paul B. Stephan, coord., Legal Reform in Post-Communist Europe. The View from Within (Dordrecht: Martinus Nijhoff Publishers, 1995), 148. 105Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 Parlamentului de a o reintroduce pentru o perioadă definită de timp. În Polonia, de exemplu, o moţiune de cenzură nu poate fi readusă în Parlament decât după trei luni după ce a eșuat la prima ei lecturare. Constituţia Ungariei prevede posibilitatea unui vot de cenzură, dar în practică prevederea este atât de restrictivă încât ea efectiv elimină posibilitatea succesului unei moţiuni. Similar sistemului german, o „moţiune de cenzură constructivă" poate fi introdusă în Ungaria doar dacă în același timp se propune și numele unui alt prim ministru. Moţiunea poate fi introdusă numai împotriva prim-ministrului, nu a întregului cabinetul1. Constituţiile din Armenia și Mongolia stipulează că parlamentele pot depune moţiuni de cenzură doar dacă guvernul solicită votul de încredere. Mai mulţi autori au examinat reconstrucţia parlamentului românesc după 1989, rolul jucat de comisiile parlamentare în elaborarea politicilor publice, dinamica relaţiilor executiv-legislativ, nivelul capacităţii legislative, compoziţia legislativelor și procentul în continuare ridicat al legislatorilor care și-au început carierele politice sub regimul comunist, institutionalizarea treptată a Parlamentului și influenţa aderării la Uniunea Europeană (UE) asupra activităţii sale2. Unii autori au comentat moţiunile de cenzură depuse în România. Simedru și Huiu au legat controlul legislativului asupra executivului de reprezentativitatea și legitimitatea luării deciziilor, de balanţa puterii dintre partide și de corupţia politică, sugerând că un „control atrofiat" ar fi alimentat ineficienţă și corupţie3. Pentru ei, moţiunile reprezintă singurul mod de a aduce un prim-ministru în Parlament în scopul iniţierii unei dezbateri pe probleme serioase, atâta timp cât în România interpelările adresate guvernului de către legiuitori și răspunsurile la intrebări primite de aceștia permit doar o comunicare superficială, imperfectă și relativ rară între guvern și opoziţie4. În aceste condiţii, Simedru și Huiu au susţinut că moţiunile își pierd caracterul punitiv, o mutaţie care explică atât numărul lor crescând, cât și gradul lor de acoperire relativ slab în presa locală. Într-un alt articol, Huiu a precizat că impactul politic al moţiunilor are legătură cu trei principii democratice importante: contestarea de către opoziţia activă, pregătită să sancţioneze guvernul; participarea unei opoziţii angajate care 1 Kenneth Benoit, „Hungary: Holding Back the Tiers", în Michael Gallagher, Paul Mitchell, The Politics of Electoral Systems (New York: Oxford University Press, 2008), 231-252. 2 Thomas F. Remington, coord., Parliaments in Transition (Boulder: Westview Press, 1994), Attila Agh, coord., The Emergence of East Central European Parliaments: The First Steps (Budapest: Hungarian Centre for Democracy Studies, 1994), David Olson și P. Norton, coord., The New Parliaments of Central and Eastern Europe (London: Frank Cass, 1996), Attila Agh și G. Ilonszki, Parliaments and Organised Interests: The Second Steps (Budapest: Hungarian Centre for Democracy Studies, 1996), Heather Grabbe, „How Does Europeanisation Affect CEE Governance? Conditionality, Diffusion and Diversity", Journal of European Public Policy 8 (2001): 1013-1031, David Olson, William Crowther, coord., Committees in Post-Communist Democratic Legislatures: Comparative Institutionalisation (Columbus, Ohio: Ohio State University Press, 2002), Z. Mansfeldova, David Olson, P. Rakusanova, coord., Central European Parliaments: The First Decade of Democratic Experience and Future Perspectives (Prague: Institute of Sociology of the Academy of Sciences of the Czech Republic, 2004), Andreas Bågenholm, „Explaining Legislative Capacity. An Analysis of the Role of the Parliaments in Transposing EU-Related Legislation in Lithuania and Romania", în R. Lindahl, coord., Transition and EU-Enlargement. Economic, Legal, Political and Social Change in Eastern Europe (Göteborg: Centre for European Research, Göteborg University), 12-22, P. Norton și David Olson, „Post-Communist and PostSoviet Legislature: Beyond Transition", Journal of Legislative Studies 13 (2007): 1-11, G. Illonszki și M. Edinger, „MPs in Post-Communist and Post-Soviet Nations: A Parliamentary Elite in Making", Journal of Legislative Studies 13 (2007): 142-163, și Cristina Chiva, „The Institutionalisation of Post-Communist Parliaments: Hungary and Romania in Comparative Perspective", Parliamentary Affairs 60 (2007): 187-211. 3 Dan Coriolan Simedru și Iulia Huiu, „Dimensiunile functiei de control parlamentar asupra Executivelui", Sfera Politicii, nr. 112 (2004): 17, http://www.sferapoliticii.ro/sfera/112/art1dimensiunile-functiei.html, accesat 21.01.2012. 4 Simedru și Huiu, „Dimensiunile functiei". 106 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 reacţioneaza critic în raport cu executivul; și reprezentarea printr-o opoziţie care sintetizează punctul de vedere al electoratului și al cetăţenilor1. Mai mult, Huiu a sugerat că introducerea moţiunilor în Parlamentul românesc între 1993 și 2003 a crescut nu numai ca număr, ci și ca gamă de subiecte tratate, un rezultat confirmat și de analiza noastră. Un studiu recent a relevat că în legislatura 1992-1996, CDR a făcut opoziţie pornind de la principiul "nicio sesiune fără o moţiune", dar că în cursul anului care a precedat alegerile generale din 1996 Convenţia s-a abţinut să iniţieze prea multe moţiuni atunci când a înţeles că incapacitatea sa de a dărâma guvernul va afecta credibilitatea sa mai mult decât pe cea a conducerii PSD2. Cadrul legislativ românesc Moţiunile de cenzură nu au fost menţionate de constituţiile comuniste adoptate în 1948 și 1965 sau de instrumentele constituţionale precedente, în special pentru că, mai întâi, nevoia de control parlamentar și rolul opoziţiei nu au fost pe deplin recunoscute în perioada precomunistă și apoi, sub regimul comunist, nu s-a ţinut deloc cont de acestea. Ca atare, constituţia din 1991, adoptată la doi ani după căderea regimului comunist, a fost prima care a permis parlamentarilor să introducă moţiuni împotriva guvernului. Modificările constituţionale din anul 2003 nu au operat schimbări semnificative referitoare la articolele dedicate moţiunilor, care au fost în mare parte inspirate din constituţia Franţei. În conformitate cu articolul 67, „Camera Deputaţilor și Senatul adoptă legi, hotărâri și moţiuni, în prezenţa majorităţii membrilor"3. Articolul 112 prevede, în continuare, că oricare dintre cele două camere ale Parlamentului "poate adopta o moţiune simplă prin care să-și exprime poziţia cu privire la o problemă de politică internă sau externă ori, după caz, cu privire la o problemă ce a făcut obiectul unei interpelări". Articolul 113 prezintă condiţiile în care sunt iniţiate moţiunile introduse și votate în Parlament. Potrivit acestei prevederi, „Camera Deputaţilor și Senatul, în ședinţă comună, pot retrage încrederea acordată Guvernului, prin adoptarea unei moţiuni de cenzură, cu votul majorităţii deputaţilor și senatorilor. Moţiunea de cenzură poate fi iniţiată de cel puţin o pătrime din numărul total al deputaţilor și senatorilor și se comunică Guvernului la data depunerii sale. Moţiunea de cenzură se dezbate după trei zile de la prezentarea sa în ședinţa comună a celor două Camere. În cazul în care moţiunea de cenzură a fost respinsă, deputaţii și senatorii care au semnat-o nu pot iniţia, în aceeași sesiune, o noua moţiune de cenzură, cu excepţia cazului în care Guvernul își angajează responsabilitatea" pentru acel program sau proiect de lege. Deoarece numărul de deputaţi și senatori s-a schimbat de-a lungul anilor, numărul minim necesar pentru ca o propunere să fie aprobată s-a modificat și el. Pentru a fi aprobate, moţiunilor de cenzură le era necesar sprijinul a cel puţin 243 de legislatori în 1992-1996 și 2000-2004, 244 în 1996-2000, dar numai 234 în 20002004, când numărul de legislatori a fost diminuat pentru a reflecta numărul tot mai mic al populaţiei ţării. Constituţia, de asemenea, permite guvernului să își asume răspunderea în faţa camerelor reunite, în ședinţă comună, pentru un program specific, declaraţie de politică generală sau proiect de lege. În conformitate cu articolul 114, „Guvernul este demis dacă o moţiune de cenzură, depusă în termen de trei zile de la prezenta1 Iulia Huiu, „Motiunea ca mecanism democratic, Sfera Politicii, nr. 107 (2004): 47. 2 Institutul Ovidiu Șincai, Parlamentarismul în România: diagnoză și propuneri de reformă (București: Institutul Ovidiu Șincai, 31 ianuarie 2011), http://www.fisd.ro/PDF/mater_noi/ Raport%20Parlamentarism_FINAL-Ianuarie%202011.pdf, accesat la 21.01.2012, 19. 3 Toate prevederile constitutionale menţionate în acest articol sunt preluate din Constituţia României, 2003, http://www.cdep.ro/pls/dic/site.page?id=371, accesat 11.06.2011. 107Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 rea programului, a declaraţiei de politică generală sau a proiectului de lege, a fost votată, în condiţiile articolului 113". Astfel, o moţiune de cenzură de succes aduce după sine căderea cabinetului, deși Constituţia nu prevede termenii necesari pentru demiterea guvernului. Același articol mai prevede că, dacă guvernul nu a fost demis, „proiectul de lege prezentat, modificat sau completat, după caz, cu amendamente acceptate de Guvern, se consideră adoptat, iar aplicarea programului sau a declaraţiei de politică generală devine obligatorie pentru Guvern". Ca atare, subiectul unei moţiuni de cenzură de succes devine parte a programului guvernamental, în cazul în care cabinetul refuză să demisioneze sau nu poate demisiona, deoarece un alt cabinet nu poate fi format1. În România, moţiunile sunt introduse, de obicei, împotriva miniștrilor individuali sau a cabinetului ca organism colectiv, nu împotriva prim-ministrului, cum este cazul în Ungaria, Slovenia și Polonia, ţări care permit un vot de neîncredere conform modelului german2. În România, distincţia cea mai importantă, care este relevantă pentru această analiză, este cea între moţiunile simple și cele de cenzură. Dacă sunt adoptate, primele sunt tratate de către guvern drept simple recomandări, acesta putând alege să le urmeze, prin modificarea corespunzătoare a legislaţiei sau a programului său de guvernare, sau să le ignore pur și simplu. Spre deosebire, o moţiune de cenzură de succes aduce după sine căderea cabinetului sau devine o componentă obligatorie a ordinii de zi a guvernului. De reţinut că în primii douăzeci de ani de postcomunism, Parlamentul românesc nu a aprobat nici o moţiune de cenzură. Analiza moţiunilor postcomuniste (1990-2008) Prima moţiune introdusă în Parlament a fost o moţiune simplă dezbătută în Camera Deputaţilor la data de 5 iulie 1991. Acest document, care a denunţat problemele care afectau sistemul de sănătate sub primul ministrul postcomunist al sănătăţii Bogdan Marinescu, a fost formulată de opoziţie, după ce angajaţii care ofereau asistenţă de sănătate pe perioada verii, reprezentaţi de Sindicatul Sanitas, au iniţiat proteste de stradă pentru a critica neglijarea sectorului sănătăţii de către guvern3. La acel moment, sistemul de sănătate învechit, moștenit din perioada comunistă, era aproape în întregime în mâinile statului și includea puţine clinici private. Executivul nu deţinea resursele necesare pentru a finanţa în mod adecvat clinicile și spitalele, iar hiper-inflaţia diminuase drastic veniturile medicilor și ale asistentelor. Propunerea a fost adoptată cu 248 de voturi pentru și 30 împotrivă, dar pentru că moţiunea a fost simplă, executivul a ignorat-o. Deși a avut un impact neglijabil asupra politicii publice din domeniul sănătăţii, moţiunea a oferit atât guvernării FSN, cât și opoziţiei creștin-democrate și liberale o șansă de a-și demonstra solidaritatea faţă de medicii protestatari și asistentele medicale. În timpul celor patru legislaturi care au urmat (1992-2008), au fost discutate în Parlament un total de 105 de moţiuni (vezi Tabelul 1) 4. În timp, partidele politice 1 Două moţiuni adoptate în 2009 și 2012, care au dus la căderea guvernelor Emil Boc și Mihai Răzvan Ungureanu, nu sunt discutate aici, pentru că ele au fost introduse în afara perioadei de analiză pe care o considerăm. 2 Jozsef Bayer, „Hungary: State, Political System and EU-Accession", Begegnungen Schriftenreihe des Europa Institutes Budapest, fără dată, 25:41–52, http://www.europainstitut.hu/pdf/beg25/ bayer.pdf, accesat 13.06.2011. În sistemul german, o moţiune de cenzură este permisă numai dacă parliamentul alege un succesor al prim-ministrului cu jumătate simplă. Vezi și Hironori Yamamoto, Tools for Parliamentary Oversight: A Comparative Study of 88 National Parliaments (Geneva: Inter-Parliamentary Union, 2007), 66. 3 Moţiune, 11 iunie 1991, http://www.cdep.ro/motiuni/1991/1442.pdf, accesat 1.02. 2012. 4 În 1996-2000, o moţiune simplă introdusă în Senat nu a fost dezbătută. În 2000-2004, două 108 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 românești de toate convingerile ideologice au devenit mult mai capabile în a scrie moţiuni, evitând greșelile de procedură care au caracterizat eforturile de la începutul anilor 1990, și în a introduce aceste propuneri pe ordinea de zi a Parlamentului. Numărul total de propuneri discutate în Parlament s-a dublat de la 16 în perioada 1992-1996 la 32 în 2004-2008, în timp ce numărul de moţiuni care au suferit de deficienţe procedurale a scăzut de la opt în 1992-1996 și patru în 2000-2004 la doar două în 2004-2008. Dacă se iau în considerare doar convingerile ideologice ale iniţiatorilor, atunci putem spune că opoziţia de centru-dreapta a introdus în perioada 19901996 și 2000-2004 un total de 50 de moţiuni împotriva guvernelor de centru-stânga, în timp ce opoziţia de centru-stânga a introdus în perioada 1996-2000 și 2004-2008 un total de 56 de moţiuni contra guvernelor de centru-dreapta. Dacă luăm în calcul și propunerile retrase, atunci putem spune că atât partidele de centru-stânga, cât și cele de centru-dreapta au elaborat în primele două decenii de postcomunism un număr aproximativ egal de moţiuni, concluzie ce sugerează că toate partidele din România postcomunistă au privit moţiunile de cenzură ca fiind instrumente parlamentare semnificative. Așa cum era de așteptat, dată fiind importanţa lor comparativă, moţiunile de cenzură au reprezentat doar o fracţiune dintre toate moţiunile dezbătute de legislativul românesc. Doar 16 din totalul de 105 au fost moţiuni de cenzură (reprezentând 15% din totalul moţiunilor), restul fiind moţiuni simple care au fost privite ca fiind mult mai puţin ameninţătoare atât de opoziţia care le-a iniţiat, cât și de guvernul pe care l-au criticat. În anticiparea viitoarelor alegeri, nicio moţiune de cenzură nu a fost introdusă în timpul ultimului an al legislaturilor. O majoritate a moţiunilor de cenzură (adică șapte) a fost dezbătută în al doilea an al fiecărui mandat. Din 1996 până în 2008, opoziţia social-democrată a fost suficient de organizată și de motivată pentru ca să introducă moţiuni de cenzură în decursul primului an. Ceva mai multe moţiuni de cenzură au fost introduse împotriva guvernelor de centru-dreapta (nouă, în 1996-2000 și 2004-2008) decât împotriva guvernelor de centru-stânga (șapte, în 1992-1996 și 2000-2004). Perioada 2000-2004, în care România a înregistrat creștere economică și opoziţia a fost extrem de fragmentată, a înregistrat doar două moţiuni de cenzură, una luând în discuţie eșecul guvernului în implementarea programului său economic în cursul primului an al mandatului său și o alta criticând omniprezenta corupţie care a afectat sectorul administraţiei publice. Nici una dintre aceste propuneri nu a reușit să obţină sprijinul Parlamentului. În toate cazurile, exceptând unul, moţiunile au fost luate în serios de către parlamentari, care au găsit timp pentru a participa la sedinţe pentru a dezbate aceste texte. Deși cunoscuţi ca fiind incapabili să menţină cvorumul necesar pentru dezbaterea și votarea legilor cheie, de-a lungul anilor parlamentarii reprezentând atât guvernul, cât și opoziţia au venit în număr suficient de mare pentru ca sedinţele în care moţiunile erau incluse pe ordinea de zi să aibă cvorum. Singura excepţie a fost moţiunea simplă introdusă în Camera Deputaţilor la data de 8 decembrie 1993, care i-a criticat pe unii deputaţi ai Partidului Democrat (în opoziţie atunci) pentru nerespectarea sărbătorii Zilei Naţionale (organizată la 1 decembrie) 1. Moţiunea a fost introdusă pe ordinea de zi de către 72 de deputaţi ai PSD, PRM și ai Partidului Unităţii Naţionale Române (PUNR), formaţiuni care în 1994 au acceptat portofolii ministeriale în ceea ce a devenit cunoscută sub numele de „coaliţia roșu-brună"2. Până în 2008, cele mai multe moţiuni au fost introduse în al doilea și al treilea an de mandat legislativ, fapt ce sugerează că parlamentarii români au considerat moţiuni introduse în Cameră și două în Senat nu au fost discutate datorită carenţelor lor procedurale. În 2004-2008, o moţiune de cenzură nu a fost dezbătută. 1 Moţiune, 8 decembrie 1993, http://www.cdep.ro/motiuni/1993/1444.pdf, accesat 1.02. 2012. 2 Tom Gallagher, Theft of a Nation: Romania since Communism (London: C. Hurst, 2005). 109Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 primul an al mandatului lor ca un an de acomodare cu noile lor responsabilităţi, de cunoaștere și înţelegere a modului de funcţionare a Parlamentului și a intereselor votanţilor din circumscripţiile lor electorale, în timp ce au dedicat ultimul an pregătirii următoarei runde de alegeri, în vederea reînnoirii mandatelor lor. Speranţa că guvernul se va schimba ca urmare a viitoarelor alegeri generale a descurajat parlamentarii în iniţierea moţiunilor, în special a celor de cenzură, în ultimele luni ale mandatului lor. Acesta este motivul pentru care doar o cincime din totalul propunerilor introduse în fiecare legislatură au fost discutate în ultimul an, aproximativ același număr fiind dezbătute în primul an. Nu am găsit nici o diferenţă semnificativă între numărul de propuneri introduse în al doilea și al treilea an din cele patru legislaturi. Moţiunile de cenzură sunt dezbătute de către cele două camere ale Parlamentului în ședinţă comună, în timp ce moţiunile simple pot fi introduse într-o singură cameră, cea din care fac parte iniţiatorii. Dintre cele 82 de moţiuni simple introduse într-o singură cameră, peste jumătate dintre ele (48) au fost înregistrate la Camera Deputaţilor, cameră mult mai mare decât Senatul (sunt în jur de 340 de deputaţi, spre deosebire de doar 143 senatori) și mai activă (per total, deputaţii au iniţiat mai multe propuneri legislative) 1. Pe parcursul perioadei 1992-1996, cinci moţiuni simple au fost introduse în același timp în ambele camere, dar separat, probabil din dorinţa de a obţine aprobarea a cel puţin unei camere. Constituţia a rămas tăcută cu privire la cazurile în care o moţiune este aprobată de o cameră, dar nu și de cealaltă. În 1995, Senatul s-a confruntat cu această situaţie dificilă, chiar paradoxală, atunci când a aprobat o moţiune cu privire la politica externă, în timp ce Camera Deputaţilor a respins-o (a se vedea mai jos). Parlamentarii au remarcat acest neajuns constituţional și, deoarece ulterior nu au apărut clarificări cu privire la acest subiect, au abandonat această practică în legislaturile viitoare. Exceptând moţiunea din decembrie 1993, toate celelalte au fost iniţiate de opoziţie împotriva guvernului, fapt ce arată că, în România postcomunistă, moţiunile au fost văzute în primul rând ca o modalitate de a discredita guvernul și partidele care îl susţin, mai mult decât de a consolida încrederea publicului în aceștia. Este adevărat că în cazul a șase moţiuni (cinci în 1992-1996 și una în 2004-2008), parlamentarii puterii au figurat printre iniţiatori, dar aceștia au reprezentat doar o fracţiune din tabăra puterii, fapt ce sugerează nemulţumirea lor personală referitoare la guvern sau sprijinul lor personal pentru problemele ridicate de moţiuni mai mult decât nemulţumirea intregului partid de la putere faţă de întregul cabinet. Cele cinci moţiuni din 1992-1996 care i-au avut pe social-democraţi printre iniţiatori au tratat probleme de maximă importanţă pentru naţiune: deconspirarea politicienilor care au făcut parte din poliţia politică comunistă, blamată pentru lipsa de progres în construirea democraţiei și a economiei de piaţă liberă; declararea averilor de către politicieni și funcţionari publici, atât înainte cât și după preluarea unei poziţii publice, o măsură anti-corupţie cheie; aderarea României la NATO, privită ca o prioritate naţională de vârf; precum și cererile de autonomie exprimate de către UDMR, în numele comunităţii maghiare din Transilvania, pe care mulţi români le-au considerat a reprezenta o încălcare a suveranităţii ţării și a integrităţii sale teritoriale. Aceste moţiuni au arătat, de asemenea, diversitatea largă de poziţii ideologice și politice a parlamentarilor care au reprezentat PSD-ul în perioada 1992-1996. În timp, această diversitate s-a pierdut, pentru că parlamentarii social-democraţi cu opinii divergente s-au alăturat altor formaţiuni politice pe măsură ce liderii lor au insistat asupra disciplinei de partid. O moţiune discutată în 2004-2008 i-a cerut guvernului liberal să demisioneze. Faptul că doi liberali au sprijinit-o a arătat mai mult poziţia lor personală deoarece, la scurt timp după aceea, aceștia s-au alăturat PDL-ului. 1 Camera Deputaţilor a adoptat 280 legi în 1990-1992, 625 în 1992-1996, 1.125 în 1996-2000 și 2.803 în 2000-2004. Vezi Chiva, „The Institutionalisation of Post-Communist Parliaments", 209. 110 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 După cum am menţionat mai sus, în România moţiunile au fost de obicei introduse împotriva cabinetului ca organism colectiv, nu împotriva prim-ministrului ca individ. În câteva cazuri, moţiunile au nominalizat ministru ca fiind responsabil pentru managementul defectuos din domeniul său de activitate, ca urmare fie a introducerii de reforme aberante, fie a stagnării procesului de reformă. Aceste moţiuni individuale au încercat să demonstreze, uneori cu ajutorul unei multitudini de indicatori și exemple concrete, o legătură directă între politicile adoptate de acești miniștri și neregulile, criza, scandalul public sau problemele care afectau ministerele lor și domenii aflate în subordinea lor. Chiar și prim-miniștrii Victor Ciorbea și Adrian Năstase au fost luaţi în vizor. La 20 mai 1997, o moţiune a luat în discuţie decizia neconstituţională a lui Ciorbea de a ocupa simultan posturile de prim-ministru și de primar al Bucureștiului. Cealaltă moţiune l-a criticat pe prim-ministrul Adrian Năstase pentru refuzul său de a opri corupţia la nivel înalt, care atinsese niveluri alarmante în timpul conducerii sale. Din totalul de 105 moţiuni discutate în Parlament între 1991 si 2008, doar 12 (adică 11% din totalul moţiunilor) au acumulat majoritatea necesară la vot și au fost acceptate, România avand astfel o rată de succes redusă, similară situaţiei din alte ţări1. Toate moţiunile acceptate au fost simple, toate moţiunile de cenzură depuse la Parlament în această perioadă fiind respinse și nici una dintre ele nereușind să ameninţe viaţa cabinetului. Rata de respingere a fost cea mai mică în 1992-1996 (68,7%), probabil deoarece în timpul acelei legislaturii au fost introduse mai puţine moţiuni, și cea mai mare în 2000-2004 (când a ajuns la 100%), atunci când conducerea PSD s-a bucurat de un sprijin majoritar confortabil în Parlament. În general, guvernele de centru-stânga din 1992-1996 și 2000-2004 au adunat mai mult suport împotriva moţiunilor decât guvernele de centru-dreapta din 1996-2000 și 2004-2008, ceea ce arată că partidele de centru-stânga au fost mai puternice și mai disciplinate decât rivalele lor de dreapta, cunoscute pentru fragmentare, rivalitate continuă și diviziuni interne profunde. Într-adevăr, doar patru moţiuni au fost acceptate sub conducerea de centru-stânga în 1992-1996 și 2000-2004, spre deosebire de șapte moţiuni sub guvernele de centru-dreapta din 1996-2000 și 2004-2008. Dintre cele patru moţiuni acceptate nici una nu ar fi trecut dacă reprezentanţii PSD-ului ar fi refuzat să le acorde sprijin, deoarece toate aceste moţiuni au fost iniţiate de către parlamentari reprezentand atât guvernul cât și opoziţia, într-o perioadă de timp în care opoziţia nu a avut majoritatea necesară în cameră. Prin contrast, nici una din cele șapte moţiuni adoptate sub guvernele de centru-dreapta nu a fost susţinută de către reprezentanţii puterii de centru-stânga de atunci, fapt ce sugerează disciplină de partid mai strictă și mai puţină diversitate ideologică în cadrul partidelor de centru-stânga comparativ cu formaţiunile de centru-dreapta. Mai mult decât atât, una dintre moţiunile acceptate în perioada 2004-2008 a fost iniţiată de PDL, un fost partener al liberalilor în cadrul Alianţei DA, care formau un guvern minoritar în momentul în care Parlamentul a dezbătut acea moţiune. Aceste constatări sunt semnificative, deoarece ele demonstrează puterea formaţiunilor de centru-stânga, în special ale PSD-ului, atât în guvern, cât și în opoziţie. Faptul că nici o moţiune de cenzură introdusă până în 2008 nu a fost aprobată arată aplicarea cu succes a disciplinei de partid, în 1991-2006 opoziţia nereușind să adune voturile necesare pentru a adopta moţiunile pe care le-a susţinut. Cu toate acestea, eșecul a două moţiuni de cenzură care au contestat cabinetul minoritar al prim-ministrului Călin Popescu-Tăriceanu, în iunie și octombrie 2007, nu pot fi atribuite unei opoziţii slabe, din moment ce cabinetul s-a bucurat de sprijinul a doar 20% dintre parlamentari, iar moţiunile au fost iniţiate de către legiuitori ai unor partide politice cu semnificativ mai mulţi reprezentanţi decât minimul necesar pentru a da 1 Yamamoto, Tools for Parliamentary Oversight, 68. 111Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 jos cabinetul (365 spre deosebire de minim 234). Când opoziţia ar fi putut detrona guvernul minoritar, ea a refuzat să o facă, de teamă că alegerile anticipate nu i-ar fi permis să formeze un guvern majoritar. Ca să nu se confrunte ulterior cu imposibila sarcină de a forma guvernul și de a-și asuma responsabilitatea pentru politica socioeconomică într-un moment dificil pentru ţară sau să-și scurteze propriile mandate prin alegeri anticipate, în cazul acestor două moţiuni de cenzură, parlamentarii opoziţiei au dorit nu atât să elimine guvernul, ci să-i arate cabinetului că avea suficient sprijin pentru a-l detrona, dacă programul său ar fi afectat interesele opoziţiei în mod direct. Acest mesaj a fost înţeles de cabinetul Tăriceanu, care s-a auto-cenzurat în mod continuu și a urmat o agendă politică slabă de fragmentare a opoziţiei și de impiedicare a ei să voteze ca un bloc unitar. Puţini observatori au anticipat alianţa neașteptată a PSD-ului de centru-stânga cu PDL-ul de centru-dreapta făurită în 2006 împotriva liberalilor, deși aceste două formaţiuni au făcut parte din FSN până în 1991 (și în 2008 au fost de acord să formeze guvernul împreună). Moţiunile au arătat că principalele partide de opoziţie au fost gata să renunţe la diferenţele lor ideologice și după cincisprezece ani de injunghiere reciprocă pe la spate. Este mult mai dificil să stabilim dacă moţiunile simple acceptate de majorităţile parlamentare au influenţat concret politicile publice, deoarece ele nu au fost obligatorii pentru guvern, care le-a putut ignora, fără penalizare electorală. Prima moţiune acceptată de Parlament a tratat deconspirarea foștilor securiști, a fost introdusă simultan în cele două camere și a fost adoptată în decembrie 1993, în ședinţă comună. Deși 74% dintre senatori și 46% dintre deputaţi au votat pentru moţiune, acceptarea sa nu s-a tradus în suport – din partea social-democraţilor din guvern sau a partidelor „istorice" și naţionaliste din opoziţie pentru verificarea foștilor agenţi secreţi din rândul politicienilor postcomuniști, așa cum cerea moţiunea. În timpul dezbaterilor, nici o cameră nu a abordat în mod concret punerea în aplicare a unei moţiuni adoptate prea târziu pentru a preveni ocuparea de funcţii publice de către foștii agenţi de securitate ca urmare a alegerilor generale din 1992 și prea devreme pentru a inspira o verificare de ansamblu înaintea alegerilor din 1996. La două luni după această victorie dulce amară, Senatul a interzis Serviciului Român de Informaţii să dezvăluie identitatea membrilor reţelei active de securitate, pe motiv că o asemenea mișcare ar pune în pericol securitatea naţională. Pentru a convinge parlamentarii de avantajele procesului de verificare, senatorul creștindemocrat Constantin Ticu Dumitrescu a avertizat că, prin refuzul de a identifica agenţii secreţi, românii „vor asista la o recurenţă a totalitarismului de stânga și de dreapta" și a cerut senatorilor sa se opune celor care caută să „acopere adevărul, sa nege crimele politice, închisorile și lagărele de exterminare, și să spună generaţiilor viitoare că regimul comunist a fost uman"1. Rugamintea lui a fost în zadar, partidele parlamentare respingând adoptarea lustraţiei. Abia în decembrie 1999 Parlamentul a adoptat o nouă lege, lipsită de prevederile lustraţiei, care le-a permis cetăţenilor să-și acceseze dosarele secrete și publicului să cunoască identitatea foștilor agenţi2. Trei alte moţiuni adoptate în 1992-1996 au avut rezultate concrete. Prima a cerut guvernului să oblige legiuitorii, miniștrii și miniștrii adjuncţi să-și declare activităţile care nu erau direct legate de mandatul lor politic. Introdus de 51 de senatori din toate partidele, textul a fost adoptat la data de 18 aprilie 1994 și apoi luat în considerare atunci când Parlamentul a elaborat Legea 115 privind declararea și controlul averii demnitarilor, magistraţilor, funcţionarilor publici și titularii unor posturi de conducere din 28 octombrie 19963. Moţiunea a doua a fost introdusă separat, în fie1 Ședinţa Senatului din 3 februarie 1994, Monitorul Oficial al României, partea a II-a, 4 februarie 1994. 2 Pentru detalii vezi Lavinia Stan, „Access to Securitate Files: The Trials and Tribulations of a Romanian Law", East European Politics and Society 16 (2002): 55-90. 3 Lege nr. 115/1996 privind declararea si controlul averii demnitarilor, magistratilor, functionarilor 112 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 care cameră, și a fost discutată pe 13 februarie 2005, ea criticând declaraţiile UDMR cu privire la contestarea statutului de stat naţional al României și solicitarea acelui partid de acordare a autonomiei judeţelor Covasna și Harghita, unde etnicii maghiari formează majoritatea. Această moţiune adoptată de ambele camere, cu votul tuturor celor prezenţi în protestele Uniunii, a determinat Senatul să elaboreze o declaraţie privind situaţia minorităţii maghiare din România. Documentul nu a avut ecou în afara Parlamentului, dar a arătat remarcabila convergenţă de interese dintre guvern și opoziţie împotriva unor cereri de autonomie privite ca un prim pas spre secesiunea Transilvaniei. Ultima moţiune, adoptată înainte de alegerile din 1996, a fost iniţiată de 60 de deputaţi ai opoziţiei de centru-dreapta și introdusă separat în fiecare cameră în iunie 1995. Ea a solicitat guvernului social-democrat facilitarea aderărării României la NATO și la UE. De data aceasta, Camera Deputaţilor a respins moţiunea, în timp ce Senatul a adoptat-o și a folosit-o pentru elaborarea Declaraţiei cu privire la integrarea României în structurile politice, strategice și economice euro-atlantice. Singura moţiune adoptată în 1996-2000 a fost introdusă de către 38 de senatori PSD și PUNR. Ea a vizat privatizarea lansată de CDR, în 1997, în vederea transferării întreprinderilor de stat în mâini private și transformarea economiei comuniste într-o economie de piaţă liberă. Moţiunea a solicitat Fondului Proprietăţii de Stat, principala agenţie de stat responsabilă cu vânzarea activelor industriale aflate în proprietatea statului, să blocheze vânzarea activelor până la efectuarea unui audit. La 14 noiembrie 2000, moţiunea a obţinut aprobarea Senatului. Cu toate acestea, din moment ce în două săptămâni urmau să fie organizate noi alegeri, a fost prea târziu pentru ca guvernul CDR să-și schimbe politica de privatizare. În mod ironic, guvernul social-democrat format după acele alegeri nu a operat modificările solicitate de moţiune, dar în schimb a înlocuit liderii Fondului cu oamenii proprii. Șase motiuni au trecut în 2004-2008, toate în ultimii doi ani de legislatură. Prima moţiune, introdusă de 55 de senatori PSD și PRM și dezbătută în februarie 2007, a atacat reforma judiciară promovată de Monica Macovei. Un fost activist pentru drepturile omului neafiliat vreunui partid, Macovei a fost numită ministru de justiţie în 2004, în cabinetul Popescu-Tăriceanu. În timp ce oficialii UE i-au lăudat programul de reforme, ele au devenit din ce în ce mai nepopulare printre partidele politice românești, care se simţeau ameninţate de campania anticorupţie a lui Macovei. La câteva săptămâni după dezbaterea moţiunii, Macovei a pierdut portofoliul ministerial în favoarea liberalului Tudor Chiuariu, care a oprit investigaţiile îndreptate împotriva liderilor liberali. O altă moţiune ce a dus la o schimbare de politică a fost introdusă în Camera Deputaţilor de PSD în iunie 2007, a avut ca subiect politica agricolă și a cerut guvernului să acorde subvenţii agricultorilor proporţional cu numărul de hectare pe care aceștia le lucrau. După adoptarea moţiunii, guvernul a îmbrăţișat propunerea de acordare a 4 milioane de lei (circa 128 dolari SUA) pentru fiecare hectar. În 2008, la doi ani după ce partidul a retras sprijinul guvernului Tăriceanu și s-a alăturat opoziţiei, PDL a invitat guvernul liberal, printr-o moţiune, să anuleze taxele pe înregistrare a automobilelor importate în România. Din lipsă de fonduri, guvernul a refuzat să cedeze. După ce au format guvernul în 2008, democrat-liberalii nu au abrogat taxa, ci au continuat să o aplice tuturor vehiculelor vechi. Efectele ultimelor trei moţiuni adoptate sunt mai puţin clare, pentru că aceste moţiuni au trecut cu câteva luni înaintea alegerilor din 2008 și există puţine dovezi că ar fi influenţat legislaţia. La o săptămână după ce moţiunea democrat-liberală a fost votată în Camera Deputaţilor, o alta a dobândit sprijinul Senatului. Iniţiată de 41 de social-democraţi și conservatori din opoziţie, ea a denunţat politica energiei și a cerut guvernului să oprească creșterea costurilor la energie pentru utilităţi și transpublici si a unor persoane cu functii de conducere, Monitorul Oficial al României (28 octombrie 1996), http://legislatie.resurse-pentru-democratie.org/115_1996.php, accesat 13.10.2011. 113Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 port, care determinase scăderea nivelului de trai. Nu este sigur că guvernul a considerat această cerere în mod serios de vreme ce, prin controlul costurilor de energie și prin introducerea subvenţiilor în domeniu, ar fi încălcat principiile pieţei libere. În septembrie 2008, 38 de senatori social-democraţi din opoziţie au luat în colimator politica agricolă, denunţând strategia guvernului într-o moţiune aprobată de Senat. Câteva zile mai târziu, deputaţii au trecut o moţiune pe educaţie introdusă de 53 de parlamentari social-democraţi. Există puţine dovezi că recomandările acestor moţiuni au fost transpuse în realitate. Chiar dacă moţiunile nu au putut obţine sprijin suficient pentru aprobare, ele și-au ajutat iniţiatorii să câștige expunere în mass-media, dând posibilitatea opoziţiei să critice guvernul și să atragă atenţia publicului asupra nerealizărilor din programul de guvernare, precum și asupra acţiunilor și planurilor sale de viitor. O analiză de conţinut a două dintre cele mai circulate ziare cu acoperire naţională din România, a arătat că moţiunile au atras mai mult atenţia ziariștilor decât interpelările adresate de către parlamentari membrilor guvernului. Într-adevăr, termenul de „moţiune" a apărut în 1.296 de articole din România Liberă și 2.214 din Evenimentul Zilei, în timp ce „interpelare" a dat numai 101 de rezultate1. Cele mai multe moţiuni introduse în Parlamentul românesc postcomunist s-au ocupat de politica guvernamentală (90 de moţiuni, totalizând 85% din total), restul referindu-se la alegeri (1), statul de drept și justiţie (2), trecutul comunist (3), naţionalism sau identitate naţională (5), precum și încălcarea prevederilor constituţionale (5). Cinci moţiuni introduse la începutul anilor 1990 au comentat strategia de reformă globală a guvernului sau performanţa sa de ansamblu, 81 au abordat diverse politici economice (29) sau sociale (17), educaţia (9), sănătatea (8), corupţia (8), afacerile externe (4), minorităţile (3), taxele (3) sau politica energetică (1). Zece moţiuni cu privire la politica economică au vorbit indirect și despre problemele sociale. Defalcarea pe teme sugerează că evenimente importante care au afectat România în încercata sa tranziţie postcomunistă, și care a afectat toate aspectele vieţii cotidiene, au fost aduse în dezbaterile parlamentare de către legiuitori care, pentru că s-au simţit responsabili faţă de circumscripţiile lor electorale, au abordat probleme care au afectat ţara în ansamblu sau judeţele in care au fost aleși. Temele cele mai frecvent menţionate de moţiuni au fost legate de realităţile românești, reflectând dinamica evoluţiilor generale sau diverse evenimente care au afectat ţara și demonstrând că, în general, opoziţia a depus moţiuni pentru a atrage atenţia asupra acestor probleme-cheie mai mult decât pentru de a obţine câștig electoral prin contestarea fără sens a guvernului. De exemplu, șapte dintre cele opt moţiuni care au privit corupţia au fost introduse împotriva guvernului social-democrat din perioada 2000-2004, cunoscut pentru nivelul său ridicat de clientelism, neegalat de alte guverne românești postcomuniste. În mod similar, cele mai multe moţiuni de politică externă au fost dezbătute în timpul celor patru ani care au precedat aderarea ţării la UE în 2007, probabil cel mai important eveniment în istoria modernă a României. Mai puţine moţiuni bazate pe politicile socio-economice au fost iniţiate în 2000-2004, o perioadă de creștere economică susţinută și de relativă prosperitate, comparativ cu 1996-2000 și 2004-2008, când conducerea de centrudreapta s-a confruntat cu o criză economică și tulburări sociale. În ultimul rând, cele mai multe moţiuni privind educaţia (5 din 9) au fost introduse în 2004-2008, când unele reforme radicale au fost implementate în acest sector. 1 Datorită limitaţiilor motoarelor de căutare, această mini-analiză a acoperit perioade de timp diferite (iunie 2005-ianuarie 2012 pentru România Liberă, 1994-ianuarie 2012 pentru Evenimentul Zilei) și a inclus toate articolele în care apăreau acei termeni, indiferent dacă aceia s-au referit la România sau la altă ţară. Însă nivelul de interes pare să se fi menţinut constant de-a lungul timpului. 114 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 Subiectele aduse în discuţie de moţiunile de cenzură reflectă nu numai modul în care politica a afectat statutul ţării și standardele de viaţă ale cetăţenilor, dar și domenii de viaţă considerate ca fiind cele mai importante de către partidele de opoziţie. Toate moţiunile privind corupţia, de exemplu, au fost introduse de opoziţia de centru-dreapta. Deși membrii cabinetelor CDR și PNL au fost ocazional acuzaţi de delapidare și trafic de influenţă, opoziţia social-democrată nu a dorit să abordeze problema corupţiei prin moţiuni și, astfel, să atragă atenţia asupra propriilor practici ilegale. În mod similar, cele mai multe propuneri privind politica externă (3 din 4) au fost introduse de opoziţia de centru-dreapta pentru a contesta guvernele de centrustânga, care nu doreau să deschidă ţara către Europa și să îndeplinească cerinţele necesare pentru acceptarea ei în organizaţiile internaţionale. Cele mai multe moţiuni în materie de educaţie (7 din 9) au fost scrise de către partide de centru-stânga care au protestat faţă de reformele care periclitau controlul asupra universităţilor exercitat de liderii lor, foști oficiali comuniști ajunși administratori universitari. Congruent cu poziţia lor ideologică de centru-stânga, social-democraţii au iniţiat majoritatea moţiunilor privind politicile sociale (12 din 17) și economice (20 din 29), denunţând reformele menite să privatizeze industria, liberalizarea preţurilor la produsele alimentare, reducerea numărul de posturi în sănătate, educaţie și administraţie publică, întreruperea subvenţionarii sectoarelor economice, aplicarea unor reforme economice care afectau nivelul de trai și slăbeau sistemul de asigurări sociale. Concluzii O analiză atentă a moţiunilor dezbătute în Parlamentul român până în 2008 ne permite să distingem mai multe modele generale de utilizare a acestor instrumente legislative cheie și care vorbesc despre relaţia dintre guvern și opoziţie, activitatea principalelor formaţiuni politice de centru-stânga și de centru-dreapta, afacerile publice considerate importante de opoziţie, modul în care realităţile românești s-au reflectat în agenda Parlamentului și momentele în care moţiunile au fost folosite pentru a testa și contesta guvernul. Unele dintre aceste caracteristici fac ca România să fie similară altor ţări care folosesc moţiunile de încredere ca instrumente de control legislativ, în timp ce altele o disting. În primul rând, numărul total al moţiunilor post-comuniste a fost destul de mare (însumând o medie de cinci moţiuni pe an), dar moţiunea de cenzură a fost folosită cu moderaţie, lucru ce confirmă faptul că partidele politice românești, ca și cele din alte ţări care folosesc acest instrument de control parlamentar, o privesc ca pe un instrument legislativ de ultimă instanţă, care poate avea consecinţe grave, atât în privinţa existenţei cabinetului în exerciţiu, cât și a popularităţii și credibilităţii opoziţiei. Această observaţie este susţinută de faptul că, doar cu o singură excepţie, toate ședinţele în care au fost discutate moţiuni s-au bucurat de cvorum solid în perioade de timp în care legi importante nu au putut fi adoptate din cauza unei prezenţe slabe a parlamentarilor guvernului și ai opoziţiei. În al doilea rând, spre deosebire de ţările în care atât guvernul, cât și opoziţia a recurs la moţiuni, cele din România au fost iniţiate de opoziţie pentru a discredita guvernul și a atrage atenţia publicului asupra greșelilor politicilor acestuia, a corupţiei sale și a eșecului său de a rezolva problemele prioritare ale ţării. Ca atare, moţiunile au fost văzute atât ca măsuri punitive, cât și ca instrumentele cele mai radicale de control legislativ aflate la dispoziţia opoziţiei. După cum arată analiza noastră, în primele două decenii postcomuniste au existat foarte puţine moţiuni iniţiate, propuse și susţinute de membri ai formaţiunilor politice care au făcut parte din arcul guvernamental. În al treilea rând, în ciuda puternicei retorici antiguvern care a caracterizat toate aceste moţiuni, până în 2008 nici o moţiune de cenzură nu a vizat în mod 115Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 serios răsturnarea guvernului și provocarea de alegeri anticipate, deși toate moţiunile opoziţiei au cerut insistent guvernului să demisioneze. Până în 2006, opoziţia a continuat să iniţieze moţiuni deși știa foarte bine că guvernul deţine o majoritate confortabilă și că șansa ca parlamentarii partidului de guvernământ să sprijine aceste propuneri era mică sau inexistentă. Moţiuni au fost introduse și împotriva guvernului minoritar Tăriceanu în 2006-2008, deși iniţiatorii au subminat adoptarea moţiunilor depuse la vot pentru a preveni încheierea anticipată a propriilor mandate parlamentare. Astfel, moţiunile au reflectat mai puţin dorinţa opoziţiei de a-și asuma responsabilitatea pentru conducerea ţării și schimbarea programului de reformă și mai mult calculele sale electorale de a-și spori popularitatea și credibilitatea prin mediatizarea eșecurilor guvernului. În al patrulea rând, o curbă de învăţare este vizibilă. În timp ce în 1990-1996 opoziţia pro-democratică a fost prima care a folosit aceste puternice instrumente legislative, în legislaturile ulterioare introducerea aceleiași moţiuni separat în ambele camere, propunerea unor moţiuni justificate prost și scrise neglijent, cu probleme procedurale, și retragerea moţiunilor după introducerea lor pe ordinea de zi, dar înainte de a fi dezbătute, au fost utilizate doar sporadic. Conţinutul motiunilor a fost și el îmbunătăţit. Faţă de moţiunile introduse în anii 1990, care rareori conţineau mai mult de trei pagini de text, erau generale și declamatorii, moţiunile dezbătute în anii 2000 au fost mai lungi, ajungand pana la 25 de pagini, mai elaborate și mai bine structurate, oferind justificare solidă pentru a contesta guvernul, cu referinţe la declaraţiile și programele guvernului, și furnizând cazuri concrete pentru a dovedi slăbiciunile guvernului. În al cincilea rând, analiza noastră arată că în România partidele de centru-stânga au fost mai bine pregătite decât forţele de centru-dreapta pentru a contesta guvernul în timp ce făceau parte din opoziţie. De regulă, cabinetele de centru-dreapta s-au confruntat cu un număr mai mare de moţiuni în primul an al mandatului lor, opoziţia social-democrată de centru-stânga depunând prima moţiune aproximativ 120 de zile după formarea guvernului, în comparaţie cu 175 de zile necesare Convenţiei Democratice pentru a înregistra prima ei moţiune după alegerile din 1992. Diviziunile din cadrul dreptei i-au împiedicat pe creștin-democraţi, liberali, democraţi și alte formaţiuni mai mici să se unească, iar vasta experienţă a social-democraţilor ca moștenitorii ai Partidului Comunist ar putea explica avantajul relativ al celui din urmă faţă de primii. În al șaselea rand, moţiunile au abordat teme extrem de diverse, ce au reflectat multiplele faţete ale tranziţiei post-comuniste din 1989-2008. Tematicile au variat de la politici publice naţionale considerate importante pentru ţară și de la legalitatea deciziilor executivului și a membrilor săi, la politica externă și procesul de intrare la NATO și UE. Subiecte preţuite de către diferite formaţiuni politice de opoziţie, au inspirat, de asemenea, o serie de moţiuni (de exemplu, sistemul de asigurări sociale a fost o preocupare pentru partidele de opoziţie de centru-stânga, în timp ce nivelurile ridicate de corupţie politică la vârf s-au aflat în atenţia partidelor de centru-dreapta). În ciuda acestei diversităţi tematice, majoritatea moţiunilor au tratat politici socio-economice, care în mod curent sunt punctul central activităţii guvernamentale. În sfârșit, acceptarea României în UE nu a afectat în mod semnificativ modul în care moţiunile au fost abordate de către clasa politică românească. Într-adevăr, conform analizei noastre, nu există nici o diferenţă vizibilă între frecvenţa și rolul moţiunilor înainte și după momentul aderării, probabil pentru că intervalul de timp analizat aici s-a încheiat imediat după ianuarie 2007. În același timp, procesul de aderare la UE a influenţat moţiunile de cenzură depuse prin faptul că a constituit un subiect frecvent de discuţie și unul dintre motivele invocate pentru a învinovăţi guvernul de incapacitate în a implementa acquis-ul comunitar. 116 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 Tabelul 1: Moţiunile discutate în Parlamentul român în perioada 1992-2008 1992-6 1996-2000 2000-4 2004-8 Totalul moţiunilor dezbătute și votate 16 24 32 32 Din care: simple de cenzură 11 (68.7%) 5 20 (83.3%) 4 30 (93.7%) 2 27 (84.3%) 5 Din care discutate în: anul 1 al mandatului legislativ anul 2 anul 3 anul 4 2 (12.5%) 6 5 3 (18.7%) 6 (25%) 7 6 5 (20.8%) 5 (15.6%) 12 9 6 (18.7%) 9 (28.1%) 9 8 6 (18.7%) Din care discutate: doar în Camera Deputaţilor doar în Senat în Cameră și Senat separat în ședinţe comune 3 2 5 6 (37.5%) 13 7 0 4 (16.6%) 18 12 0 2 (6.25%) 14 13 0 5 (15.6%) Din care: acceptate respinse nevotate din lipsă de cvorum 4 simple 11 (68.7%) 1 1 simple 23 (95.8%) 0 32 (100%) 6 simple 26 (81.2%) BIBLIOGRAFIE AGH, Attila, coord., The Emergence of East Central European Parliaments: The First Steps ,Budapest, Hungarian Centre for Democracy Studies, 1994. AGH, Attila și Gabriella Ilonszki, Parliaments and Organised Interests: The Second Steps , Budapest, Hungarian Centre for Democracy Studies, 1996. BAGELHOLM, Andreas, „Explaining Legislative Capacity. An Analysis of the Role of the Parliaments in Transposing EU-Related Legislation in Lithuania and Romania", în R. Lindahl (coord.), Transition and EU-Enlargement. Economic, Legal, Political and Social Change in Eastern Europe ,Göteborg, Centre for European Research, Göteborg University, 2005, 12-22. BARON, David, „Comparative Dynamics of Parliamentary Government", American Political Science Review 92 (1998): 593–609. BAYER, J., „Hungary: State, Political System and EU-Accession", Begegnungen Schriftenreihe des Europa Institutes Budapest, nedatat, 25: 41–52, http://www.europainstitut.hu/pdf/ beg25/bayer.pdf, accesat 13.06.2011. BENOIT, Kenneth, „Hungary: Holding Back the Tiers", în Michael Gallagher și Paul Mitchell (coord.), The Politics of Electoral Systems (New York: Oxford University Press, 2008), 231-252. BERGMAN, Torbjorn, Wolfgang Müller, Kaare Strøm și Magnus Blomgren, „Democratic Delegation and Accountability: Cross-National Patterns", în Wolfgang Müller, Kaare Strøm și Torbjorn Bergman (coord.), Delegation and Accountability in Parliamentary Democracies (Oxford: Oxford University Press, 2003), 109–220. CHIVA, Cristina, „The Institutionalisation of Post-Communist Parliaments: Hungary and Romania in Comparative Perspective", Parliamentary Affairs, 60 (2007): 187-211. Constituţia Romaniei, 2003, http://www.cdep.ro/pls/dic/site.page?id=371, accesat 11.06.2011. CROMBEZ, Christophe, „Minority Governments, Minimal Winning Coalitions and Surplus Majorities in Parliamentary Systems", European Journal of Political Research, 29 (1996): 1-29. 117Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 GALLAGHER, Tom, Theft of a Nation: Romania since Communism (London: C. Hurst, 2005). GRABBE, Heather, „How Does Europeanisation Affect CEE Governance? Conditionality, Diffusion and Diversity", Journal of European Public Policy 8 (2001): 1013-1031. HUBER, John, „The Vote of Confidence in Parliamentary Democracies", American Political Science Review 90 (1996): 269–282. HUIU, Iulia, „Motiunea ca mecanism democratic", Sfera Politicii, 107 (2004): 45-48. ILONSZKI, Gabriella și Michael Edinger, „MPs in Post-Communist and Post-Soviet Nations: A Parliamentary Elite in Making", Journal of Legislative Studies 13 (2007): 142-163. Lege nr. 115/1996 privind declararea și controlul averii demnitarilor, magistraţilor, funcţionarilor publici și a unor persoane cu funcţii de conducere, Monitorul Oficial al României (28 octombrie 1996), http://legislatie.resurse-pentru-democratie.org/115_1996.php, accesat 13.10.2011. LIJPHART, Arend, Patterns of Democracy: Government Forms and Performance in Thirty-Six Countries (New Haven: Yale University Press, 1999). LUPIA, Arthur, Kaare Strom, „Coalition Termination and the Strategic Timing of Parliamentary Elections", American Political Science Review 89 (1995): 648–665. MANSFELDOVA, Zdenka, David Olson și Petra Rakusanova, Central European Parliaments: The First Decade of Democratic Experience and Future Perspectives ,Prague, Institute of Sociology of the Academy of Sciences of the Czech Republic, 2004. MASUYAMA, M. și B. Nyblade, „An Analysis of the No-Confidence Votes in the Japanese Diet", lucrare prezentată la conferinţa anuală a American Political Science Association, Philadelphia, august 2003. Moţiune, 11 iunie 1991, http://www.cdep.ro/motiuni/1991/1442.pdf, accesat 1.02.2012. Moţiune, 8 decembrie 1993, http://www.cdep.ro/motiuni/1993/1444.pdf, accesat 1.02.2012. NORTON, Philip și David Olson, „Post-Communist and Post-Soviet Legislature: Beyond Transition", Journal of Legislative Studies 13 (2007): 1-11. OLSON, David și William Crowther, coord., Committees in Post-Communist Democratic Legislatures: Comparative Institutionalisation ,Columbus, Ohio State University Press, 2003. OLSON, David și Philip Norton, coord., The New Parliaments of Central and Eastern Europe London, Frank Cass, 1996. Parlamentarismul în România: diagnoză și propuneri de reformă (București: Institutul Ovidiu Șincai, 31 ian. 2011), http://www.fisd.ro/PDF/mater_noi/Raport%20Parlamentarism_FINALIanuarie%202011.pdf, accesat 2.01.2012. REMINGTON, Thomas, coord., Parliaments in Transition (Boulder: Westview Press, 1994). SIMEDRU, Dan Coriolan și Iulia Huiu, „Dimensiunile funcţiei de control parlamentar asupra executivului", Sfera Politicii 112 (2004) : 17-21. SOMER-TOPCU, Z. și Laron Williams, „Government Performance and Party Change: The Effects of Economic Performance and No-Confidence Motions on Party Policy Shifts", 2010, http://people.vanderbilt.edu/~z.somer/Laron_JOP.pdf, accesat 9.06.2011. STAN, Lavinia, „Access to Securitate Files: The Trials and Tribulations of a Romanian Law", East European Politics and Society 16 (2002): 55-90. STAN, Lavinia și Răzvan Zaharia, „Romania", European Journal of Political Research 47 (2008): 1087-1098. --------, „Romania", European Journal of Political Research 48 (2009): 1096-1109. STOM, Kaare, „Minority Governments in Parliamentary Democracies: The Rationality of Nonwinning Cabinet Solutions", Comparative Political Studies 17 (1994): 199–227. Ședinţa Senatului din 3 februarie 1994, Monitorul Oficial al României, partea a II-a, 4.02.1994. TANCHEV, Evgeni, „Historical and Psychological Sources Shaping Constitutionalism and Constitutional Performance in the Post-Communist Societies: Reflections on Constitutionalism in the Transition, or the Legacy of Transitory Constitutions", în Stanislaw 118 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 Frankowski și Paul B. Stephan III (coord.), Legal Reform in Post-Communist Europe. The View from Within ,Dordrecht: Martinus Nijhoff Publishers, 1995, 141-162. WARWICK, Paul, Government Survival in Parliamentary Democracies ,Cambridge, Cambridge University Press, 1994. WILLIAMS, Laron, „Threatening to Challenge: No-Confidence Motions and Government Acquiescence", 2008, http://people.tamu.edu/~lkw5391/Threatening%20Formal%20 Model--8-25-08.pdf, accesat 9.06.2011. --------, „Unsuccessful Success? Failed No-Confidence Motions, Competence Signals, and Electoral Support", 2010, http://www.webpages.ttu.edu/larwilli/Unsuccessful%20Success-Final%20Version.pdf, accesat 9.06.2011. YAMAMOTO, H., Tools for Parliamentary Oversight: A Comparative Study of 88 National Parliaments ,Geneva, Inter-Parliamentary Union, 2007. 119Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 T ema acestui articol este inspirată de confruntarea politică între coaliţiile guvernamentale și parlamentarii opoziţiei, așa cum aceasta a fost reflectată în dezbaterile parlamentare și în mijloacele media. Orice observator al acestei confruntări poate să remarce că cele două regulamente ale Camerelor legislative, dar mai ales cutumele parlamentare reflectă încă mentalităţi și practici care provin mai mult din experienţa totalitară și mai puţin din cea a democraţiei parlamentare occidentale. Atât parlamentari ai majorităţii cât și cei ai opoziţiei – indiferent la care dintre legislaturile care au avut loc în intervalul 1992 – 2012 ne-am referi –, au utilizat deseori instrumentele constituţionale ale luptei parlamentare, făcând din dezbaterea parlamentară o confruntare sterilă, un scop în sine, fiecare parte părând că urmărește doar să-și impună/apere punctul de vedere, nu și să convingă electoratul de justeţea argumentelor proprii. Nici majoritatea nici opoziţia nu a reușit să convingă suficient electoratul că demersurile sale parlamentare îi reflectă nevoile și cerinţele sociale. Nu am putut percepe din aceste confruntări nici funcţiile sociale ale majorităţii, nici pe cele ale opoziţiei parlamentare. La final de legislatură – ne referim la legislatura 2008-2012 – asistăm la schimbarea raporturilor dintre majoRaporturile între majoritate și opoziţie în statul de drept Pentru un nou statut al opoziţiei parlamentare în sistemul constituţional românesc CRISTIAN IONESCU [„Dimitrie Cantemir" Christian University] Abstract In this article, the author intends to analize the relationships between majority and opposition in the Romanian parliamentary system in the last two decades, from a double perspective: theoretical and institutional one. From this last point of view, the author argues that in the entire period 1992-2012, both majority and opposition used the constitutional ways of the political fight, much more in own political benefit – inclusively in order to cavil at opponent –, and less than in the interes of the represented people. Finally, the author presents some de lege ferenda proposals in order to strengthen opposition political role in the Parliament. All these proposals form a new statute of opposition. Keywords parliamentary majority; opposition; parliamentary groups; legitimacy; parliamentary democracy; political configuration of the Parliament. Legisla†ie, campanie electoralå, comunicare 120 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 ritate și opoziţie în Parlament. În urma votării unei moţiuni de cenzură, premierul Mihai Răzvan Ungureanu și-a depus mandatul și urmează să fie învestit un nou Cabinet propus de opoziţie. Aceasta fiind în mare situaţia politică actuală, am fost tentaţi să revedem din punct de vedere teoretic care sunt coordonatele raporturilor între majoritate și opoziţie în statul de drept și să supunem reflecţiei câteva propuneri de lege ferenda și sugestii pentru un nou statut al opoziţiei parlamentare în sistemul constituţional românesc aflat în prag de nouă legislatură1. Cum orice parlament se formează ca rezultat al votului alegătorilor, aceștia susţinând cu ponderi diferite partidele politice aflate în competiţie electorală, este și firesc ca Adunările reprezentative să se structureze din punct de vedere politic în majoritatea parlamentară și opoziţie, în practică, utilizarea și eficienţa instrumentelor și procedurilor de control parlamentar depinzând în mod direct de configuraţia politică a parlamentelor, așa cum aceasta este redată în compoziţia majorităţii și a opoziţiei. Dacă majorităţii îi revine rolul de a sprijini Guvernul, opoziţiei trebuie să i se garanteze prin texte constituţionale și regulamentare posibilitatea de a recurge fără restricţii la instrumentele controlului asupra Guvernului. Având sprijinul majorităţii parlamentare, Guvernul se află, însă, la adăpost faţă de atacurile regulamentare ale opoziţiei pe care le respinge prin ponderea votului majoritar al puterii. Procesul guvernării democratice se desfășoară pe două paliere: majoritatea parlamentară, care are printre alte funcţii, pe cea de sprijinire a Guvernului, și opoziţie. Stabilirea raporturilor dintre cele două nuclee sau centre de putere în parlament nu este strict aritmetică, derivând din numărul parlamentarilor ce aparţin acestora, ci rezultă din negocieri politice ale liderilor celor două segmente parlamentare. Doar în ultimă instanţă, ca opţiune finală, majoritatea recurge la vot – regulă fundamentală a democraţiei – pentru a se impune în faţa opoziţiei2. Majoritatea parlamentară poate fi definită ca fiind capacitatea unui grup sau a unor grupuri de parlamentari de a impune prin vot iniţiativele lor, care sunt dezbătute în forurile legislative3. Opoziţia este definită în general ca fiind forţa constituită din partide sau grupuri politice care sunt în dezacord cu guvernul sau regimul politic4. În acest sens, opoziţia poate fi abordată pe două planuri: opoziţia parlamentară (care are la dispoziţie instrumente legale de exprimare, fiind recunoscută de guvernant) și opoziţia extraparlamentară (care în cele mai multe cazuri este tolerată de forţele aflate la putere)5. Într-un regim parlamentar bazat pe scrutin majoritar uninominal, delimitarea majorităţii de opoziţie se realizează cu ușurinţă. Este caracteristic pentru un asemenea regim ca partidul care câștigă alegerile parlamentare să deţină o majoritate confortabilă în parlament, iar guvernul să beneficieze de o susţinere permanentă în forul legislativ. În regimurile politice bazate pe reprezentarea proporţională, în parlament sunt reprezentate mai multe partide cu ponderi electorale asemănătoare, fiind însă extrem de greu ca unul dintre ele să obţină majoritatea absolută a mandatelor. De regulă, într-o asemenea situaţie se formează alianţe ale partidelor parlamentare: pe 1 A se vedea studiul documentar Opoziţia parlamentară întocmit de Departamentul Studii Parlamentare și Drept Comunitar, al Camerei Deputaţilor în 2009 2 Termenul de majoritate derivă din limba latină maioritas, însemnând superioritate. 3 Olivier Duhamel, Yves Meny, Dictionnaire constitutionnel (Paris: PUF, 1992), 617-619. 4 Asupra problematicii raportului între majoritate și opoziţie, a se vedea pe larg Jean-Louis Quermonne, Le gouvernement de la France sous la Ve Republique (Paris: Dalloz, 1983), 419-420; Ghiţă Ionescu, Isabel de Madariaga, Opoziţia (București: Ed. Humanitas, 1992), 20-26. 5 Cristian Ionescu, Tratat de drept constituţional contemporan, (București: Ed. All Beck, 2003), 292. 121Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 de o parte, cea a majorităţii, iar, pe de altă parte, cele care se constituie în opoziţie. Sigur, în ipoteza enunţată, partidele minoritare care nu acceptă să devină componente ale majorităţii, se pot considera fiecare în parte partide de opoziţie. Consecinţa principală a formării unei majorităţi parlamentare fidele este asigurarea unei stabilităţi politice, datorită căreia guvernele își pot impune fără dificultate programele de guvernare. Majorităţile parlamentare au, însă, și un virtual efect negativ, care „scutește" guvernul să fie tot timpul dependent de încrederea acordată de parlament. Un guvern cu susţinere parlamentară majoritară fidelă se poate autostimula să exercite o dominaţie de facto asupra Adunării reprezentative, fie prin votarea rapidă a proiectelor de lege transmise mașinii sale de vot din parlament, fie prin bagatelizarea ideii de control parlamentar. Nu este mai puţin adevărat că un astfel de guvern poate fi obligat la rândul său să accepte unele compromisuri în favoarea unor componente ale majorităţii parlamentare legate sau controlate de interese economice private. Dar chiar și în condiţii normale, în care nu se pune problema corupţiei politice, un guvern, chiar legat de majoritatea sa printr-o comună apartenenţă partizană, este rareori asigurat de o susţinere necondiţionată și aproape inevitabil vor apărea tendinţe și conflicte din când în când, care riscă să devină mai frecvente și mai grave dacă este vorba de majorităţi de coaliţii1. Iată, așadar, că în viaţa politică reală actorii politici își adaptează jocul în funcţie de condiţiile concrete, dar fără a încălca cadrul constituţional de exercitare a puterii. Aceste jocuri nu anulează importanţa majorităţii și nici a opoziţiei. Dimpotrivă, în parlamentele moderne, inexistenţa binomului majoritate/opoziţie este de neconceput2. Existenţa opoziţiei într-un parlament și a dreptului acesteia de a se afirma fără restricţii procedurale este o dovadă a vieţii politice democratice, în care cei care critică guvernul nu sunt supuși unui regim represiv. Avem aici în vedere nu parlamentari luaţi izolat ci asociaţi în grupuri politice organizate după criterii stricte de disciplină. Acesta este și motivul pentru care opoziţia poate recurge, exclusiv, ca instrument de luptă politică la unele acţiuni parlamentare neinstituţionalizate formal, cum ar fi greva parlamentară, sau, chiar ameninţarea părăsirii de facto a Parlamentului, forţând, astfel majoritatea să renunţe la atitudini discreţionare acoperite formal de ponderea aritmetică a mandatelor parlamentare pe care le deţine. Sigur, greva parlamentară și chiar renunţarea formală și în bloc a parlamentarilor opoziţiei la mandat, nu au o reglementare constituţională sau regulamentară, dar își păstrează calitatea de instrumente legitime ale luptei parlamentare, mai ales dacă sunt sprijinite de societatea civilă, știind că într-un stat de drept, un parlament în care nu există opoziţie este un nonsens. Existenţa opoziţiei și a partidelor de opoziţie este o garanţie că proiectele de lege și în general iniţiativele parlamentare (programe, declaraţii, rapoarte ș.a.) ale Guvernului vor face obiectul expertizei atente a opoziţiei dintr-o perspectivă potenţial critică și constructivă. Printr-un astfel de mecanism constituţional este posibilă chiar întărirea caracterului democratic al forului legislativ și, în ansamblu, al sistemului politic. Este, de altfel, o funcţie importantă a oricărui parlament, și anume să faciliteze exprimarea unei opoziţii reale și credibile ca posibilă alternativă de guvernare. O asemenea funcţie, aparent se află în dezacord cu interesele majorităţii, care ar dori să se menţină la putere cât mai multe legislaturi. În realitate însă, parlamentul fiind reprezentantul suprem al poporului se situează – ca instituţie reprezentativă – dea1 Pierre Pactet, Institutions politiques. Droit constitutionnel (Paris: Armand Colin, 1999), 114. 2 Pierre Pactet, Institutions, 293. 122 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 supra intereselor de partid, fiind fidel aspiraţiilor cetăţenilor de a fi cât mai bine guvernaţi, indiferent care ar fi partidul care și-a asumat această sarcină1. Trebuie menţionat că în societăţile democratice atât majoritatea, cât și opoziţia au o anumită legitimitate conferită de numărul de voturi obţinute în alegerile parlamentare2. În condiţiile în care, însă, constituţiile contemporane interzic mandatul imperativ și consideră că mandatul parlamentar are caracter reprezentativ, se poate susţine că electoratul este practic reprezentat atât de majoritate, cât și de opoziţie. Esenţial este ca atât majoritatea, cât și opoziţia să acţioneze prin mijloace legale prevăzute în Constituţie și în regulamentele parlamentare. Dacă majoritatea s-a constituit în mod firesc prin calcul aritmetic, opoziţia a cunoscut un proces mai îndelungat de instituţionalizare, la care și-au adus contribuţia factori sociologici (formarea opiniei publice), factori politici (separarea și unirea grupărilor minoritare din parlament), precum și factori juridici (crearea unui cadru legal de funcţionare a opoziţiei). Într-un stat de drept, opoziţia deţine un anumit statut aparte care are o multitudine de metode de intervenţie în parlament3. Conceptul de „statut al opoziţiei" exprimă un ansamblu de norme scrise și cutume parlamentare, care fixează locul și rolul opoziţiei în organizarea și funcţionarea parlamentului. Un asemenea statut nu ţine seama neapărat de algoritmul politic rezultat din ponderea fiecărui grup parlamentar, întrucât, indiferent de numărul parlamentarilor care fac parte sau care apelează pe parcursul legislaturii pentru opoziţie, aceasta trebuie să se bucure de anumite drepturi și facilităţi de exprimare și manifestare a propriei identităţi ca o alternativă la programul majorităţii. Deși unii autori susţin că opoziţia riscă să devină o figură de stil în unele parlamente occidentale, întrucât partidele aflate la putere sunt tot mai puţin disponibile pentru un dialog cu opoziţia, renunţând la căile tradiţionale de negocieri, compromisuri politice, consens4, binomul majoritate/opoziţie este de neconceput pentru funcţionarea democratică a parlamentelor. Funcţionarea democratică a parlamentelor depinde în măsură esenţială de crearea și respectarea unui statut al opoziţiei menit să permită acesteia să joace un rol responsabil și constructiv, prin: a) acordarea președinţiei unor comisii parlamentare; b) posibilitatea regulamentară recunoscută opoziţiei de a iniţia crearea unor comisii de anchetă în care ponderea membrilor săi să fie superioară celei a majorităţii; c) consultarea opoziţiei de către majoritate în probleme de importanţă deosebită pentru adoptarea unor decizii politice, precum și în cazul dizolvării forului legislativ5. Privit în aceste coordonate minimale, raportul între majoritate și opoziţie nu trebuie înţeles ca un raport de subordonare a opoziţiei faţă de partidele politice majoritare sau ca o condamnare la tăcere a acesteia. În termenii teoriei generale a parlamentarismului, opoziţia apare ca un instrument eficace prin care cetăţenii, opinia publică „controlează" strategia de conducere a majorităţii parlamentare și a guvernului și, în același timp, ca o alternativă la guvernare. În orice parlament opoziţia trebuie să abordeze lupta politică într-un stil competitiv, bazat pe trei reguli principale: a) opoziţia este un factor instituţional și un element esenţial al democraţiei par lamentare; 1 Pierre Pactet, Institutions, 293. 2 Pierre Pactet, Institutions, 293. 3 Jean-Louis Quermonne, Le gouvernement, 450. 4 A se vedea Robert A. Dahl (coord.), Political Opposition in Western Democraties, (New Haven: Yale University Press, 1966), 238. 5 H. Helmut, Moser, Funcţionarea democratică a parlamentelor, proiect de raport prezentat Comisiei pentru relaţii parlamentare și publice a Adunării parlamentare a Consiliului Europei, Strasbourg, 19 septembrie 1997, p. 3. 123Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 b) opoziţia are rolul formal de a contesta în mod oficializat și organizat, programul de guvernare; c) opoziţia constituie o alternativă politică pentru majoritatea parlamentară1. Fixarea unui anumit statut al opoziţiei s-a impus ca o cerinţă a democraţiei parlamentare chiar din momentul structurării componenţei Parlamentului în mai multe facţiuni, în funcţie de ponderea numerică a parlamentarilor reprezentând un anumit partid politic. De atunci, până în prezent, partidele din opoziţie s-au afirmat în dezbaterile parlamentare iar majoritatea le-a recunoscut dreptul de a critica politica și activitatea Guvernului și a guvernanţilor, precum și de a propune electoratului programe/alternative de guvernare, care să-i satisfacă în mai mare măsură cerinţele și așteptările sociale, decât au reușit parlamentarii și miniștrii majorităţii. Și totuși, raporturile între majoritate și opoziţie nu au atins, nici în prezent standardele la care aspiră electoratul. Aceasta deoarece viaţa socială se află întro continuă și dinamică mișcare, care se reflectă și pe scena politică. Pentru acest motiv, Adunarea Parlamentară a Consiliului Europei a cerut statelor membre prin Rezoluţia 1.601/2008 să se străduiască pentru a dezvolta standardele și practicile comune, necesare promovării unei democraţii parlamentare pluraliste și, totodată, să le aplice în parlamentele naţionale. În aceeași rezoluţie se arată că trăsătura democratică a unui Parlament este măsurată de mijloacele de care opoziţia dispune pentru a-și înfăptui obiectivele. În preambulul rezoluţiei se stipulează că o opoziţie politică într-un parlament larg reprezentativ este o componentă esenţială a unei bunefuncţionări democratice. Regulamentul Camerei Deputaţilor și cel al Senatului conţin un set de prevederi privind drepturile opoziţiei, dar în ceea ce urmează supunem reflecţiei un ansamblu de propuneri privind extinderea acestor drepturi, pentru ca partidele aflate în opoziţie să își realizeze mult mai eficient rolul și funcţia socială de reprezentare și susţinere a intereselor și voinţei unei părţi importante din masa electoratului2: • recunoașterea în textul Constituţiei a dreptului de opoziţie democratică; • opoziţia să aibă dreptul de a cere lunar organizarea unei dezbateri politice – cu participarea primului-ministru și a miniștrilor nominalizaţi de opoziţie – pe o temă aleasă de aceasta; • opoziţia să aibă dreptul de a cere schimbarea ordinii de zi și a programului de lucru aprobate; • pentru dezbaterea generală a proiectelor de lege și a propunerilor legislative, reprezentanţii opoziţiei să beneficieze de un timp de intervenţie parlamentară mai mare decât reprezentanţii majorităţii și de reprezentantul Guvernului; • președinţia comisiei de buget-finanţe din ambele Camere legislative să fie încredinţată unui reprezentant al opoziţiei; • președinţia comisiilor permanente comune pentru supravegherea activităţii S.R.I. și S.I.E. să fie încredinţată unui reprezentant al opoziţiei; • comisiile de anchetă să fie prezidate de un reprezentant al opoziţiei, care să aibă și calitatea de membru al biroului permanent al Camerei respective; • în fiecare comisie permanentă să poată fi înfiinţată o subcomisie condusă de un parlamentar din opoziţie și cu o componenţă majoritară aparţinând acesteia, al cărei rol să constea în supravegherea activităţii ministerului de resort; • în comisiile de anchetă numărul membrilor aparţinând opoziţiei să depășească cu unu pe cel al reprezentanţilor majorităţii; 1 Cristian Ionescu, Tratat de drept constituţional contemporan (București: Ed. C. H. Beck, 2008), 343. 2 A se vedea și studiul documentar Drepturile și responsabilităţile opoziţiei parlamentare, întocmit de Departamentul Studii Parlamentare și Drept Comunitar al Camerei Deputaţilor în 2010 124 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 • în fiecare sesiune parlamentară să se organizeze de două ori „Ziua Opoziţiei" cu o ordine de zi aleasă de opoziţie, dar fără dezbateri legislative și numiri în funcţie; • audierile în comisiile de anchetă să fie publice, cu participarea nu numai a presei, ci și a oricărui cetăţean interesat, în limita locurilor disponibile; • rezultatele aplicării unor legi importante și care necesită metodologii de aplicare să fie evaluate în plenul Parlamentului, pe baza unui raport întocmit de comisiile permanente de specialitate; • Primul-ministru, precum și ceilalţi membrii ai Guvernului să prezinte periodic și cu regularitate în Camerele legislative sau în comisiile permanente informări privind subiecte principale de interes public; • opoziţia să fie consultată de primul-ministru cu privire la orientări generale și acţiuni de anvergură în politica internă și externă a ţării; • membrii comisiilor permanente aparţinând opoziţiei să aibă acces la informaţii privind proiectele de lege supuse examinării și avizării în comisiile respective, în aceleași condiţii în care de asemenea informaţii beneficiază parlamentarii majorităţii; • timpul alocat reprezentanţilor opoziţiei dezbaterii moţiunii de cenzură să fie superior celui repartizat majorităţii. BIBLIOGRAFIE DAHL, A.Robert (coord.), Political Opposition in Western Democraties, New Haven, Yale University Press, 1966. DUHAMEL, Olivier, MENY, Yves, Dictionnaire constitutionnel, Paris, PUF, 1992. IONESCU,Cristian, Tratat de drept constituţional contemporan, București, Ed. All Beck, 2003. IONESCU, Ghiţă, MADARIAGA, de Isabel, Opoziţia,București:, Ed. Humanitas, 1992. QUERMONNE, Jean-Louis, Le gouvernement de la France sous la Ve Republique, Paris, Dalloz, 1983. MOSER, H. Helmut, Funcţionarea democratică a parlamentelor, proiect de raport prezentat Comisiei pentru relaţii parlamentare și publice a Adunării parlamentare a Consiliului Europei, Strasbourg, 19 septembrie 1997. PACTET, Pierre, Institutions politiques. Droit constitutionnel, Paris, Armand Colin, 1999. 125Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 Introducere În cadrul unui sistem politic, sistemul electoral reprezintă o componentă importantă de inginerie instituţională. Cu ajutorul lui, de-a lungul timpului, partidele aflate la guvernare în diverse ţări au încercat să-și maximizeze performanţele electorale în contextul scăderii drastice a popularităţii de care se bucurau1. Deci modificarea regulilor electorale din raţiuni de strategie politică nu reprezintă o particularitate românească. Pentru a înţelege strategiile de inginerie electorală imaginate și puse în practică de partidele politice românești, acest studiu analizează modalităţile prin care guvernele, succesiv au încercat săși maximizeze șansele guvernamentale modificând legislaţia electorală și controlând procesul administrativ și organizatoric al alegerilor. Cu titlu de ipoteză de lucru, putem considera că guvernele, succesiv au construit treptat un adevărat mecanism politico-electoral aflat la dispoziţia partidelor guvernamentale. Deși aceste demersuri sunt permanent blamate de toate partidele politice, mai ales când acestea se află în opoziţie, de fapt, partidele s-au dovedit 1 Cazul PNŢCD din anul 2000 este un exemplu contrar la nivel practic. Creșterea pragului electoral a dus, în final, la excluderea acestui partid din Parlament deoarece aflat în coaliţie cu alte partide nu a reușit să atingă pragul de 10% , ca urmare a supraevaluării propriei forţe electorale. Evoluţia legislaţiei electorale 1990–2008 Sau cum se pot controla mecanismele procesului electoral de către partidele politice DANIEL OLTEANU [The University of Bucharest] Abstract This article is dealing with Romanian electoral system from a different perspective analyzing those technical and legal components of an electoral law which are neglected in classical perspectives regarding electoral systems showing that the Government changes very often the electoral laws trying to ensure an institutional dominance over the other competitors. In other words not the electoral results are on spot but the way that drives these outcomes. Keywords elections; electoral law; political parties; government Legisla†ie, campanie electoralå, comunicare 126 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 interesate nu doar de menţinerea, ci și de îmbunătăţirea mecanismelor instituţionale derivate. Acest articol arată că Guvernul modifică frecvent prin ordonanţe de urgenţă legile electorale, schimbând raporturile dintre instituţiile independente cu atribuţii în organizarea și gestionarea procesului electoral și instituţiile controlate politic. Cu precădere începând din anul 2000, Guvernul a modificat de fiecare dată legile electorale prin ordonanţă de urgenţă și a conferit atribuţii sporite primarilor și prefecţilor în privinţa organizării și gestionării procesului electoral în dauna birourilor electorale de circumscripţie (birourile electorale judeţene) care sunt prezidate formal de persoane care reprezintă puterea judecătorească. Cu alte cuvinte, se colonizează partizan într-un mod conjunctural, dar continuu, un proces care trebuie să fie independent de autorităţile care îl pot manipula din poziţia de actor electoral activ și autoritate publică. Transferul de competenţe către autorităţi elective sau reprezentative care au interese directe pe parcursul procesului electoral nu poate asigura imparţialitatea acestuia. Articolul de faţă nu analizează sistemul electoral dintr-o perspectivă clasică, ci se raportează la procesul electoral dintr-o perspectivă diferită, analizând acele componente tehnice ale unei legi electorale care nu fost valorificate până acum birourile de circumscripţie, buletinele de vot, rolul primarilor și al prefecţilor. Cu alte cuvinte, nu rezultatele electorale au prim planul, ci modul cum se ajunge la acestea. Sistemul electoral din perspectiva legal-formală este un element de noutate al cercetării, în condiţiile în care nu a fost abordat recent decât din perspectiva consensualismului administrativ și a patronajului generat la acest nivel1. Caracteristicile și modul de desfășurare a procesului electoral din punct de vedere al raportului dintre organsimele electorale independente (biroul electoral judeţean/circumscripţie) cu atribuţii în organizarea și gestionarea procesului electoral și instituţii controlate politic primari, prefecţi, va fi urmărit cu ajutorul decupajului instituţional cronologic jalonat de prevederile relevante ale legilor electorale cu privire la: secţii de vot, listele electorale permanente, birourile electorale ale secţiilor de vot, cărţile de alegător; Au fost alese aceste dimensiuni formale sau legale, deoarece reprezintă cele mai importante mecansime sau locuri unde se desfășoară procesul electoral și unde implicit poate fi canalizat, denaturat sau controlat. Dimensiuni legal-formale ale procesului electoral Secţiile de vot Primul act care face referire la desfășurarea alegerilor pentru Parlament și Președintele României este adoptat de Consiliul Provizoriu de Uniune Naţională în data de 14 martie 1990. În acest sens, decretul lege nr. 92 din anul 1990 atribuia delimitarea și numerotarea tuturor secţiilor din judeţ, autorităţilor judeţene și nu autorităţilor comunale, adică primarului. De asemenea, conform art. 17 lit (a) și (b), limita de formare a unei secţii de votare este destul de ridicată, în comunele având sub 2000 de locuitori fiind permisă înfiinţarea unei singure secţii de votare. Conform legii organice din 1992, delimitarea secţiilor de vot se face de către consiliile locale ale unităţilor administrativ teritoriale, organisme participative ale administraţiei publice locale. De data aceasta, prefectul – reprezentantul Guvernului în teritoriu numerotează secţiile în 10 zile de la stabilirea datei alegerilor. Prin modificări succesive ale legislaţiei electorale, în anul 2000 apare o nouă instituţie – Serviciul Judeţean de Evidenţă a Populaţiei2 din subordinea Ministerului 1 Cristian Preda, Sorina Soare, Regimul, Partidele și Sistemul politic din România,( București: Editura Nemira, 2008), 54 -55. 2 Ordonanţa de Urgenţă nr. 63 din 26 mai 2000 privind modificarea și completarea Legii 127Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 Administraţiei și Internelor, care gestionează atât listele electorale cât și numerotarea secţiilor în colaborare cu prefecţii. Aceleași prevederi în privinţa delimitării și numerotării se păstrează și pentru alegerile din 2004. Din anul 2008, se înfiinţează un registru unic al secţiilor de vot, în subordinea Autorităţii Electorale Permanente care cuprinde delimitarea și numerotarea tuturor secţiilor din România. În privinţa delimitării și numerotării secţiilor de vot observăm un proces de centralizare a deciziei, care începe cu anul 1992 când se conferă în acest domeniu atribuţii prefecţilor dar și primarilor. Acest proces de acaparare partizană, care oferă prefecţilor atribuţii sporite în legătură cu delimitarea și numerotarea secţiilor de vot, în detrimentul consiliilor locale și a Birourilor electorale de Circumscripţie (Birouri Electorale Judeţene) se adâncește în anul 2000. În ceea ce privește organizarea secţiilor de vot în funcţie de numărul de cetăţeni arondaţi din mediul urban și rural, observăm o flexibilizare a condiţiilor privind înfiinţarea de secţii la 1000 – 2000 cetăţeni în mediul urban, faţă de 2000, cât prevedea legea din 1992 și 500 de locuitori pentru mediul rural, faţă 1500 – 3000 de locuitori, așa cum impunea vechea legislaţie electorală. Atribuţii extinse au primit prefecţii numai în cazul alegerilor din 2004, atunci când aceștia puteau organiza secţii de vot în garnizoane militare, gări, aeroporturi, porturi și pe nave. Desigur, a fost la latitudinea acestora modul efectiv în care această posibilitate legală a fost implementată și folosită. Prin micșorarea pragului de înfiinţare a unei secţii de vot s-au multiplicat posibilităţile de a disipa și de a controla procesul electoral, mai ales în mediul rural, acolo unde relaţiile clientelare și fraudele sunt cel mai ușor de pus în practică datorită spaţiului și numărului redus de votanţi. Pe lângă înfiinţarea de secţii de vot în cadrul misiunilor diplomatice și al oficiilor consulare, legea prevedea posibilitatea înfiinţării de secţii speciale de către primar în cadrul căminelor studenţești și de elevi, în cadrul spitalelor, maternităţilor, sanatoriilor, caselor de invalizi, centre de îngrijire, asistenţă și recuperare a persoanelor adulte cu handicap și cămine de bătrâni, în care se află cel puţin 25 de cetăţeni cu drept de vot1. În legătură cu secţiile de vot, poate fi reţinută, pe de-o parte o flexibilizare a condiţiilor de înfiinţare, iar, pe de altă parte, un transfer de competenţe la nivelul prefecţilor și primarilor, dar și o implicare redundantă a Ministerul Administraţiei și Internelor și a Autoritatăţii Electorale Permanente. Implicarea a patru instituţii ale statului din care una direct electivă, una indirect (numită de Guvern), una controlată politic, respectiv Autoritatea Electorală Permanentă și una independentă, nu face decât să complice și să disipeze procesul de stabilire a secţiilor de vot. Listele electorale Pentru primele alegeri libere din România postdecembristă, listele electorale se întocmeau de către primari și cuprindeau toţi cetăţenii care domiciliau pe raza localităţii respective. Afișarea listelor se facea cu 30 de zile înaintea datei alegerilor, originalul acestora păstrându-se la judecătoria din localitatea respectivă. Decretul lege din anul 1990, prevedea că în cazul schimbării domiciliului după afișarea listelor electorale sau dacă alegătorul lipsește în ziua alegerilor din localitatea unde urmează să voteze potrivit listelor de alegători, organele care au întocmit listele vor elibera alegătorului o adeverinţă privind exercitarea dreptului de vot, fănr.68/1992 pentru alegerea Camerei Deputaţilor și a Senatului, modificarea Legii nr.69/1992 pentru alegerea Președintelui României și modificarea și completarea Legii nr.70/1991 privind alegerile locale O.U.G. nr.129/2000. 1 Art. 21 din Legea nr. 373 din 24 septembrie 2004 pentru alegerea Camerei Deputaţilor și a Senatului. 128 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 când menţiunea despre aceasta în listele electorale. În ziua alegerilor, la noul domiciliu sau acolo unde se află temporar, alegătorul era înscris într-o listă electorală separată de către biroul electoral al secţiei de votare1. Este una dintre prevederile care stopa eficient posibilitatea de vot multiplu, dar care a fost eliminată prin repetatele modificări legislative. Primăriile trimiteau listele către Biroul Electoral Judeţean cu 20 de zile înaintea alegerilor, iar birourilor electorale ale secţiilor de votare cu 2 zile înainte de aceeași dată. Putem remarca o structură simplă în care principalii pioni sunt primarul, biroul electoral judeţean și judecătoria din localitate. Mai mult, votul într-o localitate alta decât cea de domiciliu era făcut pe baza unei adeverinţe eliberate de organele care au întocmit listele în localitatea de domiciliu. Cu alte cuvinte, dacă un cetăţean era interesat să își exercite dreptul de vot trebuia ori să rămână în localitatea de domiciliu ori să depună un efort pentru a putea vota în altă localitate. Legea nr. 68 din 15 iulie 1992 pentru alegerea Camerei Deputaţilor și a Senatului nu a adus modificări importante la prima vedere în privinţa întocmirii listelor electorale permanente și a circuitului instituţional. Un aspect foarte important este reprezentat însă de faptul că biroul electoral judeţean gestiona organizarea alegerilor dar nu mai intra în posesia listelor electorale din cadrul circumscripţiei judeţene. Listele electorale se păstrau la secretarul consiliului local și la judecătoria pe raza căreia se afla localitatea2. Începând cu anul 2000, gestiunea și întocmirea listei electorale permanente revine Ministerului de Interne, prin formaţiunile de evidenţă a populaţiei3 și se semnează de reprezentantul Ministerului de Interne, respectiv de conducătoul formaţiunii de evidenţă a populaţiei și de primar. Un exemplar din lista electorală permanentă va fi trimis Primăriei și un exemplar va fi înregistrat la Judecătorie. Legea nr. 373 din 24 septembrie 2004 pentru alegerea Camerei Deputaţilor și a Senatului păstrează atribuţiile primarului în privinţa întocmirii și actualizării listei electorale permanente împreună cu serviciile de evidenţă informatizată a persoanei din cadrul Ministerului Administraţiei și Internelor4. Listele sunt semnate de către primar și de către conducătorul formaţiunii de evidenţă informatizată a persoanei. Poate cea mai importantă prevedere din legea nr. 373 din 24 septembrie 2004 pentru alegerea Camerei Deputaţilor și a Senatului se referă la posibilitatea ca partidele politice să între în posesia listelor electorale permanente: în termen de cel mult 10 zile de la stabilirea datei alegerilor, potrivit prevederilor art. 7 alin. (1) și (2), primarul este obligat să pună la dispoziţia partidelor politice, alianţelor politice și alianţelor electorale, la cererea și pe cheltuiala acestora, copii de pe listele electorale permanente5. Execitându-și acest drept, partidele politice au devenit depozitarii adreselor tuturor persoanelor cu drept de vot din România. Partidele au propus și votat acest articol pentru propriul lor interes: acela de a obţine pe o bază legală aceste infor1 Art. 26. din Decret-Lege nr. 92 din 14 martie 1990 pentru alegerea Parlamentului și a Președintelui României emis de către Consiliu Provizoriu de Uniune Naţională publicat în Monitorul Oficial, Partea I nr. 35 din 18 martie 1990. 2 Art. 8, alin(5) din Legea nr. 68 din 15 iulie 1992 pentru alegerea Camerei Deputaţilor și a Senatului. 3 Art. 8 din Ordonanţa de Urgenţă nr.63 din 26 mai 2000 privind modificarea și completarea Legii nr.68/1992 pentru alegerea Camerei Deputaţilor și a Senatului, modificarea Legii nr.69/1992 pentru alegerea Președintelui României și modificarea și completarea Legii nr.70/1991 privind alegerile locale. 4 Art. 8 și 9 din Capitolul II, Listele electorale și cărţile de alegător, Secţiunea 1, Listele electorale din Legea nr. 373 din 24 septembrie 2004 pentru alegerea Camerei Deputaţilor și a Senatului. 5 Art. 15 din Capitolul II, Listele electorale și cărţile de alegător, Secţiunea 1, Listele electorale din Legea nr. 373 din 24 septembrie 2004 pentru alegerea Camerei Deputaţilor și a Senatului. 129Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 maţii confidenţiale care conţin: cod numeric personal, serie act identitate, adresa, nume și prenume. Ordonanţa de urgenţă nr. 97 din 27 august 2008 privind modificarea și completarea titlului I al Legii nr. 35/2008 pentru alegerea Camerei Deputaţilor și a Senatului și pentru modificarea și completarea Legii nr. 67/2004 pentru alegerea autorităţilor administraţiei publice locale, a Legii administraţiei publice locale nr. 215/2001 și a Legii nr. 393/2004 privind Statutul aleșilor locali abrogă articolul care statua că secretarii păstrează un exemplar al listei electorale permanente și prevede că primarul distribuie în 24 de ore listele electorale permanente birourilor electorale ale secţiilor de votare. De asemenea înlocuiește sintagma hotărâre cu decizie. Birourile electorale ale secţiei de votare iau decizii, ceea ce înseamnă practic o retrogradare a statutului biroului de secţie. Observăm, din nou, cum un sistem iniţial simplu s-a transformat într-un proces complicat, dar atent controlat de primar și de prefect, deci de organisme ale puterii locale care nu sunt independente nici macar formal de puterea politică. La acestea au fost adăugate Ministerul Administraţiei și Internelor și ulterior Autoritatea Electorală Permanentă, făcând tot procesul netransparent și foarte greu de urmărit. Procesul pare supus unui control formal încrucișat însă aportul Ministerului de Interne și al Autorităţii Electorale la acesta este practic foarte redus. Tot procesul este de facto controlat de primar și prefect. De asemenea, posibilitatea partidelor de a intra în posesia listelor coroborat cu aspectul că nu mai este necesar ca listele să fie păstrate și de secretarul localităţii precum și cu termenul scurt de 24 de ore, lasă de fapt procesul în sarcina primarului și a partidelor politice, excluzându-se în realitate orice atribuţii ale biroului electoral judeţean în acest sens. Birourile electorale Decretul lege nr. 92 din 14 martie 1990 pentru alegerea Parlamentului și a Președintelui României prevedea înfiinţarea Biroului Electoral Central, a birourilor electorale de circumscripţie și a birourilor electorale ale secţiilor de votare. Biroul Electoral Central este alcătuit din 7 judecători ai Înaltei Curţi de Casaţie și Justiţie și 10 reprezentanţi ai partidelor și formaţiunilor politice desemnaţi în ordinea descrescătoare a numărului de liste depuse la nivel naţional1. Din 2004, președintele și cei doi viceprședinţi ai Autoritatea Electorala Permanentă fac parte de drept din Biroul Electoral Central. Acest organism are ca atribuţii atât organizarea cât și gestionarea întregului proces electoral, cât și rezolvarea situaţiilor de contencios electoral. Dată fiind componenţa Biroului Electoral Central, respectiv faptul că acesta este format din judecători ai instanţei supreme, acesta ar trebui să asigure rolul de garant instituţional. Dar din moment ce hotărârile Biroului Electoral Central sunt adoptate cu votul majorităţii membrilor, ipoteticul rol al judecătorilor poate fi contrabalansat de membrii politici ai acestuia. Pe scurt, acest organism central, practic nu poate funcţiona independent de puterea politică de la un anumit moment electoral. Este de remarcat în acest sens că sistemul în discuţie se regăsește la toate nivelurile procesului electoral, până la cel de secţie. Birourile electorale de circumscripţie, adică cele aflate la nivel judeţean, se constituie din 3 judecători și cel mult 6 reprezentanţi ai partidelor și formaţiunilor politice care participă la alegeri în judeţ și în municipiul București, desemnaţi în ordinea descrescătoare a numărului de candidaţi pe care i-a propus. Desemnarea 1 Art. 29 din Dcretul Lege nr. 92 din 14 martie 1990 pentru alegerea Parlamentului și a Președintelui României emis de către Consiliu Provizoriu de Uniune Naţională publicat în Monitorul Oficial, Partea I nr. 35 din 18 martie 1990. 130 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 celor trei judecători se face prin tragere la sorţi, prin grija tribunalului, dintre judecătorii din acel judeţ. Odată desemnaţi, aceștia își aleg un președinte, care devine președintele biroului electoral de circumscripţie. Biroul electoral de circumscripţie are atribuţii în ceea ce privește înregistrarea candidaturilor depuse, publicaţiile și afișările, distribuirea către birourile electorale ale secţiilor de votare a buletinelor de vot, a ștampilelor necesare procesului electoral și a ștampilelor de control. Birourile electorale judeţene sunt alcătuite dintr-un președinte, un locţiitor și 7 membri. Legea nr. 68 din 15 iulie 1992 pentru alegerea Camerei Deputaţilor și a Senatului prevede că membrii birourilor electorale exercită o funcţie ce implică autoritatea de stat.1Se menţine constant numărul judecătorilor în Biroul Electoral Central și în birourile electorale judeţene dar se mărește numărul reprezentanţilor partidelor de la 10 la 16 în cazul Biroului Electoral Central și de la 6 la 8, în cazul birourilor electorale judeţene. Această prevedere reprezintă primul pas în politizarea organizării și desfășurării procesului electoral de către partidele politice care formează Guvernul înaintea unui ciclu electoral. Al doilea pas al acaparării partizane a procesului electoral este reprezentat de adoptarea Ordonanţei de Urgenţă nr. 63 din 26 mai 2000 privind modificarea și completarea Legii nr.68/1992 pentru alegerea Camerei Deputaţilor și a Senatului, modificarea Legii nr.69/1992 pentru alegerea Președintelui României și modificarea și completarea Legii nr.70/1991 privind alegerile locale. Textul ordonanţei de urgenţă menţionează în ceea ce privește atribuţiile birourilor electorale de circumscripţie prin modificarea literei e) din art. 27, alin. 1: biroul electoral de circumscripţie (biroul electoral judeţean) distribuie împreună cu primarii, birourilor electorale ale secţiilor de votare buletinele de vot, ștampila de control și ștampilele necesare votării2. Prin această prevedere, primarii devin actori atât politici cât și instituţionali ai procesului electoral. Actori instituţionali datorită faptului că li se conferă acces la baza de date și informaţiile necesare procesului electoral și organizează procesul electoral. Actori politici, deoarece ca președinţi de organizaţii de partid trebuie să-și intensifice eforturile pentru obţinerea unui număr cât mai mare de voturi. Legea nr. 35 din 13 martie 2008 pentru alegerea Camerei Deputaţilor și a Senatului și pentru modificarea și completarea Legii nr. 67/2004 pentru alegerea autorităţilor administraţiei publice locale, a Legii administraţiei publice locale nr. 215/2001 și a Legii nr. 393/2004 privind Statutul aleșilor locali aduce elemente de centralizare procesului electoral. Acapararea partizană a procesului electoral și prevederile legale în acest sens se păstrează și în forma acestei legi: delimitarea și numerotarea secţiilor de vot se face de primarii comunelor, împreună cu Prefecţii și cu direcţiile judeţene ale Centrului Naţional de Administrare a Bazelor de Date privind evidenţa Persoanelor3 Ca o concluzie preliminară a acestor importante schimbări de atribuţii se poate constata, în primul rând, că, prin cooptarea mai multor reprezentanţi ai partidelor politice corelată cu modul de adoptare a deciziilor (prin majoritate de voturi) în 1 Art. 23, alin(3) din Legea nr. 68 din 15 iulie 1992 pentru alegerea Camerei Deputaţilor și a Senatului. 2 Ordonanţă de Urgenţă nr. 63 din 26 mai 2000 privind modificarea și completarea Legii nr.68/1992 pentru alegerea Camerei Deputaţilor și a Senatului, modificarea Legii nr.69/1992 pentru alegerea Președintelui României și modificarea și completarea Legii nr.70/1991 privind alegerile locale O.U.G. nr.129/2000. 3 Art. 18, alin (2) și (3) din Lege nr. 35 din 13 martie 2008 pentru alegerea Camerei Deputaţilor și a Senatului și pentru modificarea și completarea Legii nr. 67/2004 pentru alegerea autorităţilor administraţiei publice locale, a Legii administraţiei publice locale nr. 215/2001 și a Legii nr. 393/2004 privind Statutul aleșilor locali. 131Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 ceea ce privește birourile electorale de la toate nivelurile, sensul iniţial al acestor organisme acela de control imparţial a fost schimbat într-o activitate politizată, dominată de interesele partizane. De asemenea, se constată o continuă deposedare de atribuţii a biroului electoral judeţean, în favoarea primarilor și prefecţilor. Schimbarea cu cel mai mare impact este cea care prevede că biroului judeţean distribuie prin intermediul primarilor, toată logistica necesară în ziua votului. Concluzionând se poate afima că primarii și prefecţii sunt de fapt persoanele care controlează procesul electoral. Cărţile de alegător Cărţile de alegător sunt formele fără fond ale tuturor legilor electorale din România postdecembristă. Prevederi care se referă la utilizarea cărţilor de alegător regăsim în toate legile electorale ale României alături de prevederi derogatorii, care amână utilizarea lor pentru următorul scrutin. Cărţile de alegător sunt componente ale managementului sistemului electoral în sens larg și mai exact sunt arondate procesului de înregistrare a electorilor și de exercitare efectivă a votului și evident nu sunt întâlnite doar în România. În unel ţări este necesar ca înregistrarea pe liste a electorilor să fie legată de un sistem naţional de identificare controlat de o autoritate diferită de cea care organizează procesul electoral ( în cazul românesc este vorba despre Ministerul Administraţiei și Internelor). Acesta este cazul înregistrării automate a electorilor pe liste și se întâlnește în Brazilia, Bulgaria, Chad, Columbia, Ungaria, Senegal, Olanda, Suedia.1 În Gana și Peru, autoritatea de management electoral spre deosebire de cazurile precedente, eliberează documentele necesare exclusiv pentru a vota. De asemenea, cărţi de alegător mai există și în Mexic și India, iar votarea se face doar pe baza acestora. Interesant este că în India s-a introdus și un sistem de vot pe baza unor mașini automate de înregistrare a votului similare cu cele din Statele Unite ale Americii2. În afara sistemelor unde înregistrarea se face automat de către autorităţile administrative sau electorale există grupul ţărilor cu tradiţie anglo-saxonă (USA, Marea Britanie, Canada, Australia, Noua Zeelandă) unde înregistrarea se face de către votant și nu de către autorităţi. Legislaţia românească prevede și formele grafice, dar operaţiunea de distribuire a cărţilor de alegător nu se finalizează niciodată. Pe lângă dificultatea produsă de modificarea adreselor reale ale cetăţenilor, partidele politice nu au interesul să piardă o pârghie foarte importantă pentru procesul de influenţare a alegerilor. Utilizarea cărţilor de alegător a fost notată pentru prima oară în legea electorală din anul 1992. În anii 2004 și 2005, o mare parte a acestor cărţi de alegător a fost distribuită către cetăţenii cu drept de vot. Care este miza cărţilor de alegător pentru partidele politice românești în special și pentru procesul electoral în general? Pentru procesul electoral ar fi un real câștig, deoarece ar fi eliminată una dintre cele mai ușor de folosit metode de fraudare a votului. Utilizarea cărţilor de alegător nu ar mai permite, datorită formatului, votul multiplu. Pentru liderii locali ai partidelor ar fi un instrument în minus, pentru a aduce cât mai multe voturi partidului și deci ar produce o pierdere a influenţei pe care aceștia o au la nivelul central al partidului, dar și o pierdere la nivel local. În plus ar dispărea localităţile unde prezenţa la vot depășește 100% (sau se apropie de această limită), cum sunt în Teleorman – de pildă Olteni, Moșteni, Saelele localităţi unde prezenţa la vot are curbe dramatice de la 55% la 105%, care nu pot fi explicate prin prezenţa fizică a respectivilor cetăţeni cu drept de vot. Pe scurt, pentru cei care profită sau controlează toate schimbările de legislaţie electorală ar fi o pierdere importantă și prin urmare, nedorită. 1 Alan Wall ( et all.), Electoral Management Design: The International IDEA Handbook,( Stockholm: Bulls Graphics, 2006),65. 2 Wall, Electoral ,66. 132 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 Concluzii Schimbările în legislaţia electorală românească sunt de formă și de fond, cu o frecvenţă crescută la ultimele cicluri electorale. În toată această legislaţie stufoasă și greu de urmărit se poate totuși izola o tendinţă destul de clară în ceea ce privește delegarea de atribuţii extrem de importante prefecţilor și primarilor, în dauna birourilor electorale de circumscripţie, cu alte cuvinte asistăm la un transfer de atribuţii de la un organism care are și o componentă independentă politic (asigurată de judecători) la instituţii controlate partizan. Această tendinţă a început mai timid încă din anul 1992 și a fost reluată în forţă în anul 2000 în legislaţia electorală. În 1990, odată cu primele alegeri după căderea regimului comunist acest lanţ procedural se prezenta în felul următor: secţiile de vot erau delimitate în termen de 20 de zile de la stabilirea datei alegerilor, de către ceea ce, atunci legiuitorul numea primării judeţene, corespondentul de astăzi al consiliilor judeţene. Listele electorale erau întocmite de primarii fiecărei localităţi, iar pentru a vota în altă localitate decât cea de domiciliu era necesară o adeverinţă eliberată de către autorităţile de domiciliu. Birourile erau compuse din 3 judecători și din cel mult 6 reprezentanţi ai partidelor politice. Judecătorii erau trași la sorţi de către președintele tribunalului. Pentru calitatea de președinte sau locţiitori erau eligibili și juriști sau alte persoane cu moralitate ridicată. Lista acestor persoane era trimisă de către primaria judeţeană sau consiliul judeţean, președintelui tribunalului. Suntem în prezenţa unui lanţ procedural destul de simplu, în care erau implicate și autorităţi judeţene și locale, dar care în esenţă era controlat de biroul electoral de circumscripţie care avea atribuţii importante în acest sens. Prima introducere a unor instituţii cu clar caracter politic în acest mecanism procedural (cu excepţia primarilor care au avut atribuţii de la început) a fost efectuată în anul 1992, când prefecţii au căpătat atribuţii în ceea ce privește delimitarea secţiilor și stabilirea președinţilor de birouri electorale. În schimb în anul 2008, acest lanţ procedural se prezintă astfel: secţiile de vot sunt delimitate și numerotate de primari, prefecţi și Ministerul Administraţiei și Internelor; numărul minim de locuitori pentru înfiinţarea unei secţii a scăzut; listele electorale sunt delimitate și prin implicarea Autorităţii Electorale Permanente care stabilește un Registru Electoral și Ministerul Administraţiei și Internelor; birourile electorale de circumscripţie nu mai intră în posesia listelor (dar partidele pot face asta, la cerere și contra cost); transportul și preluarea buletinelor de vot sunt efectuate de către primari; tipărirea acestora este de competenţa prefecţilor; și pentru a fi președinte al birourilor de secţie sunt eligibili magistraţi, juriști, alte persoane stabilite de prefect; candidaturile demnitarilor sunt permise destul de ușor, prin suspendarea din funcţie pe perioada campaniei; votul în altă localitate decât cea de domiciliu este încurajat, sistemul de înregistrare fiind foarte permisiv. Un lucru este evident imediat și anume că întreg procesul electoral a fost birocratizat excesiv. Apoi, stâlpii acestui proces nu mai sunt birourile electorale de circumscripţie și de secţie, ci primarul și prefectul. Aceste două instituţii politice prin natura lor primară sunt chemate să asigure simultan un scrutin echitabil, dar și să obţină pentru partidele din care fac parte un număr cât mai mare de voturi. Această suprapunere de funcţii și interese contrare, nu poate fi decât periculoasă pentru integritatea procesului electoral. 133Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 BIBLIOGRAFIE BARBU, Daniel, Republica Absentă. Politică și Societate în România postcomunistă, București, Editura Nemira, 2004 DUVERGER, Maurice, Droit Constitutionnel et Institutions Politiques, Paris, Presses Universitaire de France, 1959 FINER, S.E., Vernon Bogdanor, Bernard Rudden, Comparing Constitutions, Oxford, Clarendon Press, 1995 MORAR, Filon, Democraţia privilegiilor. Alegerile aleșilor în România, București, Editura Paidea, 2001 PREDA, Cristian, Sorina Soare, Regimul, Partidele și Sistemul politic din România, București, Editura Nemira, 2008 RADU, Alexandru, „Reformă sau experiment electoral?," Sfera Politicii , nr. 131-132, 2009 SARTORI, Giovanni, Ingineria Constituţională Comparată. Structuri, stimulente și rezultate, (traducere de Gabriela Tănăsescu și Irina Stoica), Iași, Institutul European, 2008 SARTORI, Giovanni, „The Influence of Electoral Systems: Faulty Laws or Foulty Method", in Bernard Grofman, Arend Lijphart (eds.) Electoral Laws and Their Political Consequences, New York, Agathon Press, 1986 TAYLOR, Paul, Ron Johnston, Geography of Elections, London, Croom Helm, 1979 Texte de lege: Ordonanţa de Urgenţă nr. 63 din 26 mai 2000 privind modificarea și completarea Legii nr.68/1992 pentru alegerea Camerei Deputaţilor și a Senatului, modificarea Legii nr.69/1992 pentru alegerea Președintelui României și modificarea și completarea Legii nr.70/1991 privind alegerile locale O.U.G. nr.129/2000. Legea nr. 373 din 24 septembrie 2004 pentru alegerea Camerei Deputaţilor și a Senatului. Decret-Lege nr. 92 din 14 martie 1990 pentru alegerea Parlamentului și a Președintelui României emis de către Consiliu Provizoriu de Uniune Naţională Legea nr. 68 din 15 iulie 1992 pentru alegerea Camerei Deputaţilor și a Senatului. Ordonanţa de Urgenţă nr.63 din 26 mai 2000 privind modificarea și completarea Legii nr.68/1992 pentru alegerea Camerei Deputaţilor și a Senatului, modificarea Legii nr.69/1992 pentru alegerea Președintelui României și modificarea și completarea Legii nr.70/1991 privind alegerile locale. Legea nr. 35 din 13 martie 2008 pentru alegerea Camerei Deputaţilor și a Senatului și pentru modificarea și completarea Legii nr. 67/2004 pentru alegerea autorităţilor administraţiei publice locale, a Legii administraţiei publice locale nr. 215/2001 și a Legii nr. 393/2004 privind Statutul aleșilor locali. 134 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 Introducere Prezentul articol își propune să pre zinte și să analizeze modul în care s-a desfășurat „campania electorală" organizată de partidul unic, Frontul Re nașterii Naţionale, pentru alegerea membrilor parlamentului regal, precum și a mecanismelor controlului electoral prin care erau chemaţi oamenii la vot, la nivel local, dar și a „măsurilor" și „metodelor" de transmitere a rezultatului votului către organizatori. Pe de altă parte, în ecuaţia regimului monarhiei autoritare, comportamentul alegatorilor, din timpul „campaniei electorale", votul fiind uni nominal, este analizată cu ajutotul do cumentelor de arhivă, care reprezintă un valoros izvor de cercetare, în vederea radiografierii organizării alegerilor de către noul regim. Ale gerile, pentru funcţiile locale, nu se realizau, ci se întemeiau pe numiri. Mono polul depunerii candidaturilor era rezervat partidului unic, în timpul alegerilor din 1-2 iunie 1939. Alegerile erau supravegheate de Ministertul de Interne, iar alegatorii erau transportaţi la secţiile de votare, pentru Cameră și Senat, cu trenul. Parti dele politice fiind des fiintaţate, iar alegerile fiind organizate pe suportul legii stării de asediu, partidul care a depus liste cu candidaţi, pentru parlament și pentru toate funcţiile administrative în stat, a fost FRN, partidul unic din perioada 1938-1940. „Campanie electorală", sub regimul moharhiei autoritare, din mai 1939, „Campania electorală" din mai 1939: mecanisme, proceduri și comportament electoral FLORIN GRECU [The University of Bucharest] Abstract The elections from 1st – 2nd of June 1939, during the authoritarian monarchy, 19381940, emphasised habits, methods and electoral mechanisms specific to any authoritarian regimes. The Maire was the one organising the elections, mainly because he was also making the electoral lists and in charge with the train transportation of the citizens to the voting precinct; trough the telephone network, the results of the elections were communicated to the Interior Ministry, who was to be informed at any moment about the data given by the Maire and also the voting and occasional incidents occurring during the elections. The need of control above the citizen's vote represented the main mission of the local authorities during the day of the voting, precisely by the repression organs, The Police and the Constabulary. Keywords Elections; Election campaign; Political behavior; National Renaissance Front; Electoral mechanisms Legisla†ie, campanie electoralå, comunicare 135Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 s-a făcut în conformitate cu indicaţiilor date de Ministerul de Interne, pe cale ierarhică, structurilor administrative. Practica guvernamentală, în timpul alegerilor, de sub monarhia autoritară era, în cea mai mare parte, asemănătoare cu mecanismul electoral democratic, din România interbelică. Ministerul de Interne și cel al Justiţiei aveau obligaţia de a duce la îndeplinire pregătirea și organizarea alegerilor, dar trebuiau să se îngrijească și de rezultatul acestora. Caracterul politic al alegerilor nu a dispărut nici în perioada regimului autoritar. Frontul Renașterii Naţionale era singura organizaţie politică recunoscută în statul român în perioada 1938-1940. Contradicţiile dintre legea electorală și modalitatea punerii în practică a principiilor constituţionale și electorale erau dintre cele mai evidente. Legea electorală preciza că drept de vot aveau doar alegătorii bărbaţi în vârtă de 30 ani împliniţi, cu condiţia să fie știutori de carte. Limita de vârstă de 30 de ani era impusă de legea fundamentală și de cea electorală. Pe acest fundament juridico-constituţional s-au desfășurat alegerile din timpul regimului de mână forte. Introducerea imperativului știinţei de carte, pentru alegători, a avut ca efect interzicerea semnelor electorale, care reprezentau modalitatea de recunoaștere a partidelor și a candidaţilor. Noul regim preciza obligativitatea alegătorilor să fie instruiţi, să știe a scrie și a citi. Monopolul depunerii candidaturilor era rezervat partidului unic, fapt care a condus la unanimitatea voturilor, la alegerile din 1-2 iunie 1939. Remodelarea corpului electoral, în timpul dictaturii regale, prin impunerea exigenţei știinţei de carte și practicării efective a unei meserii, a avut ca efect eliminarea acaparării votului și anularea sa. De aceea, în etapa depunerii candidaturilor de către membri frn-iști, „noul regim s-a înclinat mai mult către elite, în ceea ce privește procesul de recrutare al noului corp legislativ, în vederea domesticirii votului"1. La nivel local, supravegherea și controlul candidaţilor, la alegeri, reprezentau obictivul major al organizatorilor. Supravegherea candidaţilor, la nivel local, se făcea prin intermediul primarului, care întocmea listele electorale. Listele electorale erau constituite pe categorii profesionale. Listele cu candidaţi trebuiau să fie afișate la panoul din faţa primăriei. Convocarea corpului electoral, pentru alegerile comunale, era încredinţătă organelor administrative. Alegerile trebuiau să se desfășoare în condiţiile specificate de legea administrativă, iar fixarea zilelor, pentru alegerea Consiliilor comunale rurale, trebuiau să se facă pe grupe de comune, la date consecutive2. Rezidentul regal era cel care trebuia să ducă la îndeplinire sarcinile guvernului în ţinuturi. Compunerea și constituirea Consiliilor Comunale se realiza în conformitate cu noua legea administrativă, sub directa supraveghere a Ministerului de Interne. Astfel, într-o circulară a Ministerului de Interne, către primăriile orașelor reședintă, nereședinţă și staţunilor balneo-climaterice din Ţinutul Bucegi, se comunicau condiţiile de eligibilitate. Conform circularei, erau consideraţi alegători pentru Consiliile Comunale, membrii comunelor fără deosebire de sex, dar și fără obligaţia știinţei de carte. Funcţionarii publici, fiind membri de drept ai comunelor, unde își exercitau funcţiile lor, erau exceptaţi de obligaţia de a contribui, cel puţin un an, de la sarcinile comunei3. Etapele preliminare alegerii candidatului partidului unic reprezentau pașii unui sever control exercitat de autorităţi. Astfel, candidaturile trebuiau depuse personal de către cei care intenţionau să ocupe un loc eligibil în parlament, în scris, la judecătorul de ocol, cu cel puţin 8 zile libere înainte de data fixată pentru alegere. 1 Ioan Stanomir, „Constituţie, „Coroană" şi „ţară". Constituţionalism şi monarhie autoritară în intervalul 1938-1940", Studia Politica, Revista Română de Ştiinţă Politică, No.1, (2003): 96. 2 A.N.I.C., Fond Ţinutul Bucegi, Dosar 80/1939, f. 2. 3 A.N.I.C., Fond, Ţinutul Bucegi f.1. 136 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 Candidatul se prezenta cu cererea sa, certificatul dovedind că era înscris pe listele electorale și avea autorizaţia Frontului Renașterii Naţionale1. În perioada regimului autoritar carlist, metodele din timpul campaniei electorale, erau identice cu cele din perioada 1919-1937, excepţia fiind reprezentată de faptul că opoziţia nu era suprimată sau împiedicată de organele statului datorită faptului că ea fusese desfiinţată, prin decretul de dizolvare a partidelor politice din martie 1938. Ca și în perioada democraţiei interbelice românești și în perioada regimului autoritar carlist, armata, jandarmeria și poliţia aplicau metodele clasice, consacrate în timpul campaniei electorale. Instrumentul guvernamental numit Jandarmerie, comandantul suprem al acesteia fiind generalul Ion Bengliu, ucis în închisoarea de la Jilava de către legionari în noaptea de 28/29 noiembrie 1940, „confisca manifestele electorale, propagandiștii fiind arestaţi, alegătorii bănuiţi că ar avea simpatii politice opuse celor guvernamentale erau concentraţi"2 sau amendaţi. Regimul carlist a introdus amenda ca intrument coercitiv, pentru neexercitarea dreptului de vot. Votul uninominal Noua constituţie de la 27 februarie 1938 și legea electorală din mai 1939 specificau faptul că alegerile pentru noul parlament se vor face prin scrutin uninominal, înlăturând efectele înscrierii pe listă, așa cum se proceda de către șeful de partid din democraţia clădită pe Constituţia de la 1923 și pe legea electorală din 1926. Alegerile din mai 1939 s-au desfășurat în cadrul unui regim politic autoritar. De aceea, autoritarismul este considerat ca fiind „un sistem politic care nu prea lasă loc libertăţii"3. Alegerile pentru Consiliile Comunale se făceau prin scrutin uninominal secret și obligatoriu. Votul, fiind uninominal, se dădea pentru fiecare candidat în parte, ţinându-se seama de categoria de îndeletnicire careia îi aparţinea candidatul sau alegătorul. Durata alegerilor, întocmirea buletinelor de vot, operaţiunea votării, „despuierea" votului, contestaţiile la alegeri, proclamarea rezultatelor, precum și validarea alegerilor se făceau în conformitate cu legea administrativă și cea electorală4. Costul buletinelor de vot, precum și toate cheltuielile pentru operaţiunile electorale, erau suportate de către primăria fiecărei comune în parte. Potrivit legii electorale, toate cererile și actele în materie electorală erau scutite de orice taxă fiscală5. Un exemplu, în acest sens, îl reprezintă telegrama Ministerului de Interne adresată rezidentului regal al Ţinutului Bucegi, Paul Goma, care indica faptul că alegătorii cu drept de vot, la municipii și orașe mai mari, puteau fi chemaţi prin publicaţii cu un mare număr de tiraje, astfel că termenul de întocmire a listelor electorale să nu fie depășit6. Telegrama aducea completări listelor electorale, prin înscrierea invalizilor de război, care erau scutiţi de contribuţiile la sarcinile comunei7. La rândul său, după primirea indicaţiilor de la „Interne", rezidentul Regal al Ţinutului Bucegi, într-o telegramă adresată prefecţilor judeţelor din ţinut: Arges, Brașov, Buzău, Mușcel, Dâmboviţa, Prahova, Teleorman, Trei-Scaune, Vlașca, comunica faptul că „nu vor fi înscrise, în listele electorale, pentru alegerile administrative, 1 A.N.I.C., Fond Ţinutul Bucegi, f. 3. 2 Sorin Radu, Electoratul din România în anii democraţiei parlamentare (1919-1937), (Iaşi: Editura Institutul European, 2004), 287. 3 Giovanni Sartori, Teoria democraţiei reinterpretată, traducere de Doru Pop, (Iaşi: Editura Polirom, 1999), 194. 4 A.N.I.C., Fond Ţinutul Bucegi, Dosar 80/1939, f. 3. 5 A.N.I.C., Fond Ţinutul Bucegi, f. 3. 6 A.N.I.C., Fond Ţinutul Bucegi, ff. 10-11. 7 A.N.I.C., Fond Ţinutul Bucegi, f. 21. 137Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 decât femeile care practicau efectiv una din îndeletnicirile constituţionale. Femeile menajere, chiar la sate sau cele care ajutau pe bărbaţi la muncile agricole, nu puteau fi înscrise pe liste1. În același sens, al „comunicării" prin telegrame, aceasta datează din 15 mai 1939, se specifica faptul că femeile puteau fi înscrise pe listele electorale, dacă erau muncitoare efectiv în fabrici, ateliere, dacă erau funcţionare sau exercitau o profesie liberă. Rentiererii erau scoși de pe liste, dacă nu aveau și o altă profesie2. Mecanismul controlului electoral prin care erau chemaţi și transportaţi oamenii la vot De la centru plecau directivele spre rezidentul regal, reprezentantul guvernului în ţinut. Ministerul de Interne comunica Rezidentului Regal al Ţinutului Bucegi pașii de urmat. Prefecţii de judeţe și primarii de municipii erau atenţionaţi de Ministerul de Interne de faptul că trebuiau să ia măsuri pentru ca în toate comunele rurale și urbane din judeţe, comisiile pentru înscrierea alegătorilor pe liste să funcţioneze în permamenţă, de dimineaţa până seara. Seara se afișau tabelele cu cei înscriși în cursul zilei, un exemplar rămânând judecătoriei din judeţul respectiv3. Pentru că regimul spera să realizeze concordia cu minorităţile, fapt dovedit prin înscrierea în massă a acestora în Frontul Renașterii Naţionale și prin crearea unui Minister al Minorităţilor Naţionale, condus de Victor Vâlcovici, a permis cadidaţilor minoritari să-și publice textul manifestului electoral în limba lor maternă4. Ca urmare a ordinului Ministerului de Interne, Direcţia Generală a CFR trebuia să ia măsuri pentru transportarea alegătorilor la secţiile de votare, pentru Cameră și Senat. Generalul Mihail Ionescu, fost ministru și membru fondator al partidului unic5, era președintele consiliului de administraţie al C.F.R-ului. Militarizarea regimului este observabilă și în administrarea căiilor ferate. Cum se realiza îndrumarea? Alegătorii erau și ei împărţiţi în funcţie de „bicameral". Cei care votau pentru Camera deputaţilor erau de o mai mică importanţă, iar cei care votau pentru Senat li se acorda o atenţie sporită. Sub regimul autoritar carlist, pluralismul politic al partidelor este limitat, neexistând competiţie între ele, singurul partid care a depus liste cu candidaţi, pentru parlament, a fost FRN. Primarul era cel care primea listele candidaţilor și tot el îi conducea pe alegători spre secţiile de vot. Presiunea administrativă a guvernului asupra funcţionarilor publici și particulari, precum și asupra muncitorilor din fabrici, a determinat cetăţenii să vină la vot în număr mare6. Pentru alegerile de la 1 iunie 1939, dată la care se putea alege la Adunarea Deputaţilor, grupele de săteni erau conduse spre secţiile de vot de către primarul sau notarul comunal sau în lispsa lor de către un funcţionar comunal. Alegerile se făceau în sediile judecărorilor, iar alegătorii erau aduși cu trenurile în mod gratuit7. Pentru realizarea „bunului mers" al alegerilor, primarii erau sfătuiţi să ia legătura cu șeful staţiei de îmbarcare cu care se aranja să aibă la dispoziţie un număr suficient de vagoane, în raport cu numărul alegătorilor care urmau a fi transportaţi și, la nevoie, când grupele de alegători erau mai mari, se aranja cu șeful staţiei CFR, pentru a compune trenuri cu capacitate mare de transport, iar automotoarele trebuiau să fie înlocuite cu trenuri pe aburi8. Primarul sau funcţionarul 1 A.N.I.C., Fond Ţinutul Bucegi, f. 31. 2 A.N.I.C., Fond Ţinutul Bucegi Dosar 81/1939, f. 12. 3 A.N.I.C., Fond Ţinutul Bucegi, Dosar 80/1939, f. 14. 4 A.N.I.C., Fond Ţinutul Bucegi f. 17. 5 „Membrii fondatori ai FRN", Universul, din 7 iunie 1939. 6 Florin Müller, Metamorfoze ale politicului românesc 1938-1940, (Bucureşti: Editura Universităţii din Bucureşti), 264. 7 A.N.I.C., Fond Ţinutul Bucegi, Dosar 81/1939, f. 18. 8 A.N.I.C., Fond Ţinutul Bucegi, f. 19. 138 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 comunal, care conducea grupul, în ziua alegerilor, trebuia să se prezinte la staţia respectivă cu o adeverinţă, în dublu exemplar, în care se arăta numărul oamenilor ce urmau a fi transportaţi, pe ce distanţă, specificându-se în adeverinţă și înapoierea lor. Un exemplar al adeverinţei trebuia să servească drept justificare pe drum, înlocuind astfel biletul de tren1. Alegătorii, pentru Senat, călătoreau cu CFR-ul de la domiciliul lor la reședinţa Curţii de Apel, unde trebuiau să voteze, fiind transportaţi către localităţile lor în baza certificatelor eliberate de președinţii de tribunale din domiciliul lor2. Ministerul de Interne cerea, ca pe cât posibil, ca alegătorii să fie transportaţi la secţiile de vot de către primari sau notari, în mod personal3. Ministerul de Interne, prin reţeaua telefonică, rămânea principalul arbitru al alegerilor. Trimiterea alegătorilor la vot cu trenul, sub directa îndrumare a primarului sau notarului, relevă faptul că nimic din practicile și mentalităţile democratice nu se schimbaseră, pretextul fiind reprezentat de nevoia de supraveghere și control, aceasta reprezentând principalul criteriu în vederea obţinerii unui rezultat bun și lipsit de emoţii, după închiderea secţiilor de votare. „Măsuri" și „metode" de transmitere a rezultatului votului Presiunile șefului de post asupra sătenilor reprezentau cauza principală a participării masive a acestora la alegeri4. Dacă alegătorii erau transportaţi la secţiile de vot cu trenul, fiind conduși de primar, incidentele din timpul exercitării votului trebuiau evitate sau controlate. Într-o altă telegramă de la Ministerul de Interne către rezidentul regal al Ţinutului Bucegi se cereau, în vederea desfășurării alegerilor, măsuri luate din timp. Necesitatea execitării controlului asupra votului cetăţeanului, reprezenta sarcina de serviciu a autorităţilor. Ministerul de Interne, conform telegramei, trebuia să cunoască, în orice moment, modul cum decurgea votarea și eventualele incidente care s-ar putea produce în cursul votării. În acest timp, rezidenţii regali trebuiau să dea dispoziţii prefecţilor de judeţe și primarilor de municipii să organizeze un birou cu personal, suficient, care să stea în continuu în legătură cu secţiile de votare din ţinut5. Pe de altă parte, conducătorul biroului avea obligaţia de a ţine în permanenţă legătura cu ţinutul, în privinţa constatărilor sau informaţiilor, asupra eventualelor incidente, precum și asupra modului în care decurgea votarea6. Pentru ca alegerile parlamentare trebuiau să decurgă în perfectă ordine și să înceapă la timpul indicat, în toate Revizoratele Școlare din Ţinut, ca și școlile în care erau fixate secţii de votare, cursurile trebuiau suspendate, pentru ziua de 31 mai, pentru a se instala din vreme în ele gheretele, urnele și celelalte materiale necesare votării7. Buletinele de vot, fără fotografii, dar având deja imprimat numele candidatului, erau considerate ca fiind valabile8. Cei care nu vroiau să voteze un anumit candidat aveau obligaţia de a rupe buletinele de vot în cabina de votare, așa cum cerea legea electorală. Candidatul avea dreptul să-și expună doar fotografia și programul în faţa Primăriei. Alegătorul privea și alegea pe unul dintre candidaţi, votul fiind obligatoriu și cu strigare, așa cum fusese și pentru votarea constituţiei, cu ocazia plebiscitului. Apelul către alegători trebuia să fie scurt și să conţină maximum 100 de cuvinte; acesta era afișat prin îngrijirea magistratului care primea declaraţiile candi1 A.N.I.C., Fond Ţinutul Bucegi, f. 20. 2 A.N.I.C., Fond Ţinutul Bucegi, f. 21. 3 A.N.I.C., Fond Ţinutul Bucegi, f. 22. 4 Müller, Metamorfoze, 264. 5 A.N.I.C., Fond Ţinutul Bucegi, f. 22. 6 A.N.I.C., Fond Ţinutul Bucegi, f. 23. 7 A.N.I.C., Fond Ţinutul Bucegi, f. 42. 8 A.N.I.C., Fond Ţinutul Bucegi, f. 50. 139Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 daţilor, atat la primării, cât și la localurile de vot. [...] „afișarea trebuia să fie egală ca formă pentru toţi candidaţii și orice alt afișaj, corespondenţă sau propagandă orală pentru alegere era interzisă" 1, specifica articolul 32 din legea electorală, capitolul IV, privitor la convocarea corpului electoral și operaţiunile electorale. Politizarea administraţiei cerea, din partea funcţionarilor, un comportament de aceeași natură. Funcţionarul public, fiind membru de partid, avea obligaţia de a se comporta precum un individ afilitat politic. În acest fel, măsurile luate de funcţionari trebuiau să demonstreze că în zilele și nopţile alegerilor funcţiona, în permanenţă, Cancelaria Ţinutului. Personalul Cancelariei trebuia să fie suficient pentru a putea să fie în legătură cu birourile electorale de la prefecturile de judeţe și municipii și cu Ministerul de Interne2. La Cancelaria Ţinutului un funcţionar administrativ trebuia să se găsească în permanenţă în secţiile de votare pentru a ţine legătura telefonic cu Biroul Electoral al Prefecturii sau Municipiului, comunicând rezultatul operaţiunilor de votare, imediat ce era ridicat procesul verbal din secţie. Rezultatele centralizate pe judeţ, inclusiv Municipiu, trebuiau a fi transmise Ţinutului. Acesta, la rândul său, comunica telefonic Ministerului rezultatele parţiale din judeţe, pe măsură ce le obţinea3. La terminarea definitivă a desfășurării scrutinului se totalizau rezultatele din întregul ţinut și se comunicau telefonic Ministerului de Interne, dar după proclamarea oficială a rezultatului de către Președintele Curţii de Apel4. Oficiul Telegraf al Ministerului de Interne și Biroul Electoral din Minister funcţionau în permanenţă, în tot cursul zilei de 1 iunie, în noaptea de 1 spre 2 iunie, cât și în timpul zilei de 2 iunie. Pentru menţinerea liniștii și ordinii, în zilele de votare, măsurile trebuiau luate începând cu ora 8 dimineaţa a zilei de 1 iunie, până la ora 8 a zilei de 2 iunie. Măsurile luate de Ministerul de Interne se datorau faptului că „încă mai existau grupuri intermediare, chiar dacă nu recunoscute legal, în cadrul regimului, care nu fuseseră subminate, însă statutul lor autonom era acceptat"5 de catre monarhia autoritară. Grupurile intermediare la care face referire raportul erau cele naţional-ţărăniste, naţional-liberale, vaidiste, iorghiste, agrariere, cuziste și legionare. Pe tot parcursul zilelor de votare, toate cârciumile, cu băuturi spirtoase, trebuiau să fie închise. Totuși, erau deschise numai o oră în timpul meselor, numai cârciumile care dispuneau de restaurante6. Legea electorală din 1926 amintea de același principiu al închiderii cârciumilor în ziua votării, însă aplicarea ei nu reprezenta un deziderat de urmat pentru organizatori și alegători. Ordinele erau fie sabotate, fie nu erau respectate de cei care candidau sau chiar de către alegători. Comportamnetul alegatorilor din timpul „campaniei electorale" din 1939 Odinele Minsterului de Interne erau eludate de cei care candidau sau de către suporterii respectivilor candidaţi. Un document de la Secretariatul General al Frontului Renașterii Naţionale relevă modul în care nu se făcea campanie electorală la nivel local. Acest document pune în lumină dimensiunea vechilor metalităţi, cea 1 Corneliu Rudescu, Dragomir Vasilescu, Legea electorală din 9 mai 1939 comentată şi adnotată (cu doctrina, jurisprudenţa, legislaţia comparată şi circularele ministeriale date cu ocazia alegerilor din 1-2 iunie 1939, (Bucureşti: Editura „Bucovina" I.E. Torouţiu, 1939), 84. 2 A.N.I.C., Fond Ţinutul Bucegi, Dosar 81/1939, f. 24. 3 A.N.I.C., Fond Ţinutul Bucegi, f. 25. 4 A.N.I.C., Fond Ţinutul Bucegi, f. 26. 5 Armin Heinen, Legiunea Arhanghelului Mihail, O contribuţie la problema fascismului internaţional, (Bucureşti: Editura Humanitas, 1999), 341. 6 A.N.I.C., Fond Ţinutul Bucegi, Dosar 81/1939, f. 30. 140 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 democratică, care s-a menţinut și în perioada campaniei electoale și sub noul regim autoritar monarhic. În ziua de 9 iunie 1939, cu ocazia adunării pentru constituirea Sfatului Comunal al FRN din comuna Ghimpaţi, judeţul Vlașca, alegerile au fost contestate de săteni datorită deschiderii cârciumilor, care, oficial, trebuiau să fie închise. Alegerile românești aduceau în prim plan prezenţa bătăușilor electorali, angajaţi de candidaţi sau contracandidaţi. Contestatarii cereau „anularea alegerilor pentru constituirea Sfatului FRN local, organizarea votului și vestirea populaţiiei trebuiau sǎ se realizeze cu o sǎptamânǎ înainte, iar alegerea sǎ se facǎ prin numǎrǎtoare și nicidecum prin aclamaţie. Alegătorii zbierau și rǎgneau, în speţă toţi cei turmentaţi de bǎuturǎ. De aceea, cârciumile trebuiau sǎ fie închise din ajun. Candidaţii care doreau sǎ obţină demnitǎţi în organizaţia FRN trebuiau săși anunţe candidatura dinainte de începerea alegerii, fiind obligaţi sǎ-și expunǎ programul de activitate pe baza cǎruia cerea încrederea consǎtenilor, iar voturile numǎrate trebuiau să fie arǎtate în procesul verbal1. Care era scopul Sfatului orășenesc? Acest răspuns îl vom regăsi la Petru Grigore Băeșu, președintele FRN al judeţului Putna. Sfatul orășănesc era un intrument de propagandă, în vederea răspândirii ideologii Frontului, deoarece partidul regal era încă necunoscut statelor, motivul fiind reprezentat de lipsa de interes pe care acestea o manifestau. Adversarii Frontului, chiar dacă nu mai erau consideraţi a fi periculoși, decât atunci când ar fi în rezervă, „îngroașau rândurile celor care, sub pretextul că nu mai fac politică, ţineau în loc declanșarea entuziasmului ce s-ar fi cuvenit acestei formaţii"2. Sfatul orășănesc, pe lângă faptul că era un organ de propagandă în favoarea regimului, acţiona și împotriva elementelor care făceau politică sub noua organizaţie numită Frontul Renașterii Naţionale. Elementele politicianiste erau considerate a fi vinovate, deoarece propagau starea de agitaţie, prin difuzarea dezinteresului în rândul masselor și împotriva organizaţiei politice unice în stat. Comportamentul politic al parlamentului, în perioada interbelică, era integral controlat de partidul de guvernământ"3. În perioada regimului autoritar, comporatamenul politic al parlamentului respectă aceeași caracteristică a sistemului guvernamental interbelic, deși schimbarea de regim se produsese în noaptea de 10/11 februarie 1938, printr-o lovitură de stat, în urma căreia va fi instalat guvernul condus de Miron Cristea, Patriarhul României. Mentalitatea și practicile vechiului regim democratic s-au perpetuat și sub noul regim autoritar. În acest sens, procesul verbal trimis Ţinutului Bucegi către Direcţia Administraţiei de Stat amintea faptul că alegerile se desfășurau în funcţie de simpatiile politice ale alegătorilor pentru candidaţii fostelor organizaţii politice, dar care, sub noul regim, activau sub umbrela partidului unic. Sub regimul organizaţiei politice unice se făcea politică democratică de partid. Alegerile comunale din Târgoviște, din 5 ianuarie 1940, au pus în lumină faptul că mentalitatea și comportamentul politic al candidaţilor nu au suferit vreo modificare, în urma apariţiei regimului autoritar controlat de Carol al-II-lea. Conform memoriului, „noua lege de organizare a FRN a creat nedumerire în public, căci alegerile preconizate au readus vechiul spirit de regrupare a vechilor organizaţii primind astfel electivul și simpatiile pentru fostele partide, ca și în trecut, în paguba selecţiei urmărită iniţial prin organizarea FRN"4. Simpatile politice au reprezentat principalele criterii de evaluare, în vederea numirii cadidaţilor pentru funcţiile eligibile. Cu toate că partidul unic carlist înainta listele de candidaţi, selecţia se făcea 1 A.N.I.C., Fond FRN, Dosar 21/1939, ff. 111-112. 2 A.N.I.C., Fond FRN, Dosar 66/1939-1940, f. 123. 3 Daniel Barbu, Şapte teme de politică românească, (Bucureşti: Editura Antet, 1997), 149. 4 A.N.I.C., Fond Ministerul de Interne-Direcţia Administraţiei de Stat, Dosar 1/1940, ff.4-5. 141Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 tot dintre foștii membri ai partidelor politice, care știau și să facă politică și cum să conducă. Datorită repetării evenimentelor politicianiste, noul regim nu era nimic altceva decât prelungirea vechiului regim. În fond, nu se schimbase nimic, la nivelul practicii politice și a comportamentului politic. Alegerile, sub noul regim, pentru funcţiile locale, nu se realizau, ele se întemeiau pe numiri. Din ianuarie 1940, odată cu instituirea funcţiei de președinte al FRN, fiind ales Alexandru Vaida-Voevod, care deţinea, cumulat, funcţia de președinte al Consiliului Superior Naţional, al Directoratului și Comisiei Superioare, fiind și președintele Adunării Deputaţilor, toţi membri partidului unic, de la nivel central, la judeţe, municipii și comune erau aleși. Faptul că numirile nu erau fundamentate pe competenţe și nu respectau principiul selecţiei erau cunoscute de către reprezentaţii regimului și chiar de către rege. Într-o scrisoare adresată Ministrului Frontului Renașterii Naţionale condus de către Constantin Giurescu, locuitorii comunei Tunari din Judeţul Ilfov, toţi, membri ai organizaţiei FRN, cereau repararea nedreptăţii comise, prin modul în care s-au făcut numirile în conducerea FRN. Aceste numiri erau făcute, considerau membrii organizaţiei locale a FRN-ului, fără nici un scrupul și fără nici un criteriu și numai din socoteli răsturnate după vremea vechilor regimuri politice. A adus regimul un spirit nou în vechea/reînnoita mentalitate politică? Contestatarii arătau că modul în care se proceda în partidul unic, la nivel local, nu ţinea seama de declaraţiile reprezentanţilor regimului. Practica se regăsea în mentalitatea oamenilor noi care practicau vechile metode democratice. Modalitatea consta în faptul că „erau daţi de-o parte oameni cinstiţi și capabili, gospodari de frunte și erau numiţi alţii care, sub toate raporturile, lasau foarte mult de dorit" [...] „Majoriatea celor numiţi făceau parte dintr-o familie care, pe vremea politicei, monopolizaseră toate funcţiunile locale, administrative și gospodăreau comuna după bunul lor plac, fără ca cineva să poată cârti" 1, de aceea, în noul regim, luptele politice, cereau sătenii, trebuiau să înceteze. Practicile și mentalităţile membrilor partidului unic erau aceleași, ca și în timpul funcţionării partidelor politice, care au activat și și-au continuat viaţa politică sub umbrela Frontului Renașterii Naţionale. Aceleași nemulţumiri care existau la centru, se regăseau și la nivel local. Alegerile pentru noul parlament au relevat faptul că 20 de ani de democraţie nu puteau fi șterși atât de ușor de noul regim, care a avut o durată de viaţă de doi ani și jumătate. Frontul Renașterii Naţionale nu a reușit să înlocuiască fostele cadre ale partidelor politice cu elemente tinere pentru a realiza dezideratele doctrinare ale noului regim. Prin înscrierea cetăţenilor în partidul unic ei au devenit membri de partid și doar în acest mod au putut candida pentru funcţiile parlamentare. Apariţia partidului-minister a făcut ca membri săi să fie transformaţi în funcţionari. Parlamentarii, fiind membri partidului unic, erau și ei, la rândul lor, tranformaţi în funcţionari ai statului. Concluzii Alegerile din 1-2 iunie 1939, organizate de către partidul unic pentru parlamentul corporatist, au reflectat lipsa legitimităţii democratice, deoarece organizarea scrutinului electoral de către un singur partid este reprezentativă pentru dictatura regimurilor autoritare. Cu toate că s-au exercitat sub efectele legii electorale și a votului universal, alegerile pentru parlamentul regal nu au reprezentat decât confirmarea efectivă a unui regim autoritar. Metodele și practicile electorale interbelice 1 A.N.I.C., Fond FRN, Dosar 21/1940, f. 82. 142 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 au continuat să funcţioneze după aceleași principii ca în perioada regimului de mână forte carlist. Funcţionarii statului erau aduși la secţia de votare de către șeful lor ierarhic care le supraveghea votul. Candidaţii erau propuși de secretariate și aprobaţi de Directoratul FRN-ului. Votul fiind uninominal, nu se mai alegeau liste, ci personaje cu popularitate care, pentru a fi recunoscute, aveau nevoie de propria imagine pe buletinul de vot. Monopolul depunerii candidaturilor era rezervat partidului unic, fapt care a condus la unanimitatea voturilor, în timpul alegerilor din 1-2 iunie 1939. Carol al II-lea dorea să ralieze politica sa noilor cerinţe europene și de aceea o asemenea arhitectură parlamentară, mai mult decorativă, îi convenea, întrucât el era șeful partidului, iar executivul avea răspundere faţă de el, ceea ce a transformat parlamentul într-un organ lipsit de prerogativele democratice reale. Astfel, având reprezentate toate categoriile sociale și profesionale în noua adunare parlamentară, regele a beneficiat de întregul sprijin social, economic și politic al naţiunii. Construcţia partidului unic s-a fundamentat pe principiul numirii, nu pe cel al alegerii. Legea electorală și chiar Constituţia de la 27 februarie 1938 vorbeau despre numirea candidaţilor cu mult timp înaintea alegerilor. În cadrul regimului constituţional carlist, votul era uninominal, iar popularitatea candidaţilor era o condiţie esenţială pentru ocuparea unui loc eligibil. De aceea, construcţia popularităţii și a imaginii erau necesare cu mult timp înainte de desfășurarea alegerilor. Dacă alegerile interbelice erau fraudate și se desfășurau la comandă politică, aproape nedemocratic, astfel încât s-a creat acel mimic democracy, de care amintea Mattei Dogan despre perioada interbelică, sub noul regim, alegerile se desfășurau în deplină libertate, susţineau demagogic arhitecţii regimului autoritar. Regimul autoritar se dorea a fi unul al democraţiei, prin transparenţa votului și alegerilor, pe când regimul democratic interbelic era considerat ca fiind unul al autorităţii șefului de partid. Inversarea sensului democraţiei a putut fi realizată doar în regimurile autoritare. Partidele naţionale erau definite ca fiind imorale, deoarece candidaţii nu aveau profesii sau meserii care să le asigure existenţa. Campania electorală pentru alegerea membrilor parlamentului corporatist a fost și supravegheată și cenzurată, deoarece candidatul avea dreptul să-și expună doar fotografia și programul în faţa primăriei. Cetăţeanul alegea pe unul dintre candidaţi, votul fiind obligatoriu și cu strigare, așa cum fusese și pentru votarea constituţiei, cu ocazia plebiscitului, care a avut menirea de a legaliza și instituţionaliza noul regim. Campania electorală desfășurată la 1-2 iunie era organizată pentru alegerea reprezentanţilor la toate nivelurile, chiar și comunale. În urma studierii documentelor de arhivă, Sfatul orășenesc nu se alegea pentru a rezolva probleme cetăţenești, ci reprezenta un intrument de propagandă în vederea răspândirii ideologiei Frontului. Analiza alegerilor la nivel local a pus în lumină faptul că partidul regal era încă necunoscut satelor. Pe de altă parte, același fenomen se petrece și în cazul secretarilor FRN de judeţ, care aveau misiunea de a răspândi ideologia frontistă. Prin alegerea noilor secretari, regimul dorea înlocuirea personajelor politizate cu elemente tinere care aveau entuziasmul de a îmbrăţișa doctrina frontului și energia de a o propaga, mai ales în lumea satelor care nu manifesta interes pentru o ideologie fără fundament la nivelul maselor. La nivel local, supravegherea și controlul candidaţilor, pe perioada alegerilor, se realizau prin intermediul primarului care întocmea listele electorale. Organi zatorul alegerilor, atât în perioada interbelică, cât și în cea autoritară, era primarul, care era considerat a fi principalul agent electoral al guvernului în teritoriu. Primarii determinau comportamentul politic al alegătorilor, erau cei care primeau listele candidaţilor, cei care îndrumau și conduceau funcţionarii spre secţiile de votare. Presiunea guvernului asupra administraţiei, a funcţionarilor publici și particulari, precum și asupra muncitorilor încadraţi în bresle, a determinat cetăţenii să voteze în unanimitate pentru legitimarea și instituţionalizarea noului regim. 143Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 Ca și în perioada democraţiei interbelice românești, și în perioada regimului autoritar carlist, armata, jandarmeria și poliţia aplicau metodele clasice consacrate în timpul campaniei electorale. Practicile electorale ale democraţiei interbelice românești se vor regăsi și în prelungirea sa, în timpul regimului autoritar carlist. Îndrumarea alegătorilor către secţiile de votare, prin intermediul primarului, a demonstrat faptul că el a rămas principalul agent electoral al guvenului. Ministerul de Interne, prin reţeaua telefonică, a reprezentat principalul arbitru al alegerilor. Trimiterea alegătorilor la vot cu trenul, sub directa îndrumare a primarului sau notarului, a relevat faptul că nimic din practicile și mentalităţile democratice nu se schim baseră, metodele demonstrând că nevoia de supraveghere și control reprezenta principalul criteriu, în vederea obţinerii unui rezultat bun și lipsit de emoţii, după închiderea secţiilor de votare. Prefecţii, numiţi dintre ofiţerii activi sau în retragere ai armatei române, erau cei care organizau și supravegheau alegerile, realizându-se astfel primatul executivului asupra administraţiei. Militarizarea regimului se realiza prin intermediul organelor Ministerului de Interne. Jandarmeria și poliţia jucau rolul de instrument al guvernului, cu ajutorul cărora se influenţa corpul electoral. Forţele de ordine au avut și au continuat să aibă și în timpul campaniei electorale, din 1939, rolul de a supraveghea alegerile, acestea desfășurându-se sub imperativul stării de asediu și a cenzurii. Campania electorală de la nivel local a pus în lumină nemulţumirea alegătorilor cu privire la numirea candidaţilor de către FRN, pentru funcţiile eligibile. Nerespectarea interdicţiilor în timpul alegerilor și prezenţa bătăușilor electorali, deși partidele politice fuseseră dizolvate, a demonstrat faptul că și sub monarhia autoritară vechile mentalităţi și practici nu dispăruseră din comportamentul politic al noilor politicieni. În perioada regimului autoritar, comportamentul politic al parlamentului respectă aceeași caracteristică a sistemului guvernamental interbelic. Mentalitatea și practicile vechiului regim democratic erau observabile și sub noul regim autoritar. Alegerile organizate de noul regim au readus spiritul democratic al partidelor politice, cu toate că regimul și partidul unic au urmărit o severă selecţie a candidaţilor, prin înfiinţarea unei singure organizaţii politice. Spiritul democratic a continuat să existe sub regimul monarhiei autoritare, iar simpatiile politice au reprezentat principalele criterii de evaluare în vederea numirii cadidaţilor, pentru funcţiile eligibile. Cu toate că partidul unic înainta listele de candidaţi, totuși selecţia se făcea tot dintre foștii membrii ai partidelor politice. „Alegerile" pentru funcţiile locale, sub dictatura carlistă, nu se realizau, ci se întemeiau pe numiri. Dezideratul regimului, de a practica o „selecţie dură a elitelor", din care se vor recruta elementele conducătoare ale ţării, nu s-a pus în practică. Așa cum nu au fost de găsit oameni noi nici în administraţie, nici în Gărda Naţională, nici în partidul unic, nici în urma alegerilor parlamentare, comunale sau municipale. Tineretul mult visat, pentru a fi promovat în structurile administrative ale noului regim, nu a fost acceptat de exponenţii politici ai noului regim. Practicile și mentalităţile membrilor partidului unic erau asemenătoare celor ale fostelor partide politice, care au activat și și-au continuat viaţa politică sub noul regim și sub umbrela Frontului Renașterii Naţionale. Aceleași nemulţmiri, care se semnalau la centru, se regăseau și la nivel local. Alegerile pentru noul parlament au relevat faptul că 20 de ani de democraţie nu puteau fi șterși atât de ușor de noul regim, care a avut o durată de viaţă de doi ani și jumătate. După cum primatul executivului asupra legislativului și întregii administraţii a fost pus în practică, la fel și descentralizarea proclamată de reforma administrativă, din august 1938, nu s-a realizat. Prin numirea rezidenţilor regali și prin exercitarea unui control total asupra alegerilor din 1-2 iunie 1939, noul regim își poate primi titulatura de regim autoritar. 144 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 BIBLIOGRAFIE A.N.I.C., Fond FRN A.N.I.C., Fond Ministerul de Interne-Direcţia Administraţiei de Stat A.N.I.C., Fond Ţinutul Bucegi BARBU, Daniel, Șapte teme de politică românească, București, Editura Antet, 1997 HEINEN, Armin, Legiunea Arhanghelului Mihail, O contribuţie la problema fascismului internaţional, București Editura Humanitas, 1999. MÜLLER, Florin, Metamorfoze ale politicului românesc 1938-1940, București, Editura Universităţii din București, 2005. RADU, Sorin, Electoratul din România în anii democraţiei parlamentare (1919-1937), Iași, Editura Institutul European, 2004 RUDESCU, Corneliu, VASILESCU Dragomir, Legea electorală din 9 mai 1939 comentată și adnotată (cu doctrina, jurisprudenţa, legislaţia comparată și circularele ministeriale date cu ocazia alegerilor din 1-2 iunie 1939, București, Editura „Bucovina" I.E. Torouţiu, 1939. SARTORI, Giovanni, Teoria democraţiei reinterpretată, traducere de Doru Pop, Iași, Editura Polirom, 1999 STANOMIR, Ioan, „Constituţie, „Coroană" și „ţară", Constituţionalism și monarhie autoritară în intervalul 1938-1940, Studia Politica, Revista Română de Știinţă Politică, Vol. III, No.1, București, Universitatea din București, Editura Meridiane, 2003. 145Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 I. Website-ul și creșterea rolul său în comunicarea de partid Infiinţarea și întreţinerea website-ului de către partidele politice s-a facut iniţial fără conștientizarea imensului pontenţial pe care acesta îl are în îmbunatăţirea comunicării în interiorul și exteriorul formaţiunii politice. La început, website-ul a avut o valoare simbolică foarte mare indicând că partidul ce-l deţine este modern și la curent cu noua tehnologie. Apoi, fiind jenant să nu exiști online și vazând că partidul concurent are deja website, partidele s-au imitat unele pe altele iar prezenţa lor pe internet a crescut semnificativ.1 În interiorul sistemului democratic partidele politice evoluează simultan pe scena electorală, parlamentară, internă și mediatică. Succesul lor pe aceste scene este dependent de atingerea următorelor obiective: a) maximizarea voturilor în timpul campaniilor electorale, b) cucerirea puterii politice și accesul la guvernarea unei ţări, c) promovarea anumitor viziuni politice și ideologice, d) asigurarea democraţiei interne pentru stimularea participării, eficienţei și coeziunii în propriile structuri, și, nu în ultimul rând, e) socializarea politică a 1 Stephen Ward, Rachel Gibson & Paul Nixon, „Parties and the Internet. An overview" In Rachel Gibson, Paul Nixon, Stephen Ward, Political Parties and the Internet: Net Gain? (New York : Routledge, 2003): 1112. Website-ul partidului – instrument de comunicare politică. Studiu de caz: www.psd.ro MONICA PĂTRUŢ [„Vasile Alecsandri" University of Bacău] Abstract Romanian political parties' websites have developed especially after 2000 and have been used to disseminate information about candidates, campaigns and political agendas. Combining the quantitative content analysis with wellknown models I will quantify the degree in which the Romanian Social Democratic Party website contributes to informing, connecting, involving, and mobilizing visitors. Another objective of the analysis is to pinpoint the place that websites occupy on the trajectory web 1.0 – web 2.0. The findings show that the political website is used more to inform and less to involve or mobilize visitors and that the SDP website is far from the web 2.0. taking account the virtual practices performed. Keywords political communication; Social Democratic Party; website; web 2.0 Legisla†ie, campanie electoralå, comunicare 146 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 cetăţenilor și crearea unor legături între aceștia în interiorul sistemului politic prin recrutare, mobilizare și repartizare în posturi de conducere1. Website-ul poate ajuta un partid politic să atingă aceste scopuri prin dirijarea activităţilor sale spre 1) furnizarea de informaţii, 2) organizarea campaniilor, 3) generarea resurselor, 4) crearea de reţele și întărirea organizaţiei și 5) promovarea participării.2 Acesta a permis creșterea volumului și vitezei informaţiei la costuri mult mai mici, actualizarea permanentă a informaţiei și direcţionarea ei către membrii de partid, mass-media și alegători, depășirea graniţelor geografice și prezentarea informaţiei în funcţie de particularităţile receptorilor3. Campaniile moderne promovate pe web își sporesc eficienţa prin răspunsurile rapide oferite simpatizanţilor sau adversarilor, prin posibilitatea de a ajunge rapid la publicuri noi sau mai mari într-o manieră interactivă. Comunicarea interactivă ajută partidele și în consolidarea resurselor organizaţionale prin recrutarea noilor membri și atragerea fondurilor. Crearea reţelelor (networking-ul) ajută partidele sași întărească legăturile interne(între organizaţiile de circumscripţie electorală, politicienii aleși, sediul central și grupurile interne de presiune) sau externe (între partid și grupuri de interese, sindicate, departamente guvernamentale, mass-media sau alte organizaţii din lume). În ultimul timp, website-urile partidelor oferă legături și cu blogurile unor politicieni cu notorietate, cu MySpace, YouTube, Facebook și Twitter.4. Participarea sau implicarea cetăţenească este stimulată prin comunicarea directă și individuală, cu oferirea în timp real a informaţiilor solicitate de cetăţeni, prin încurajarea dezbaterilor între politicieni și cetăţeni cu ajutorul e-mail-ului, chatului, news-group-urilor, prin consultarea online a cetăţenilor aspura unor probleme urgente, prin posibila transformare a vizitatorilor unui website în co-producători ai acestuia sau distribuitori de mesaje descărcate de aici catre prieteni, familie, cunoscuţi5. Constatăm deci că partidele au dezvoltat mai multe funcţii& facilităţii pentru website-urile lor în vederea atingerii propriilor obiective. În acord cu Ward, Gibson & Nixon 6, considerăm că direcţiile în care acestea pot fi folosite sunt următoarele: a) web-site-ul ca unealtă administrativă folosită pentru a oferi cetăţenilor foarte multe informaţii (istoricul partidului, regulamente, documente pentru presă, luări de poziţie în diferite probleme, date de contact, informaţii organizatorice etc). Website-ul este în acest caz o arhivă sau o bibliotecă care pune la dispoziţia publicului o cantitate foarte mare de informaţii cu un efort minim din partea partidului. b) web-site-ul ca instrument de campanie activă și continuă ce ajută partidul să transmită mesaje nedistorsionate publicului-ţintă, să-și construiască propria agendă și să se transforme în sursă credibilă pentru documentarea jurnaliștilor. În plus, prin acest instrument se pot culege infomaţii despre vizitatori iar mesajele politice se pot construi apoi în funcţie de caracteristicile și așteptările acestor vizitatori. 1 Andrea Römmele, „Political Parties, Party Communication and New Information and Communication Technologies", Party Politics, 1 (2003) : 7–10. 2 Rachel Gibson, Stephen Ward, „A Proposed Methodology for Studying the Function and Effectiveness of Party and Candidate Web Sites", Social Science Computer Review 3 (2000) : 301-319. 3 Thierry Vedel, „Political Communication in The Age of the Internet" in Philippe J. Maarek, Gadi Wolfsfeld, Political Communication in a New Era: A Cross-National Perspective (London : Routledge, 2003), 41. 4 Kirsten A. Foot, Steven M. Schneider, Web campaigning (Cambridge, MA : MIT Press, 2006), 24. 5 Uta Russmann, „Parties and Candidates on the Web – A Cross-national Comparison of Party and Candidate Website Communication in the 2008 Austrian and 2009 German National Elections", http://drupals.humanities.manchester.ac.uk/ipol/sites/default/files/ecco/Russmann.pdf, accesat 1.04. 2012 6 Stephen Ward, Rachel Gibson & Paul Nixon, „Parties and the Internet.", 13-14. 147Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 c) web-site-ul cu atribuţii în mobilizarea și organizarea propriilor membri, alegătorilor și donatorilor. Elementele interactive (bulletin boards, chat rooms, email, hypertext links, vot electronic) permit partidelor să organizeze dezbateri interne, să ofere feed-back rapid alegătorilor, să creeze legături organizaţionale și reţele online între diferite grupări din partid. II. Website-uri(le) (partidelor) politice din Româniascurt istoric Cea mai completă cercetare asupra website-urilor aparţinând partidelor politice din România a fost realizată în anul electoral 20001. Folosind ca algoritm de analiză axa acces la informaţie/luarea deciziilor – interactivitatedescentralizarea structurii de comunicare, autorii își îndreaptă atenţia asupra website-urilor aparţinând primelor zece partide politice aflate la guvernare și în opoziţie (http://www.pntcd. ro, http://www.pd.ro, http://www.pnl.ro, http://www.rmdsz.ro, http://www.psdr. ro, http://www.psdr.ro, http://www.pdsr.ro, http://www.romare.ro, http://www. ufd.ro, http://www.ancd.ro). Fiecare website a fost analizat pornind de la masura în care acesta oferea informaţii despre statutul, structura, reprezentanţii și ordinea de zi sau agenda partidului respectiv, știrile sau evenimentele prezentate în una sau mai multe limbi de circulaţie internaţională, existenţa formurilor de discuţii, newsletter-ului, informaţiilor despre vot, existenţa unor adrese de email aparţinând responsabililor din interiorul partidului, oferirea răspunsurilor la întrebările vizitatorilor websiteului, date despre filialele locale sau organizaţiile de tineret, accesul la reprezentanţii partidului. Rezultatele cercetării au evidenţiat faptul că prin intermediul website-ului partidele au asigurat într-o mare măsură accesului la informaţie al cetăţenilor (știri, agende politice, conferinţe de presă) și au permis accesul electoratului la reprezentanţii partidului, filialele locale și organizaţiile de tineret. Partidele au fost preocupate mult mai puţin de facilitarea dialogului cu electoratul, au ignorat colectarea opiniilor cetăţenilor faţă de probleme specifice și nu au oferit acestora nici un rol în luarea unor decizii. Practic, în anul 2000 partidele politice din România nu au exploatat potenţialul oferit de internet pentru atragerea cetăţenilor în diferite forme de comunicare și decizie2. Peste tot în lume, investiţia partidelor în website este inegală transformândul fie într-o prezenţă discretă, minimală, abia observabilă, fie în una activă, dinamică, sofisticată. Cele mai bune websiteuri politice oferă informaţii noi sau în exclusivitate, sunt interactive, personalizate și cu o grafică foarte atractivă3. Și în România, după anul electoral 2000 partidele politice (ne)parlamentare au considerat websiteul ca un instrument ce nu poate lipsi din arsenalul comunicării virtuale. Anul 2004 a demostrat că acesta poate fi și foarte eficient, www.băsescu.ro fiind website-ul politic cu cel mai răsunător succes în spaţiul românesc.4 Fără un prea mare efort din partea echipei de campanie și folosindu-se de caracterul viral al internetului, website-ul a oferit utilizatorilor nu numai jocuri, ci și posibilitatea efectuării comentariilor pe o platformă de blogging. În anul 2007, cu ocazia referendumului pentru suspendarea președintelui, website-ul amintit a gazduit razboiul de gherilă dintre simpatizanţii și adversarii săi.5 1 Rodica Mocan, Gabriel Bădescu & Marian Cosmin., „The democratising potential of the Internet and political parties in Romania" In Rachel Gibson, Paul Nixon,Stephen Ward, Political Parties and the Internet: Net Gain? (New York : Routledge, 2003), 161170 2 Rodica Mocan, Gabriel Bădescu & Cosmin Marian, „The democratising potential ", 172175. 3 Sally Young, „A Net Opportunity: Australian Political Parties on the Internet", Melbourne Journal of Politics 28 (2001) : 4. 4 Sorin Tudor, Politica 2.0.08 : politica marketingului politic ( Bucureşti : Tritonic, 2008), 149. 5 Antonio Momoc, „Online Negative Campaign in the 2004 Romanian Presidential Elections", Styles of Communication 2 (2010) : 89-99. 148 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 Lecţia anului 2004 a fost bine însușită iar acest lucru s-a văzut foarte bine în campania prezidenţială din anul 2009, campanie avantajată de creșterea numărului utilizatorilor de internet. Inspirându-se după campania lui B. Obama1, cei doi finaliști în cursa pentru funcţia de președinte al României, Traian Băsescu și Mircea Geoană au apelat la website-uri de promovare pentru proprii simpatizanţi și voluntari (www.mirceageoana.ro, www.geoanapresedinte.com, www.psd.ro, www.pdl. ro, www.romanipentrubasescu.ro, www.basescupresedinte.ro, www.decebasescu. ro, www.basescu-live.ro, www.basescu.ro) și de atac (www.televizorulpresedinte. ro, www.nufigeoana.ro, www.nuvotageoana.ro, www.romaniaantipsd.ro, www. noicuvoi.ro, www.pemarecuel.ro, www.traimbine.ro, www.spunenusituluibasesc. ro, www.antibasescu.com, www.byebyebasescu.com), website-uri ce au contribuit în egală măsură la furnizarea informaţiilor către publicul tânăr și diasporă, cât și la erodarea imaginii politice a adversarului.2 III. Studiu de caz: website-ul www.psd.ro Dintre tipologiile existente pentru analiza carcateristicilor website-urilor, pentru studiul nostru vom apela la cele elaborate de Gibson & Ward, Foot & Schneider, Schweitzer și Lilleker. Întrebările la care studiul nostru va răspunde sunt următorele: RQ1 – În ce măsură website-ul Partidului Social Democrat (www.psd.ro) contribuie la informarea, conectarea, implicarea și mobilizarea vizitatorilor săi ? RQ2În ce măsură caracteristicile websiteului său au evoluat de la web 1.0 la web 2.0 ? III.1. Funcţiile website-ului în comunicarea de partid Pentru a face acestă analiză, vom incepe cu o succintă definire a celor patru funcţii identificate: informarea, conectarea, implicarea și mobilizarea. Practica informării presupune furnizarea de informaţii despre poziţiile și politicile partidului faţă de anumite teme și/sau probleme de actualitate cu ajutorul unei structuri online. Beneficiarii acestui efort informaţional ar fi vizitatorii website-ului: membrii partidului, cetăţenii, reprezentanţi mass-media. De asemenea, partidele trebuie să decidă și câtă informaţie vor oferi: prea multă informaţie poate copleși, prea puţină poate declanșa nemulţumirea; calea de mijloc – „ambiguitatea strategică"3 – fiind recomandată pentru persuadarea cetăţenilor cu convingeri politice foarte diferite. Valorificând teoria reţelelor sociale, partidele apelează la practica conectării cu alţi actori politici cu ajutorul linkurilor (interne sau externe) pentru a crea și consolida propriile reţele: „Orice alt actor, fie offline sau online, constituie un nod la care un website de campanie poate fi conectat iar structura on-line care facilitează conexiunea acţionează ca legătură între noduri"4. Conectarea facilitează interacţiu1 Alexandru-Brăduţ Ulamanu, Cartea feţelor. Revoluţia Facebook în spaţiul social, (Bucureşti : Humanitas, 2011), 195-196. 2 Costin Popescu, Monica Pătruţ, Camelia Cmeciu, Beyond the reversed-mirror websites in the 2009 election campaign in România la „Transcultual CommunicationIntercultural Comparisons", 3rd European Communication Conference (ECREA, University of Hamburg), Hamburg, 12-15 octombrie 2010, (www.ecrea2010hamburg.eu/frontend/file.php?id=239&dl=1) 3 Anders Olof Larsson „Extended infomercials" or „Politics 2.0"? A study of Swedish political party Web sites before, during and after the 2010 election, First Monday, 16 (2011), http:// firstmonday.org/htbin/cgiwrap/bin/ojs/index.php/fm/article/viewArticle/3456/2858, accesat 1.04. 2012. 4 Kirsten A. Foot, Steven M. Schneider, Web campaigning, 23. 149Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 nea online cu alţi utilizatori, cu reţelele de socializare și, mai ales, permite plasarea partidului într-un context cognitiv specific, facând-l mai ușor de înţeles în relaţia cu ceilalţi competitori 1. În comparaţie cu practica informării, implicarea este mult mai puţin exploatată de partidele politice. Cu toate acestea, facilitarea interacţiunii între vizitatorii website-ului și organizatorii campaniei partidului ar aduce acestuia multiple avantaje, cel al atragerii sponsorizărilor și donaţiilor fiind cel mai evident. Practica mobilizării are ca scop motivarea simpatizanţilor pentru a promova mesajul partidul online sau offline cu ajutorul materialelor puse la dispoziţie. Pentru a realiza analiza de conţinut a website-ului www.psd.ro vom avea în vedere caracteristicile (itemii) prin care se materializează fiecare funcţie, caracteristici (itemi) menţionate(i) în tabelul 1 din anexa. Fiecare item prezent va primi scorul 1, fiecare item absent va primi 0. La final, prin adunare, vom putea avea un scor pentru fiecare din cele patru funcţii menţionate. Pentru a realiza aceasta analiză, website-ul amintit a fost monitorizat în perioada 15 martie –15 aprilie 2012. În urma analizei structurale a acestui website am constatat că cele patru funcţii-cheie se regăsesc astfel: informare (14 caracteristici), conectare (5 caracteristici), implicare (10 caracteristici) și mobilizare (3 caracteristici). Aceste rezultate arată o îmbunătăţire remarcabilă a website-ului faţă de anul 2000, lucru absolut firesc în condiţiile expansiunii internetului în România și a prezenţei celorlalte partide politice în mediul virtual. În anul 2000, ţinând cont de elementele funcţionale ale website-ului, PSD era situat pe ultimele locuri. Practic, website-ul oferea atunci doar câteva informaţii despre statutul partidului, reprezentanţii săi și o singură adresă de email 2. Acum îmbunătăţirile se remarcă mai ales la îndeplinirea funcţiilor de informare și implicare a vizitatorilor. Analiza mai arată că partidul folosește website-ul în primul rând pentru informarea cetăţenilor și reprezentanţilor mass-media. Atât cetăţenii cât și jurnaliștii pot observa apoi reţeaua care are partidul ca nod central, de aici fiind făcute trimiteri către europarlamentarii PSD, către cele 35 departamente din strucutra partidului, către organizaţia de tineret, de femei și cele judeţene.La nivel internaţional singura trimitere care există este cea către Partidul Socialist European. Este foarte bine realizată concetarea cu reţele ca YouTube, Facebook, Twitter și LinkedIn, lucru ce arată că website-ul nu e doar un canal de comunicare unidirecţională. Implicarea vizitatorilor se realizează doar prin invitaţia de a urmări fotografii de la diferite evenimente organizate de partid, de a răspunde unor întrebări online, de a citi și comenta pe blogurile unor politicieni reprezentativi ai partidului sau de a urmări activitatea partidului pe site-urile de socializare. Funcţia de mobilizare nu e exploatată decât la nivel minim (doar 2 caracteristici), deși anul 2012 este anul în care vor avea loc alegeri locale și parlamentare. III. 2. www.psd.ro între web 1.0 și web 2.0 Subliniind caracterul foarte dinamic al internetului, specialiștii marchează trecerea de la web 1.0 la web 2.0. Etapa web 1.0 sau etapa de început a internetului însemna doar comunicare prin e-mail, internet prin dial-up, costuri ridicate, websiteuri ce nu puteau fi modificate de alţi utilizatori. Web 2.0 e sinonim cu comunicarea in timp real, internet broadband (viteza mare, raport calitate/preţ mai bun), bloguri, podcast-uri, reţele de socializare, website-uri la care contribuie comunităţi intregi. În timp ce web 1.0 este cunoscut ca fiind web-ul ce doar poate fi citit („The Read 1 James N. Druckman, Martin J. Kifer, Michael Parkin, „The technological development of Congressional candidate Web sites", Social Science Computer Review, 25 (2007): 425–442. 2 Rodica Mocan, Gabriel Bădescu & Cosmin Marian, „The democratising potential of the Internet ", 176. 150 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 Only Web"), web-ul 2.0 poate fi accesat de către utilizatori atât pentru citire, cât și pentru scriere („The Read Write Web.").1 Website-urile politice au parcurs și ele, în proporţii diferite, calea de la web 1.0 la web 2.0. Începând alegerile prezidenţiale americane din 2000, website-urile partidelor au devenit ominprezente iar dupa cele din 2004 acestea au inceput să se schimbe sub presiunea utilizatorilor de internet care nu mai doreau doar „broșuri electronice"2 sau „panouri virtuale"3 cu informaţie de partid, ci și posibilităţi de a dialoga cu politicienii aleși sau de a se implica ca voluntari în campaniile electorale sau în strângerea de fonduri. În timp ce informarea e asociată mai mult cu web 1.0, interactivitatea e în centrul conceptului web 2.0: vizitatorul website-ului e încurajat să interacţioneze în egală măsură cu gazda dar și cu alţi vizitatori, e stimulat să rămână mai mult timp aici și apoi să dezbată ideile și opiniile în mod direct pe bloguri, forumuri de discuţii și site-urile de retele sociale (SNS). Treptat partidele au adoptat practici pentru implicarea și mobilizarea alegătorilor sau susţinătorilor online și au făcut progrese și în conectarea lor cu alte partide sau organizaţii prin oferirea linkurilor necesare4. Cele mai optimiste rezultate s-au înregistrat în SUA, însă nu pot fi generalizate, existând diferenţe destul de mari de la o ţară la alta. Diferenţele sunt date de resursele umane și materiale deţinute de partide cât și de comportamenetele utilizatorilor de internet, de caracteristicile lor socio-demografice. Website-ul www.psd.ro obţine scoruri mici pentru a fi plasat cu siguranţă în era web 2.0.(după cum se poate vedea în tabelul 2 din anexă). Progresele înregistrate se refera la următorele carcacteristici activ-participative: weblog si forum de discuţii, spoturi video, prezentări/apariţii video, linkuri către reţelele de socializare și promovarea prin intermediul acestor reţele, arhivă online cu discursurile membrilor marcanţi ai partidului. De asemenea, elementele interactive ce ar fi permis partidului să organizeze dezbateri interne, să ofere feed-back rapid vizitatorilor, să creeze reţele online între diferite grupări din partid nu sunt exploatate, website-ul având caracterul preponderent informativ specific perioadei web 1.0. IV. Concluzii Website-urile partidelor politice din România au devenit din ce în ce mai avansate tehnologic și mai interesante pentru vizitatorii lor. Diversele elemente audiovizuale încorporate (videoclipuri, imagini, muzică,grafică) pot fi considerate ca încercări reușite de a face navigarea mai plăcută și informarea mai interesantă. Însă, e evident că mobilizarea ar trebui transformată în funcţia-cheie a acestora. În plus, website-ul partidului politic va fi mai vizitat dacă, pe lângă vechimea mare din spaţiul virtual, va oferi recompense ca posibilitatea exprimării opiniei sau primirea unui feed-back rapid.5 Și studiul nostru a arătat că scorul cel mai mic a fost obţinut la capitolul mobilizarea cetăţenilor pentru a vota. De aceea, un website care cultivă implicarea și care poate contribui într-o oarecare măsură la creșterea ratei participării la vot ar trebui să fie un imperativ pentru toate partidele politice in ţară. 1 O'Reilly, What is Web 2.0? Design patterns and business models for the next generation of software, (2005), http://www.oreillynet.com/ lpt/a/6228, accesat l2 09. 2011. 2 James N. Druckman, Martin J. Kifer, Michael Parkin, „The technological development " : 430. 3 Darren G. Lilleker, Karolina Koc Michalska,Eva Schweitzer, Michal Jacunski, Nigel Jackson, Thierry Vedel, „Informing, Engaging, Mobilising or Interacting: Searching for a European model of web campaigning", European Journal of Communication 26 (2011) : 196. 4 Kim Strandberg, Parties, Candidates and Citizens On-Line. Studies of Politics on the Internet (Åbo : ÅBO Akademi University Press, 2006), 67. 5 Diana Maria Cismaru, Social media şi managementul reputaţiei (Bucureşti : Tritonic, 2012), 54 151Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 Anexe Tabelul 1. Analiza site-ului www.psd.ro (adaptare după Gibson & Ward, 2000; Foot & Schneider, 2006; Schweitzer, 2011) Funcţia Caracteristică Scor Informare Informaţii de interes public despre: sistemul politic 1 proceduri electorale 0 Informaţii despre organizaţie: istoria partidului 1 ierarhia de partid 1 conducerea partidului 1 convenţiile/ congresele partidului 1 organizatia de tineret a partidului 1 fundatii/proiecte 1 grupuritinta 1 documente de partid 1 revista presei /stiri despre partid 1 calendarul evenimentelor viitoare 0 politicile publice promovate de partid 1 Poziţionarea partidului faţă de diferite teme 1 Știri și comunicate de presă 1 Arhive text, foto, audio, video și de știri 1 Informaţii despre campania electorală 0 Conectare Link-uri către website-uri afiliate: Link-uri către website-urile membrilor 0 Link-uri către website-urile candidaţilor de top 1 Link-uri către website-urile organizaţiilor judeţene 1 Link-uri către departamentele specializate ale partidului (35 departamente) 1 Link la organizaţiile afiliate (Ordinul femeilor solidare în diaspora, Tineretul Social Democrat, Europarlamentarii PSD) 1 Link-uri către website-uri externe: Link-uri către website-uri guvernamentale 0 Link-uri catre grupuri ale societăţii civile 0 Link-uri către partide similare din Europa (Partidul Socialist European) 1 Link către website-ul partidului concurent 0 Link-uri către organizaţiile internaţionale (ONU, NATO) 0 Link-uri către ONG-uri 0 Link către instituţii educaţionale 0 Link către organizaţii religioase 0 Link-uri către website-urile organizaţiilor de media 0 Link-uri către website-urile cetăţenilor 0 Link-uri comerciale 0 Link către motoare de căutare 0 Mobilizare Furnizarea/descărcarea materialelor pentru campania electorală: postere, spoturi tv, sigle, bannere, imagini de fundal, pliante, broșuri 0 152 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 Magazinul virtual gazduit de site 0 Producerea resurselor: donaţii online & strangere de fonduri 0 înscriere online în partid 1 e-voluntariat 1 Mobilizare către acţiunea politică: sa-ti convingi prietenii să susţină partidul 0 petiţii online 0 e-felicitări 0 Trimiterea scrisorilor (sugestii, reclamaţii) editorilor websiteului 1 Divertisment politic: simulări, teste 0 Divertisment nonpolitic: jocuri 0 Implicare/ Participare Informaţii privind donaţiile catre partid 0 Informaţii de contact, altele decât adresa de e-mail 1 Adrese de e-mail 1 Înscrierea în liste de discuţii prin e-mail 0 Fotografii ale evenimentelor de campanie 1 Forumuri de discuţii politice online 1 Calendarul de campanie 0 Comentariile vizitatorilor site-ului 1 Sondaje online 1 Evenimente online 1 Carte de oaspeti 0 Wiki 0 Weblog 1 Twitter 1 Site-uri de socializare 1 Chat room 0 Tabelul 2. Caracteristici ce indică apartenenţa websitelui la web 2.0 (adaptare dupa Lilleker, 2011) Funcţii Caracteristici web 2.0 Scor Informare weblog 1 Implicare/ Participare news rating facility 0 spoturi video TV 1 clipuri video ale conferinţelor 1 clipuri video ale apariţiilor 1 clipuri video private (de acasă) 0 acordarea de note clipurilor video 0 camere web în timp real 0 acordarea de note fotografiilor 0 funcţie de ierarhizare/clasificare 0 Mobilizare calendarul evenimentelor personale 0 Interactivitate comentarii pe blog 1 wiki 0 153Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 program colaborativ al partidului 0 istoria partidului în mod colaborativ 0 trăsături colaborative 0 legături către servicii de reţele sociale 1 promovare prin servicii de reţele sociale 1 social bookmarking 1 posibilitatea de a discuta online (chat) cu reprezentanţi ai partidul 0 posibilitatea de a discuta online cu alţi membri de partid 0 forum 1 comentarii video 0 video sharing channel 0 photo comment facility 0 BIBLIOGRAFIE CISMARU, Diana-Maria, Social media și managementul reputaţiei, Editura Tritonic, București, 2012. DRUCKMAN, James N., KIFER, Martin J., PARKIN, Michael, „The technological development of Congressional candidate Web sites". în Social Science Computer Review, 25 (4), pp. 425–442, 2007. FOOT, Kirsten A & SCHNEIDER, Steven M., Web campaigning, MIT Press, Cambridge, MA, 2006. GIBSON, Rachel, WARD, Stephen, „A Proposed Methodology for Studying the Function and Effectiveness of Party and Candidate Web Sites" în Social Science Computer Review 18 (3), pp. 301-319, 2000. LARSSON, Anders Olof, „ „Extended infomercials" or „Politics 2.0"? A study of Swedish political party Web sites before, during and after the 2010 election" în First Monday, 16(4), 2011, http://firstmonday.org/htbin/cgiwrap/bin/ojs/index.php/fm/article/ viewArticle/3456/2858 LILLEKER, Darren G., MICHALSKA, Karolina Koc, SCHWEITZER, Eva, JACUNSKI, Michal, JACKSON, Nigel, VEDEL,Thierry, „Informing, Engaging, Mobilising or Interacting: Searching for a European model of web campaigning" în European Journal of Communication 26(3), pp. 195-213, 2011. MOCAN Rodica, BĂDESCU Gabriel, MARIAN Cosmin, „The democratising potential of the Internet and political parties in Romania" In GIBSON, Rachel, NIXON, Paul, WARD, Stephen, (eds.), Political Parties and the Internet: Net Gain?, Routledge, New York, pp. 161175, 2003. MOMOC, Antonio, „Online Negative Campaign in the 2004 Romanian Presidential Elections" în Styles of Communication, Vol. 2. No 1, Danubius University Press, Galaţi, pp. 89-99, 2010. POPESCU Costin, PĂTRUŢ Monica, CMECIU Camelia, Beyond the reversed-mirror websites in the 2009 election campaign in România la „Transcultual CommunicationIntercultural Comparisons", 3rd European Communication Conference (ECREA, University of Hamburg), Hamburg, 12-15 octombrie 2010, (www.ecrea2010hamburg.eu/frontend/file. php?id=239&dl=1). O'REILLY, Tim, „ What is Web 2.0? Design patterns and business models for the next generation of software", 2005, http://www.oreillynet.com/ lpt/a/6228. RÖMMELE, Andrea, „Political Parties, Party Communication And New Information And Communication Technologies" în Party Politics, Vol 9. No.1 pp. 7–20, 2003 SAGE Publications, London Thousand Oaks New Delhi, 2003. RUSSMANN, Uta, „Parties and Candidates on the WebA Cross-national Comparison of Party 154 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 and Candidate Website Communication in the 2008 Austrian and 2009 German National Elections", 2010, http://drupals.humanities.manchester.ac.uk/ipol/sites/default/files/ecco/ Russmann.pdf SCHWEITZER, Eva Johanna, „Normalization 2.0: A longitudinal analysis of German online campaigns in the national elections 2002–9" în European Journal of Communication, 26(4), pp. 310–327, 2011. STRANDBERG, Kim, Parties, Candidates and Citizens On-Line. Studies of Politics on the Internet, ÅBO Akademis FörlagÅBO Akademi University Press, Abo, 2006. TUDOR, Sorin, Politica 2.0.: politica marketingului politic, Editura Tritonic, București, 2008. WARD Stephen, GIBSON, Rachel, NIXON, Paul, „Parties and the Internet. An overview" în GIBSON, Rachel, NIXON, Paul, WARD, Stephen, (eds.), Political Parties and the Internet: Net Gain?, Routledge, New York, pp. 1114, 2003. YOUNG, Sally, „A Net Opportunity: Australian Political Parties on the Internet" în Melbourne Journal of Politics 28 (1), pp. 4-5, 2001. ULAMANU, AlexandruBrăduţ, Cartea feţelor. Revoluţia Facebook în spaţiul social, Editura Humanitas, București, 2011. VEDEL, Thierry, „Political Communication in The Age of the Internet" în MAAREK, Philippe J., WOLFSFELD, Gadi, Political Communication in a New Era: A Cross-National Perspective, Routledge, London, pp. 40-42, 2003. 155Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 D incolo de subiectele electorale clasice precum: șomajul, delocalizările, educaţia, protecţia socială sau imigraţia, Uniu nea Europeană devine un nou subiect de controversă între partidele politice din Franţa, în timpul campaniei electorale pentru alegerile prezidenţiale. Întrebarea care se pune în mod raţional este: De ce s-a adus în atenţia electoratului francez această tematică electorală, deloc comună în istoria alegerilor prezidenţiale din Franţa? Răspunsul este dat de situaţia cri tică din Grecia mult mediatizată în Franţa, care vine să pună în pericol moneda europeană, economiile europene din zona EURO și chiar viitorul construcţiei europene. Franţa, ţară fondatoare a comunităţii europene a știu în timp să beneficieze de toate atuurile pe care i le-a adus această constucţie, începând cu Politica Agricolă Comună (de care a fost principală beneficiară), crearea pieţei unice, introducerea monedei Euro, Politica Externă și de Securitate Comună, etc. Altfel spus, comunitatea europeană a adus câștiguri Franţei atât la nivel economic, dar și politic și mai ales diplo matic. Conducând împreună cu Germania destinul comunităţii europene timp mai bine de 60 de ani, exer ci tânduși rolul de leader comunitar și regional, Franţa, ca de altfel întreaga construcţie comunitară, este pusă astăzi în faţa unei realităţi sumbre și a unui viitor incert. Europa – clivaj politic la alegerile prezidențiale din Franța LOREDANA PĂTRUȚIU BALTEȘ [„Dimitrie Cantemir" Christian University] Abstract The French presidential elections of 2012 brought a new political approach concerning the candidates speech, because Europe became one of the main electoral themes within a national election. In full European economic crisis, the French people seem more than ever interested about the future of European construction, and in this context, the presidential candidates had to tackle this topic of interest in their election campaign. Analyzing the speeches of the first three candidates among the French voters' preferences, it can be concluded that the future of France in the European construction, as well as the very future of the United Europe are influenced by the results of this year's presidential elections. Keywords European Union; France presidential elections; Euro crisis; political speech of French candidates about the United Europe Europa 156 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 Într-o perioadă caracterizată de mari incertitudini la nivel european, opinia franceză pare mai degrabă conservatoare. Interogaţi în legătură cu ce ar fi mai convenabil de făcut pentru a răspunde marilor provocări ale momentului sau viitorului european, având în vedere propunerea noului Tratat european care face referire la disciplina bugetară, francezii au răspuns în proporţie de 50% că doresc să fie menţinută suveranitatea naţională în acest domeniu, în timp ce în proporţie de 44% susţin întărirea puterii Uniunii Europene.1 În acest context, persoanele care susţin mai degrabă păstrarea suveranităţii sunt cele care acordă o prioritate problematicii ameliorării salariilor în Franţa, iar construcţia europeană nu poate influenţa acest subiect. Pe de altă parte, cei care pun accentul pe competitivitatea economiei franceze la nivel mondial, sunt cei care susţin întărirea puterii Europei Unite. În ceea ce privește intenţiile de vot, simpatizanţii principalilor doi candidaţi François Hollande (PS) și Nicolas Sakozy (UMP) s-au aratat puţin mai favorabili întăririi puterii europene, comparativ cu media francezilor (47 % dintre simpatizanţii lui François Hollande și 49% dintre simpatizanţii lui Nicolas Sakozy), în timp ce menţinerea suveranităţii naţionale este susţinută de simpatizanţii lui Jean-Luc Mélenchon (Front de Gauche) în proporţie de 58% și Marine le Pen (Front National) în proporţie de 61%. Totuși, în urma unui sondaj Ifop, realizat în luna decembrie 2011, francezii par destul de pesimiști în ceea ce privește viitorul zonei Euro. Astfel, 52% dintre francezi consideră că zona Euro riscă să se separe în două părţi: o parte în jurul Germaniei cu un Euro puternic și o parte în jurul ţărilor din Sud, cu un Euro slab. Mai mult, 4 francezi din 10 (41%) consideră că în anii următori, Euro ar putea să nu mai existe în forma actuală (monedă unică).2 Trebuie menţionat faptul că percepţia francezilor referitoare la viitorul Euro este influenţată și de discursul politic, astfel, cei mai optimiști în ceea ce privește viitorul Euro sunt simpatizanţii UMP, iar cei mai pesimiști sunt simpatizanţii Frontului Naţional, care consideră în proporţie de 72% că Euro va dispărea. În acest context, în plină campanie electorală, problematica viitorului Euro, a suveranităţii naţionale, a armonizării politicilor economice a divizat candidatii și implicit electoratul. În această nouă criză a datoriei în Euro, criticile francezilor sunt îndreptate către lipsa aparentă a unui leadership politic la nivel comunitar, vizând în principal motorul de integrare europeană franco-german care pare să fie în pană. Acesta pare a fi unul dintre motivele pentru care Franţa este incapabilă să mai joace rolul de garant al stabilităţii; și mai mult, aceasta se confruntă cu propriile sale probleme financiare. Din această cauză, o parte dintre francezi consideră că, dacă în trecut, Franţa reprezenta pilotul politic al Europei, iar Germania motorul său economic, astăzi acest tandem franco-german este în dezechilibru în favoarea Germaniei. Europa – în discursul electoral al principalilor candidaţi Principalul subiect despre care s-a discutat pe toată perioada campaniei electorale din Franţa făcând referire la Europa a fost criza financiară și elementele sale tangenţiale precum: rolul Băncii Central Europene, detaliile prevăzute în Constituţia Europeană, viitorul EURO etc. 1 Renaud Dehousse, Angela Tacea, „L'opinion française face aux enjeux européens. Enquête Trielec TNS SOFRES décembre 2011, " Centre d'études européennes de Sciences Po, http://cee. sciences-po.fr/images/stories/120210_TriElec_Dehousse_Tacea.pdfaccesat 14.02.2012. 2 „Typologie sur le positionnement des Français sur le débat européen et la question de la dette" IFOP, http://www.ifop.com/media/poll/1696-1-study_file.pdf accesat 15.01.2012. 157Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 În acest context, este de la sine înţeles că subiectul Europa trebuia să fie abordat de către candidaţii la alegerile prezidenţiale din 2012, împărţindu-și electoratul în funcţie de discursul pro sau anti comunitar. Mai mult, cei doi principali candidaţi, Nicolas Sarkozy și François Hollande au utilizat această temă electorală pentru a-și fideliza mai bine electoratul. Astfel, pentru Nicolas Sarkozy, candidatul UMP, Europa nu este o opţiune, ci o necesitate, și prin urmare, Uniunea Europeană trebuie să fie întărită pentru a face faţă provocărilor actuale și viitoare. În discursul pronunţat în luna martie 2012, la Toulon, candidatul UMP, Nicolas Sarkozy susţinea suveranitatea partajată, privind totuși cu neîncredere un control supranaţional pentru a evita ca Europa comunitară să se transforme într-o pilotare automată care să nu facă decât să aplice orbește regulile concurenţei și ale liberului schimb, dar acceptă necesitatea unei mai mari discipline bugetare, cu sancţiuni mai rapide, mai automate și mai severe, ce formează esenţialul proiectului de reformă prezentat de Germania. Astfel, candidatul Sarkozy susţinea faptul că integrarea europeană trebuie să urmeze calea interguvernamentală deoarece Europa trebuie să facă alegeri strategice, politice. În spatele acestor principii puţin contradictorii, lait motivul politicii europene a lui Nicolas Sarkozy a fost o Europă întărită, cu condiţia ca ea să nu fie dotată cu instituţii nefiabile.1 Cu o lună înainte de alegerile prezidenţiale din Franţa, Nicolas Sarkozy, candidatul UMP, propunea un nou proiect de reformă comunitară, "Buy European Act", inspirat de modelul american, aplicat în 1933 de către președintele Roosevelt. Prin această propunere, se dorea ca o parte din pieţele publice ale Statului și ale colectivităţilor locale să fie rezervată întreprinderilor care produc pe teritoriul european, cu o atenţie specială acordată întreprinderilor mici și mijlocii. Obiectivul acestei propuneri fiind reindustrializarea Europei și combaterea creșterii șomajului (temă electorală atât de dragă francezilor). În ceea ce privește discursul candidatului de stânga, François Hollande, acesta a declarat că dacă va fi ales președinte al Franţei, va renegocia Tratatul european adoptat în luna ianuarie de 25 din cele 27 de state membre, care impune o nouă disciplină bugetară strictă și un control european asupra bugetelor naţionale, afirmaţie ce a nemulţumit-o pe cancelarul Germaniei, Angela Merkel, principala susţinătoare a acestui proiect. Totuși, François Hollande, afirmă că odată ales președinte va transforma tandemul franco-german într-o prioritate a politicii sale, menţionând de asemenea că prima vizită pe care o va face în calitate de Șef de stat, va fi în Germania. Principala critică a socialiștilor asupra acestui Tratat de riguoare financiară este că lasă în impas imperativele de creștere, solidaritate, luptă împotriva riscurilor financiare, dar și asupra controlului democratic al deciziilor europene, și prin urmare ar trebui renegociat. În acest sens, candidatul socialist pledază pentru reechilibrarea tandemului franco-german. Proiectul «Pact de responsabilitate, guvernanţă și creștere», susţinut de către François Hollande, propune dotarea Europei cu două componente care lipsesc astăzi comunităţii: relansarea economică pentru a compensa efectul de recesiune provocat de austeritate și controlul democratic al deciziilor europene.2 Cel de al treilea candidat la alegerile prezidenţiale din Franţa, aflat în topul preferinţelor electoratului francez, a fost Marine Le Pen, candidata Frontului Naţional. 1 Renaud Dehousse, „France: l'étrange débat européen", Telos, 09 Décembre 2011. 2 Marie Herbet, „François Hollande, constant sur l'Europe", http://www.euractiv.fr/francoishollande-constant-europe-article accesat in 06.02.2012. 158 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 Este pentru prima dată când Frontul Naţional (partid extremă dreapta) nu a mai fost reprezentat la alegerile prezidenţiale de către Jean-Marie Le Pen, fondatorul său, ci de fiica acestuia, însă discursul european rămâne nemodificat, și anume, Uniunea Europeană trebuie să fie distrusă.1 Astfel, candidata Frontului Naţional critică cu virulenţă Uniunea Europeană, pe care o consideră responsabilă de numeroase probleme cu care se confruntă astăzi Franţa. Aceasta propune crearea unui "Minister al suveranităţilor" pentru a renegocia tratatele și a asigura întoarcerea competenţelor gestionate de Bruxelles către Paris. Marine Le Pen consideră că Uniunea Europeană îi privează pe francezi de identitate, că "fură" suveranitatea naţională și percepe Bruxelles-ul drept un ansamblu de agenţii dirijate de către Germania. Totuși, ea propune ca Europa să se construiască în jurul unor proiecte concrete, ca de exemplu proiecte industriale și susţine că Euro este cel care "ucide locurile de muncă" și vizează datoriile europene, forţând poporul francez să plătească pentru alţii "fără vot" și "pentru nimic".2 În concluzie, Europa a reprezentat o temă electorală de maxim interes în cadrul alegerilor prezidenţiale din anul 2012, situaţie inedită în Franţa, iar rezultatul acestor alegeri poate avea un impact major asupra viitorului construcţiei europene, depinzând în mod esenţial de politica europeană pe care o va întreprinde noul președinte ales al Franţei. BIBLIOGRAFIE DEHOUSSE, Renaud, TACEA, Angela, „L'opinion française face aux enjeux européens. Enquête Trielec TNS SOFRES Décembre 2011, " Centre d'études européennes de Sciences Po, http://cee.sciences-po.fr/images/stories/120210_TriElec_Dehousse_Tacea.pdf accesat 14.02.2012. DEHOUSSE, Renaud, „France: l'étrange débat européen", Telos, 09 Décembre 2011. GABOULAUD, Adrien, „Présidentielle en temps réel. L'effet AAA difficile à évaluer," Paris Match, 16 janvier 2012. HERBERT, Marie, „François Hollande, constant sur l'Europe", http://www.euractiv.fr/ francois-hollande-constant-europe-article accesat în 06.02.2012. LEFEBVRE Jean-Sébastien, „Marine Le Pen, l'Europe du chacun chez soi," http://www. euractiv.fr/marine-pen-europe-dossier accesat în 20.02.2012. Sondages en France. La politique française à travers des sondages, http://www.sondages-enfrance.fr/post/sondage-presidentielle-ifop-18-22-fevrier-2012 accesat în 05.03.2012. „Typologie sur le positionnement des Français sur le débat européen et la question de la dette" IFOP, http://www.ifop.com/media/poll/1696-1-study_file.pdf accesat 15.01.2012. VIGNAL, François, „A Toulon, le candidat Sarkozy prône plus d'Europe face à la crise". http://www.publicsenat.fr/lcp/politique/toulon-candidat-sarkozy-pr-plus-d-europe-facecrise-177007 accesat în 15/02.2012. 1 Jean-Sébastien Lefebvre, „Marine Le Pen, l'Europe du chacun chez soi", http://www.euractiv. fr/marine-pen-europe-dossier accesat in 20.02.2012. 2 Jean-Sébastien Lefebvre, „Marine Le Pen, l'Europe du chacun chez soi". 159Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 Stafful Putin: strategia de campanie Alegerile prezidenţiale din Rusia din 2012 s-au desfășurat pe fondalul unui puternic val de nemulţimire a societăţii civile faţă de modalitatea de desfășurare a alegerilor parlamentare din decembrie 2011, considerându-le „furate" de partidul puterii „Rusia Unită". Un alt motiv de protest al simpatizanţilor opoziţiei a fost rocada tandemului PutinMedvedev, care le permite acestora să se succeadă la putere. Profesorul american, Nouriel Roubini, afirmă că „această rocadă Medvedev-Putin, fără ca dânșii să se consulte cu nimeni, este unul dintre motivele nemulţumirii oamenilor, plus alegerile din decembrie. Împreună, cele două momente au schimbat situaţia politică. Nu numai muncitorii din întreprinderile industriale, dar și clasa de mijloc a cerut adevărul, reforme economice, dar și politice: corectitudine în justitie, mai multa democratie, mai multe posibilitati economice pentru sectorul privat. In Rusia, puterea nu mai este atât de nelimitată cum a fost cu câţiva ani in urma. Mișcarea democratică a devenit destul de puternică pentru că lucrurile să rămână neschimbate."1 1 Olga Popescu, Nouriel Roubini despre pro testele din Rusia, http://www.hotnews. ro/stiri-international-11412108-nouriel-roubini-despre-protestele-din-rusia-vedemcat-dispus-este-putin-auda-asculte.htm, accesat 12 februarie 2012. Agenda-setting și poziționarea candidatului Vladimir Putin în alegerile prezidențiale din 4 martie 2012, Rusia AURELIA PERU-BALAN [Academy of Sciences of Moldova] Abstract In this article author intends to identify positioning strategies of Vladimir Putin in presidential elections March 4, 2012. What is new for this election is that for the first time were installed Web cameras at 90.000 polling stations, were installed transparent ballot boxes and, not least, for the first time Russian voters have chosen a president for a term of six years. Putin did not had the traditional campaign slogan, he gave up to the electoral debates, and his electoral program was presented to voters in the 7 electoral articles appeared in various Russian publications. The final score was predictable and Putin won the election with 63.6% while exit poll shows 59.3%. Keywords Putin; image; election campaign; protest demonstrations; support meetings; social policy; national problem; military reform; international security Europa 160 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 În acest context, candidatul la principala funcţie în stat, premierul Vladimir Putin, el fiind și candidatul Partidului „Rusia Unită", a recurs la câteva tehnici de comunicare electorală, care puteau să-i permită extinderea bazei sale electorale și să contribuie la consolidarea credibilităţii faţă de „omul de fier" al Rusiei. Primo, în mai 2011, Putin, fiind convins de faptul că partidul „ Rusia Unită" (Edinnaia Rossia /RU/) are nevoie de „feţe noi", lansează crearea Frontului Popular din Rusia. Această acţiune a fost tratată ca o coalizare a partidului cu mai multe organizaţii nonguvernamentale.1 Astfel, conform strategiei elaborate, principalul agitator pentru Putin trebuie să devină nu partidul, ci Frontul. În urma scrutinului din decembrie, Partidul „Rusia Unită" a obţinut mai puţin de 50% în 8 din cele 12 regiuni ale ţării. Întrucât Putin avea o bază electorală mai extinsă decît cea a partidului, campania a fost promovată activ de FPR, alte organizaţii social-politice. Au fost create structuri primare în baza întreprinderilor gigante, organizaţiilor bugetare și au fost atrași lideri de opinie regionali. Sarcina crucială a lui Putin, consideră politologul rus Gleb Pavlovcki, președintele Fondaţiei Politicii Efectiente /Фонда эффективной политики/ a fost de a nu permite extinderea dubiilor faţă de legitimitatea alegerii sale atît în Rusia, cît și în comunitatea internaţională.2 Secondo, deși sunt neglijate dezbaterile televizate, totuși, factorul mediatic – în acest caz presa scrisă, devine primordial în strategia de campanie. Cele 7 articole semnate de Vladimir Putin, în care acesta își expune platforma electorală, reprezintă, la această oră, o strategie originală de poziţionare pe piaţa electorală rusă, dar și internaţională. Incontestabil, mass-media oferă un spaţiu extins pentru realizarea unui concept de publicitate politică. Stafful Puitin a renuţat la publicitatea clasică în favoarea așa-numitei „publicităţi electorale". Experţii în domeniu au identificat câteva particularităţi ale perceperii informaţiei, transmise prin diferite canale de comunicare: omul memorizează aproximativ 10% din textul lecturat, 20% din ceea ce a auzit, 30 % din ceea ce a văzut, 50% din ceea cea a auzit și a văzut, 70% din ceea ce singur a povestit și 90% din experienţa personală.3 Apelând la presa scrisă, Putin a reușit să creeze efectul așa-numitei agenda-setting cu mediatizare extinsă a articolelor electorale, în special, în mediul audiovizual și deturnarea atenţiei de la oponenţi către sine. Prin urmare, alegătorii au putut sa citească, să audă și să vadă (graţie televiziunilor) textele electorale ale candidatului Putin. În expresie sociologică, gradul de memorare a retoricii electotale putiniste a fost de cel puţin 50%. Fenomenul agenda-setting reprezintă una din teoriile fundamentale ale comunicării politic în societatea informaţională. Pentru a da o definiţie funcţională pentru media-setting, voi reaminti efectele mass-media după A. Lowery și M. DeFleur: 1. media atrag atenţia publicului cu privire la un subiect, la temă (sensibilizare); 2. media pun la dispoziţie un volum de informaţii despre acesta; 3. informaţia oferită de mass-media duce la formarea și schimbarea atitudinilor; 4. atitudinile formate în acest fel influenţează comportamentul.4 Teoria agenda-setting propune o focalizare pe primele două etape ale influenţei mass media: atrage atenţia și oferă informaţie. În 1977, D.L. Shaw, M. McCombs, ajung la concluzia că, agenda-setting configurează o teorie globală, a carei idee de baza este aceea ca „presa, în chip voit sau 1 Nародный фронт разработал «новый образ Путина», Московский Комсомолец, No 25845, 18 варя 2012 г. 2 Ecaterina Vinocurova, Второе открытие «фронта», http://www.gazeta.ru/politics/elections2 011/2012/01/10_a_3958545.shtml, accesat 20 decembrie 2011. 3 C. Лисовский, Политическая реклама, ИВЦ «Маркетинг», (Москва, 2000), 39. 4 Paol Dobrescu, Mass –media și societaea, (București: Editura SNSPA, 2001), 159. 161Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 nu, structurează temele de interes și dezbatere publică. Modelul «agendei» arată felul în care presa și în mod special știrile au puterea de a focaliza atenţia publicului asupra unei liste limitate de teme, ignorând, în schimb, altele. Drept rezultat, unele teme sunt insistent dezbătute în spaţiul public, iar altele sunt ignorate.1 Sau, într-o formulare aproape aforis tică: „Poate că presa nu are succes în a le spune oamenilor ce să gândească, dar ea reușește splendid în a le spune oamenilor despre ce să gândeasca". În realitate este vorba despre un mecanism de persuadare a opiniei publice, fără de care nu ne putem imagina o campanie electorală. J.P. Wunter si C.H. Eyal (1980) au cercetat perioada de timp („time span") necesară trecerii unei teme din agenda presei în agenda publică. Ei au ajuns la constatarea că cea mai strânsa corelaţie între cele două „agende" a fost de 4-6 saptamâni, numind acest interval „perioada de efect optim", care poate fi diferit de la o dezbatere la alta.2 Chestiunea „perioadei de efect optim" este deosebit de importantă pentru impunerea unei „agende" în conștiinţa publică, dar și pentru specialiștii în relaţii publice, care trebuie să știe cât timp le trebuie pentru a promova o tema expusă în presă în poziţia de subiect de prioritate a opiniei publice. De acest lucru au ţinut cont și consilierii lui Putin. Pe durata campaniei, publicaţiile premierului au reușit să devină prioritate a opinie publice naţionale și internaţionale. La 23 ianuarie 2012, duminică seara, președintele francez Nikolas Sarkozy a intervenit instantaneu în direct, chiar dacă încă nuși anunţase candidatura la prezidenţiale, pe cel puţin 8 canale franceze – TF1, Franţa 2, BFM TV, ICFM, Itélé, LCP/ Public Sénat, Franţa 24, TV5. Blogerii francezi au constatat imediat. Motivul este „agenda –setting", adică focalizarea opiniei publice, deturnate de la principalii rivali politici. Același lucru l-a făcut, la Moscova, Putin. Prin alegerea acestui format de comunicare electorală – formula publicistică – Putin s-a identificat cu purtătorul de putere și, practic s-a poziţionat „deasupra jocului politic". Factorul puterii a fost decisiv în această strategie.3 În competiţia prezidenţială au participat 5 candidaţi – comunistul Ghenadii Ziuganov, liberal-democratul Vladimir Jorinovskii, candidatul independent Mihail Prohorov, liderul partidului „Spravedlivaia Rossia" Sergei Mironov și Vladimir Putin, care a fost marele favorit la scrutinul din martie 2012. Premierul rus a candidat pentru al treilea mandat la preşedinţie. Anterior a mai deţinut această funcţie în perioada 2000-2008. Întrucât, opoziţia politică a declarat alegerile din decembrie ca fiind incorecte și falsificate, premierul Vladimir Putin a insistat ca la alegerile prezidenţiale să fie utilizate camere web. Pentru prima dată, ca noutate electorală absolută pe plan internaţional, 180.000 de camere web au fost instalate în 90.000 de secţii de votare. Ceea ce a permis supravegherea scrutinului în fiecare birou de vot. Site-ul official http://webvbory2012.ru, o altă noutate a scrutinului prezidenţial din 4 martie 2012 este și faptul că pentru prima dată în istoria Federaţiei Ruse, de la declararea suvernatăţii, președintele republicii va avea un mandat de 6 ani. Spre deosebire de campania de comunicare electorală a lui Putin din 2000, structurată pe fondalul conflictului cecen și crearea imaginii de lider capabil să redea senzaţia de supraputere a Rusiei de altă dată, actuala s-a axat pe probleme concrete și nu pe crearea imaginii. După două mandate prezidenţiale și unul de premier consecutive – 12 ani de situare în vârful piramidei puterii – Putin nu mai avea nevoie de exerciţii speciale de creare a imaginii publice prin seducerea electoratu1 Shaw, D. L. & McCombs, M., The Emergence of American Political Issues:The Agenda-Setting Function of the Press, (St. Paul: West., 1977). 2 Modelul agendei, http://www.scribd.com/doc/48987415/modelul-agendei 3 M. Кошелюк, Технологии политичесих выборов, Изд. Дом «Питер», (Питер, 2004), 98. 162 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 lui. În această campanie premierul nu a pilotat mig-uri, nu a plonjat în adâncurile oceanului pentru a descoperi comori, nu a făcut judo, etc. Consilierii de campanie au identificat o altă modalitate de poziţionare a candidatului – crearea agenda-setting prin publicarea celor 7 articole lansate în presa ascrisă la debutul, practic, fiecărei săptămâni de campanie, care mai apoi au constituit subiect de discuţii pentru toate instituţiile mediatice, în special, cele audiovizuale. Astfel, candidatul Putin a dat de înţeles electoratului că îl tratează ca pe un interlocutor deștept, bine pregătit, invitându-l la dezbateri publice asupra celor mai actuale probleme ale Rusiei, ale poporului rus. Această strategie amintește de unele principii de gestionare a campaniilor electorale, expuse de americanul Dick Morris în lucrarea sa „Noul principe. Machiavelii al secolului XXI".1 Evoluţia în sondaje și pregătirea opiniei publice În noiembrie 2011, Putin se bucura de susţinerea a 60 la sută dintre potenţialii votanţi. În decembrie popularitatea acestuia a scăzut cu 15 la sută. Conform sondajului realizat de Centrul Naţional de Cercetare a Opiniei Publice din Federaţia Rusă / ВЦИОМ/, Putin era susţinut de 45% din respondenţi. Tot în decembrie, premierul rus, s-a confruntat cu cele mai mari proteste antiguvernamentale din ultimii 12 ani. La finele lui ianuarie 2012, conform unui sondaj de opinie realizat de /ВЦИОМ/, pentru Vladimir Putin ar vota peste 50% din respondenţi. În decurs de trei săptămâni ratengul lui Putin a crescut cu 5 %. (18 ianuarie). Programul electoral – în 7 articole Articolele au oferit alegătorilor informaţii complexe despre programul electoral al candidatului Vladimir Putin. Ele au fost scrise și plasate în media după principiul targhetării segmentelor electorale, astfel toate grupurile sociale și-au găsit promisiuni electorale în articolele semnate de Putin și care reflectă politicile de guvernare pentru toate sferele vieţii – socială, economică, ideologico-politică, militară, relaţii internaţionale. Articolele au fost plasate în diferite publicaţii, ceea ce a constituit de asemenea, o strategie de comunicare electorală și o extindere a bazei de consumatori de informaţie electorală. Bunăoară, publicaţia Moskovskie novosti, în care Putin publică ultimul articol din gama celor electorale, apare în limbile rusă și engleză în 54 ţări. (vezi tab.1) Din perspectiva impactului persuasiv, candidatul Vladimir Putin a utilizat în campania din 2012 așa-numita strategie a succesiunii mesajelor, după Denton și Woodvard.2Aceasta se referă la ordinea în care trebuie lansate diferitele mesaje de campanie – mesaje despre probleme de interes, despre sine, despre adversari, despre convingerile personale etc. Strategia succesiunii mesajelor presupune ignorarea adversarului. Ceea ce de fapt s-a produs între Putin și ceilalţi 4 concurenţi. Putin şi-a desfășurat campania, neglijându-și parcă, oponenţii săi politici. Mai mult, referinduse la simbolurile mișcării de protest anti-Putin – panglicile albe, acesta a declarat că la văzul acestora, iniţial, a crezut că este o campanie de promovarea a sexului protejat, adică le-a asociat cu prezervativele. 1 Dick Morris, Noul principe. Machiavelli în secolul al XXI-lea, (București: Editura „Ziua", 2003), 169. 2 Larson Charles, Persuasiunea. Receptare și responsabilitate, (Iași: Editura Polirom, 2003), 316. 163Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 Tab. 1. Lista articolelor electorale semnate de Vladimir Putin: 1.Rusia se concentreazăprovocările la care trebuie să răspundem" /«Россия сосредотачивается - вызовы, на которые мы должны ответить» Izvestia 16 ianuarie 2."Rusia: problema naţională"/ «Россия: национальный вопрос» Nezavisimaia Gazeta 23 ianuarie 3."Despre sarcinile noastre economice"/ «О наших экономических задачах» Vedomosti 30 ianuarie 4.Democraţia și calitatea statului/ «Демократия и качество государства» Kommersant 5 Construirea echităţii. Politica socială pentru Rusia." «Строительство справедливости. Социальная политика для России» Komsomoliskaia pravda 6. Să fim puternici: garanţia securităţii naţionale pentru Rusia/«Быть сильными: гарантии национальной безопасности для России» Rosiiskaia Gazeta 20 februarie 7. „Rusia și lumea care se schimbă"/ «Россия и меняющийся мир» Moskovskie novosti27 februarie În primul articol apărut în ziarul „Izvestia" – „Rusia se concentreazăprovocările la care trebuie să răspundem"Putin face o trecere în revistă a actualei stări de lucruri în Rusia și promite că îsi va dezvolta programul electoral într-o serie de articole în presa centrală. "Sarcina noastră în următorii ani este să îndepărtăm tot ce ne împiedică să avansăm pe calea dezvoltării naţionale", a scris Putin în Izvestia. Rusia trebuie să scape de sărăcie până la sfârşitul deceniului. În manifestul său, Vladimir Putin a invitat poporul la dialog cu puterea, acordând o atenţie deosebită implicării clasei de mijloc în politică. Patriotismul – a devenit un alt subiect electoral abordat de Putin. În articolul „Problema naţională" candidatul la funcţia de președinte combate naţionalismul și pledează pentru cultivarea patriotismului. Candidatul vorbește despre necesitatea elaborării unei strategii de politică naţională, bazată pe patriotism civic. Fiecare om care trăieste în Rusia, – scrie Putin, – nu trebuie sa uite de credinţa și de apartenenţa sa etnică. Dar el trebuie sa fie mai întâi de toate cetăţean al Rusiei și să fie mândru de aceasta. În continuare semnatarul devine dur și chiar violent în expunerea poziţiei sale. „Rusia a apărut și s-a dezvoltat de veacuri ca un stat multinaţional. (...) Sute de etnii traiesc pe pamântul lor alături de ruși....Este suficient să amintim că etnici ucraineni traiesc pe un spaţiu de la Carpaţi la Kamciatka. La fel și etnici tătari, evrei...". La baza acestei civilizaţii unice este poporul rus. Diferiţi provocatori și inamici ai noștri vor încerca să smulgă din Rusia anume această rădacină, sub pretextul unor false discuţii despre dreptul rușilor la autodeterminare, despre „puritatea rasei', despre necesitatea de „a încheia treaba începută în 1991 și de a distruge definitiv imperiul ce împovărează poporul rus. Putin spune ca, „măreaţa misiune a ruşilor" este de a unifica și consolida un „stat-civilizaţie", în care nu există minorităţi naţionale, ci „ruşi armeni, ruşi azeri, ruşi nemţi, ruşi tătari".1 Un subiect tradiţional de campanie – economia și investiţiile – dezvăluit în al treilea articol electoral. Însă pentru a atrage investiţiile particulare, trebuie să ameliorăm climatul de afaceri. Toate acestea trebuie să ducă la îmbunătăţirea nivelului de trai al fiecărui cetăţean rus". Putin scrie că deocamdată climatul de investiţii este „nesatisfăcător" în principal din cauza „corupţiei sistemice". Corupţia – un alt subiect electoral, elucidat în „Democraţia și calitatea statului – al patrulea articol electoral. Putin scrie despre necesitatea creării unei liste a 1 RUSIA-ELECTORALA-Putin-vrea-o-strategie-pentru-cultivarea-patriotismului-in-Rusia, http:// www.emaramures.ro/stiri/60931, accesat la 23 ianuarie 2012. 164 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 funcţiilor „pasibile de corupţie" din executiv și corporaţiile de stat: „Acești oficiali ar trebui să primească salarii uriașe, însă să fie de acord cu transparenţa absolută, inclusiv în ceea ce privește cheltuielile familiilor lor". Revenind la problema msurilor pro-democratie, Putin a propus acordarea cetăţenilor și internauţilor unui rol mai important în politică, inclusiv şansa de a influenţa agenda legislativului. Premierul propune instituirea regulii analizării obligatorii a iniţiativelor publice care vor aduna 100.000 sau mai multe semnături pe Internet".1 Putin dedică cel de-al V-lea articol electoral al său – „Construirea echităţii. Politica socială pentru Rusia" – situaţiei sociale, recunoscând că diferenţa între venituri este provocator de mare: „Între 10% şi 11% dintre cetăţenii noştri trăiesc sub pragul sărăciei, din cele mai diverse motive. Trebuie să rezolvăm această problemă până la sfârşitul deceniului. „ Putin promite majorarea salariilor, pensiilor, burselor așa încât acestea să constituie 1,5% din PIB. Asta ar însemna aproximativ 30 miliarde USD. Autorul mai spune că „în Rusia trebuie refăcută „aristocraţia muncitorească", care să cuprindă, până în 2020, o treime din angajaţii calificaţi –aproximativ 10 milioane de persoane.2 Putin: imaginea internaţională În primele 5 articole candidatul și-a expus mesajul social: asanarea economiei, majorarea salariilor, pensiilor, indemnizaţiilor, echitatea socială și desigur lupta împotriva corupţiei. Ultimele 2 articole din gama publicisticii sale electorale i-au consolidat imaginea de lider forte, omul care va continua lupta pentru accederea Rusiei la statutul de supraputere. Mesajul agresiv împotriva politicilor americane de „exportare a democraţiei", împotriva acţiunilor NATO a amintit de retorica rezboiului rece, lansată de Kremlin. Așadar, al 6 –lea articol electoral este dedicat securităii naţionale și reformei armatei, întitulat „Să fim puternici: garanţia securităţii naţionale pentru Rusia." Ca și în 2000, Putin promite din nou o „Rusie puternică", de data aceasta însă, prin intermediul unor investiţii de miliarde în complexul militar-industrial al ţării. Premierul promite cea mai mare de după războiul rece întărire a forţelor militare: „În următorul deceniu, forţele armate vor primi peste 400 de rachete balistice intercontinentale moderne, amplasate la sol și pe mare, opt submarine cu rachete balistice, aproximativ 20 de submarine de atac, circa 100 de aeronave militare" etc. Premierul a mai apreciat că investiţiile substanţiale în sectorul apărării din Rusia, în special în programe de armament, vor fi benefice pentru economia ţării.3 La 27 februarie, ultima săptămână de campanie, în ziarul „Moskovskie novosti" apare ultimul articol – al VII –lea – din seria textelor electorale semnate de Putin și este dedicat securităţii globale. În acest articol Putin critică comportamentul Statelor Unite pe scena internaţională: „Americanii sunt „obsedaţi" de ideea unei „invulnerabilităţi absolute", care împiedică între altele negocierile cu Rusia pe tema armelor strategice. Securitatea globală poate fi asigurată doar împreună cu Rusia, 1 Putin pledează pentru democraţie on-line și măsuri anti coruptie, http://www.ziare.com/ vladimir-putin/premier-rusia/1149180, accesat 10 februarie 2012. 2 Putin promite creşterea cheltuielilor pentru a se menţine la putere, http://epochtimes-romania. com/news/2012/02/putin-promite-cresterea-cheltuielilor-pentru-a-se-mentine-la-putere---141912, accesat la 12 februarie 2012. 3 Ciprian Purice, Vladimir Putin: Armata va primi 400 de rachete balistice intercontinental, http://www.enational.ro/online-live/vladimir-putin-armata-va-primi-400-de-rachete-balisticeintercontinentale-130167.html/#ixzz1mzzU179g , acesat la 20 februarie. 165Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 şi nu slăbind poziţiile geopolitice ale acestei ţări,scrie Putin. Iar comportamentului SUA şi NATO nu se înscriu în logica dezvoltării contemporane, ci se bazează pe stereotipuri ale gândirii în bloc. În opinia sa, NATO încearcă să-şi asume funcţii improprii pentru o"alianţă defensivă". Ne amintim cum în zadar au făcut apel la respectarea normelor legale (...) state care au devenit victime ale operaţiunilor „umanitare" şi ale exportului „democraţiei bombelor şi rachetelor". Acestea nu au fost auzite şi nici nu s-a dorit să fie auzite". „Putin, Rusia şi Occidentul". În schimb, mesajul occidentului despre Putin a fost unul tolerant și obiectiv. În acest context, canalul de televiziune NTV a mimat și el o campanie prezidenţială în mass-media audiovizuale echidistantă și pluralistă. În week-end, cu o săptămână înainte de scrutin, acesta a prezentat un film documentar, filmat la comanda BBC „Putin, Rusia şi Occidentul" („Putin, Russia and the West"). Filmul este împărţit în patru părţi. Prima serie – „Venirea la putere", relatează despre apariţia lui Vladimir Putin pe arena politică. Paralel, se relatează despre înăsprirea politicii interne. Fostul premier al Rusiei, Mihail Kasianov, a vorbit despre relaţiile lui Putin cu oamenii de afaceri ruşi influenţi şi arestarea miliardarului Mihail Hodorkovski. A doua serie a filmului intitulată „Ameninţare din partea democraţiei" se referă la rolul Rusiei în politica regională, la influenţa Moscovei asupra alegerilor din Ucraina. Cea mai dramatică este partea a treia „Războiul", consacrată conflictului dintre Rusia şi Georgia din august 2008. În sfârşit, a patra serie „Început de la zero" este consacrată relaţiilor dintre Dmitri Medvedev şi Barack Obama, tandemului Putin – Medvedev şi ultimelor evenimente din Rusia. Spre deosebire de alte filme similare, create în Rusia, acest film conţine destul de multă critică la adresa premierul rus Vladimir Putin. Documentarul pentru televiziune „Putin, Rusia şi Occidentul" relatează istoria lui Vladimir Putin la putere, din numele jucătorilor cheie din politica mondială din ultimii 12 ani. Este vorba de fostul Secretar de Stat American Condoleezza Rice, fostul preşedinte ucrainean Leonid Kucima, şeful administraţiei prezidenţiale Serghei Ivanov, ministrul de Externe Serghei Lavrov. De asemenea, echipa de filmare a reuşit să-i intervieveze pe preşedintele rus Dmitri Medvedev şi pe liderul georgian Mihail Saakaşvili. Spectacolul PR-istic Orice campanie de comunicare în mass-media trebuie să fie complementată și consolidată prin contacte directe cu alegătorii, – consideră cercetătorul rus Serghei Lisovskii. „De văzut văd mulţi, dar nu tuturor le este dat să atingă cu mâna",scria Makiavelli în tratatul său „Principele". Și iată anume oferirea acestei posibilităţi – „de atingere cu mâna" – determină ultimul impuls în luara deciziei de către alegător.1 În această ordine de idei, ziua de 23 februarie a constituit un bun prilej pentru stafful electoral al lui Vladimir Putin, pentru organizarea marei întâlniri a electoratului cu premierul. Aproximativ 130.000 de simpatizanţi ai candidatului Putin au venit pe stadionul „Lujniki" din Moscova pentru susţinerea candidatului la funcţia de președinte, care nu a ratat ocazia de a recurge la tehnici oratorice de manipulare a maselor. „Iubiţi Rusia?"i-a întrebat Putin pe susţinători, care i-au răspuns cu determinare: „Da!" Nu vom permite nimănui să se amestece în afacerile noastre interne şi să ne impună voinţa lor, pentru că şi noi avem propria noastră voinţă. Suntem o naţiune de nvingători", – a continuat Vladimir Putin. „Vom câştiga, dar victoria în alegeri nu este suficientă. Trebuie să depăşim o mulţime de probleme, precum injus1 C. Лисовский, Политическая реклама, ИВЦ «Маркетинг», Москва, 2000, p.37. 166 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 tiţia, sărăcia şi inegalitatea". „Visez la vremea în care orice cetăţean din ţara noastră, mari oameni de afaceri sau simpli cetăţeni, va trăi într-un mod onest şi drept. Asta ne va face mai puternici" –, a spus Vladimir Putin.1 Așadar, a fost identificat dușmanul, stabilite problemele și apoteoza discursului – desemnat tabloul din viitor. Mobilizare și proteste Protestele pro și anti-Putin – o caracteristică a campaniei prezidenţiale. Rocada Putin-Medvedev-Putin și utilizarea sursei administrative, implicit, a trezit nemulţumirea unui segment important de alegători, ceea ce a dus la organizarea numeroaselor acţiuni de protest cu caracter electoral. Pe parcursul campaniei prezidenţiale Moscova a devenit orașul mitingurilor. Mitingurile susţinătorilor lui Putin alternau, practic, cu cele ale opoziţiei politice. Bulevardul Saharov a devenit simbolul unităţii opoziţiei. La unul din astfel de mitinguri, desfășurat în 5 februarie, cu genericul „Pentru alegeri cinstite" au participat circa 120.000 de oameni. Participanţii au scandat lozincile:"Putin, Pleacă!" și „Rusia fără Putin!" În aceeiași zi, de cealaltă parte, s-au întrunit organizatorii mitingului în susţinerea lui Vladimir Putin cu genericul „Pentru viitorul Rusiei", – circa 140.000, convinși de faptul că „alternativa lui Putin nu există". Mitingurile au fost o componenă simptomatică a acestui scrutin. Sâmbătă, 18 februarie, cu două săptămâni înainte de scrutin, sute de mașini au circulat prin Moscova cu placarde pro-Putin. Străzile albe" –a deveit o tehnică de mobilizare antiPutin. La 19 februarie a fost organizat un autocros împotriva lui Putin – au participat aproximativ 2000 de vehicule. Animatorul coloanei de autovehicule, decorate cu baloane şi funde albe, a fost Boris Nemţov, liderul Partidului Poporului Liber.2 Concomitent, opoziţia a organizat așa-numitele „lanţuri vii", în timpul cărora participanţii fluturau baloane albe, iar la piept purtau panglci albe, care au devenit simbolul mişcării ample de protest faţă de regimul de 12 ani al lui Putin. Politologul american Gene Sharp, autorul teoriei revoluţiilor pașnice și a lucrării „De la dictatură la democraţie"(2005) declară într-un interviu acordat pentru postul de televiziune RTR, /Novosti nedeli,/ că el este autorul acestei tehnologii, dar aceasta nu a avut efectul scontat în Rusia. „Lanţul viu", la sugestia lui Sharp, a fost aplicată pentru prima dată în „89 în statele Baltice.3 La acţiune au participat peste 700.000 de persoane, iar „lanţul viu" se întindea pe o lungime de circa 600 kilometri. /10 martie 2012 RTR/ De asemenea, profesorul american este de părerea că opoziţia „s-a grăbit să organizeze marșuri de protest, în care blamau fraudarea scrutinului", afirmând că acestea se organizează după scrutin. Acesta este de părerea că cel mai reușit tehnologiile sale referitoare la revoluţiile fără violenţe sau color au fost implimentate în Serbia. Politologul american Gene Sharp este cunoscut în plan international pentru teoria de rezistenţă nonviolentă ce a inspirat unele dintre personalităţile aflate în spatele „primăverii arabe", preşedintele tunisian, adus la putere în urma revoluţiei din 2011, şi televiziunea Al Jazeera. 1 Putin-la-un-miting-de-130-000-de-sustinatori-nu-vom-permite-nimanui-sa-se-amestece-intreburile-interne-ale-rusiei, http://bataiosu.wordpress.com, accesat 23 februarie 2012. 2 Protest cu sute de maşini împotriva lui Vladimir Putin,http://www.romanialibera.ro/ actualitate/europa/protest-cu-sute-de-masini-impotriva-lui-vladimir-putin-254213.html, accesat 20 februarie 2012. 3 Джин Шарп, От диктатуры до демократии, „Новое Издательство", (Москва, 2005), 83. 167Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 Campanie electorală pe Internet Stafful Putin a acordat un rol primordial Internetului și organizării agitaţiei electorale în reţea. Site-ul de campanie electorală al premierului rus: www.putin2012.ru. Vizavi de acest site a fost legat și un scandal mediatic. Asta pentru că numeroasele mesaje ale cetăţenilor, care au cerut demisia lui Vladimir Putin, postate pe site-ul de campanie electorală al premierului rus, au fost şterse de către administratorul paginii web la scurt timp după ce au fost postate pe site-ul www.putin2012. ru. Deși responsabilul de comunicarea electorală a premierului Putin, Dmitri Peskov, a declarat că, de fapt, site-ul a fost atacat de hackeri. 1 Un videoclip electoral de 4 minute a –"Rusia fără Putin"fost lansat pe Youtube. Acesta prognozeză cum ar arăta Rusia fără actualul premier Vladimir Putin. Secvenţele video descriu un peisaj apocaliptic dacă prim-ministrul rus ar ieși din peisajul politic al Federaţiei Ruse. „Acte de huliganism, războaie, controlul SUA asupra FR, Duma de Stat demisă, 200 de partide formate în ţară, naţionaliști, guvern provizoriu, acte de terorism, un nou val al crizei economice, închiderea uzinei AUTO VAZ, fiecare al doilea locuitor al Rusiei devine șomer, destrămarea Rusiei, ciocniri etnice, război civil, iunie 2013 – NATO intră în Rusia pentru a introduce ordinea, catastrofă umanitară, anarhie în toată Rusia" – acestea sunt doar câteva dintre scenele descrise în imaginile video. „Rusia fără Putin – you are welcome!", este mesaju cu care se încheie filmul.2 Moment de culminaţie în campanie; 27 februarie 2012 TV Pervii Kanal, anunţă că Serviciile secrete ruse şi cele ucrainene au reţinut un grup de „criminali care erau aflaţi în urmărire internaţională" şi care pregăteau un atac terorist asupra premierului rus. Grupul de „bandiţi" a fost reţinut la Odessa, Ucraina. Aceştia urmau să realizeze planul de asasinare a premierului rus Vladimir Putin, la Moscova, chiar după alegerile prezidenţiale din 4 martie. Atentatul a fost dejucat la finele lunii ianuarie. Această informaţie a constituit apogeul campaniei de comunicare electorală a premierului Putin. Opoziţia și presa favorabilă acesteea a comentat acest caz ca fiind un truc electoral, un gen de propaganda electorală. „Ţarul" se întoarce la Kremlin pentru al treilea mandat Vladimir Putin a câştigat alegerile cu 63,6% din voturile exprimate. În anul 2000, Putin a obţinut 52,9%. În anul 2004, Putin a obţinut 71,3%. În anul 2008 Medvedev a obţinut – 70,3%. Putin s-a autosubclasat comparativ cu scrutinul diin 2000, dar a pierdut 7% din alegători comparativ cu cel din 2004. La alegeri au participat 63% alegători, în jur de 70 milioane din peste 109 milioane cu drept de vot. (vezi tab.2) Tab. 2. Rezultatele obţinute de Vladimir Putin în alegerile prezidenţiale: 2000 2004 2012 52,9% 71,3% 63,6% 1 Scandal în Rusia. Mesajele anti-Putin cenzurate, http://www.publika.md/scandal-in-rusia-mesajele-anti-putin--cenzurate_655401.html, accesat la 12 februarie 2012. 2 „Rusia fără Putin – you are welcome!", http://unimedia.md/?mod=news&id=44039, accesat la 3 februarie 2012. 168 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 Seara, în ziua scrutinului, premierul Vladimir Putin a ieşit în faţa celor 100.000 de susţinători și pentru prima dată în 12 ani de guvernare, le-a vorbit susţinătorilor reuniţi în apropiere de Kremlin, cu lacrimi în ochi. Un gest ce contrastează puternic cu imaginea sa de „om de fier" al Rusiei. Mesajul a scos în vileag spiritul militant, aproape agresiv al lui Putin: „V-am întrebat mai demult: vom învinge? Şi am învins! Glorie Rusiei!"1 În cadrul celor două mitinguri de susţinere cu partciparea lui Putincel din 23 februarie și cel din 4 martiese prodece o mistificare a puterii prin contrapunerea dintre „forţele bune și cele rele".2 Iată, bunăoară ce spune Putin în seara zilei de scutin: „ Acestea nu au fost doar alegeri prezidenţiale, acesta a fost un test serios pentru tot poporul: test la maturitatea politică, la independenţă, suvernaitate. Noi am demonstart că nimeni nu ne poate impune ceva, că oamenii noștri pot deosebi dorinţa de prosperare, inovare de provocările politice, care au un singur scop – să prăbușească statalitatea rusă."Astfel, opoziţia politică, manipulată – în opinia premierului de ideologii revoluţiilor cromatice, – se identifică cu imaginea Dușmanului din interior. Tab.3. Rezultatele oficiale ale alegerilor din Rusia: Putin Vladimir 63,6% Ziuganov Ghenadii 17,18 % Prohorov Mihail 6,79% Jirinovskii Vladimir 6,67% Mironov Sergei 3,73% Sursa: Rossia RTR Vesti, 8 martie Rezultatele foarte strânse între datele oficiale și cele oferite de exit-poll sunt în defavoarea celor care au acuzat autorităţile de fraudarea alegerilor. (vezi tab. 4,5). Tab.4. Ratingul lui Putin în sondajul a trei agenţii: ВЦИОМ FOM Levada-Ţentr 58,6% 58,7% 66% Tab.5. Rezultatele exit-poll-ului. Putin obţine: ВЦИОМ FOM 58,3% 59,3% Sursa:RTR Vesti nedeli, 10 martie 2012. 1 Discursul președintelui ales Vladimir Putin în faţa susţinătorilor săi: „Dragi prieteni! Vă mulţumesc tuturor celor care se află atăzi în Moscova, pe toţi care ne-au susţinut în toate colţurile necuprinsei noastre patrii. Mulţumesc tuturor celor care au spus da marei Rusii. Odată v-am întrebat: vom învinge? Noi am învins într-o luptă deschisă și cinstită. Dar acestea nu au fost doar alegeri prezidenţiale, acesta a fost un test serios pentru tot poporul: test la maturitatea politică, la independenţă, suvernaitate. Noi am demonstart că nimeni nu ne poate impune ceva, că oamenii noștri pot deosebi dorinţa de prosperare, inovare de provocările politice, care au un singur scop – să prăbușească statalitatea rusă. Noi astăzi am învins! Graţie susţinerii copleșitoare a majorităţii alegătorilor, am obţinut o victorie cinstită. O să muncim cinstit și asiduu. Eu am promis că o să învingem, și noi am învins. Am învins! Slavă Rusiei!" 2 M. E. Кошелюк, Технологии политичесих выборов,, Изд. Дом «Питер», (Питер, 2004), 99. 169Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 Cea mai costisitoare campanie a fost cea a candidatului Vladimir Putin. (vezi tab.6) Tab.6. Bugete electorale 1 Putin Vladimir 368,9 млн руб. Ziuganov Ghenadii 251,3787 млн руб Prohorov Mihail 319,6229 млн руб Jirinovskii Vladimir 210,123 млн руб. Mironov Sergei 118,7 млн руб Concluzii Actuala strategie de campanie elaborată de stafful Putin se deosebește radical de cele două campanii anterioare, în cadrul cărora s-a pus accent pe imagine, iar acumpe probleme. De data aceasta Putn nu a avut nici tradiţionalul slogan de campanie, spoturi electorale, publicitate electroală propriu-zisă, cu excepţia pancardelor și lozincilor purtate și scandate la mitingurile de susţinere. Prin aceasta se manifestă caracterul original al campaniei de ceare a imaginii candiatului Putin. Campanie care se deosebește radical de campania purtată aproximativ în același timp de președintele francez, Nicolas Sarkozy. Întreg programul electoral a fost expus alegătorilor în cadrul celor 7 articole publicate în diferite ziare centrale pe durata desfășurării campaniei electorale. Strartegie ce i-a permis staffului Putin să creeze așa-numita agenda –setting și să ţină în maximă alertă presa rusă și internatională. Putin, astfel, a ieșit învingător în lupta pentru controlul asupra spaţiului informaţional. Categoria de spaţiu este fundamentală în orice competiţie. În lupta electorală este vorba despre spaţiul/câmpul social sau, altfel spus, câmpul electoral. În practica electorală contemporană accesul la câmpul electoral se produce prin câmpul informaţional, de aceea posedarea câmpului informaţional constituie nu doar un instrument în drumul spre putere. Aceasta reprezintă acea realitate simbolică, arena principală, pe care se desfășoară lupta. În timpul campaniei electorale lupta pentru spaţiul social este substituită prin lupta pentru spaţiul informaţional. Adjudecânduși spaţiul informaţional, Putin a intrat victorios în lupta pentru putere. Premierul nu a degrevat din funcţie pe durata campaniei electorale, ceea ce i-a permis să utilizeze la maximum resursa administrativă, care asigură un surplus de aproximativ 10%-15 %, după cum arată cecetările de marketing electoral. Premierul și-a luat o singură zi de concediu pentru a se întâlni cu membrii Ligii observatorilor, create cu prilejul scrutinului prezidenţial. 1 В.Путин оказался самым «затратным» кандидатом в президенты, http://top.rbc.ru/politics/ 02/03/2012/640146.shtml?print, accesat 2 martie 2012. 170 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 BIBLIOGRAFIE DOBRESCU, Paul, Mass media și societatea, Editura SNSPA, București, 2001. LARSON, Charles, Persuasiunea. Receptare și responsabilitate, Polirom, Iași, 2003. КOШЕЛЮК, М.Е. Технологии политичесих выборов, Изд. Дом «Питер», Питер, 2004. ЛИСОВСКИЙ, С. Ф. Политическая реклама, ИВЦ «Маркетинг», Москва, 2000. MORRIS, Dick, Noul principe. Machiavelli în secolul al XXI-lea, Editura „Ziua", București, 2003. POPESCU, Olga. Nouriel Roubini despre protestele din Rusia, http://www.hotnews.ro/stiriinternational-11412108-nouriel-roubini-despre-protestele-din-rusia-vedem-cat-dispus-esteputin-auda-asculte.htm, accesat 12 februarie 2012. PURICE, Ciprian, Vladimir Putin: Armata va primi 400 de rachete balistice intercontinental, http://www.enational.ro/online-live/vladimir-putin-armata-va-primi-400-de-rachetebalistice-intercontinentale-130167.html/#ixzz1mzzU179g , acesat la 20 februarie. SHAW, D. L. & McCombs, M., The Emergence of American Political Issues:The Agenda-Setting Function of the Press. St. Paul: West, 1977. ШАРП, Джин, От диктатуры до демократии, „Новое Издательство", Москва, 2005. VINOCUROVA, Ecaterina, Второе открытие «фронта», http://www.gazeta.ru/politics/electio ns2011/2012/01/10_a_3958545.shtml, accesat 20 decembrie 2011. 171Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 Political parties. What has changed and which is the role they played in Italy and Europe A discussion with Professor Franca Papa, Professor of Political Philosophy, University of Bari interviewed by Michele Rizzo Interviu Franca Papa is Professor of Political Philosophy at the Faculty of Political Science, University of Bari. Former Director of Courses in Etica e Società (1997-2001) and in Politiche Europee per lo sviluppo, Impresa sociale ed Economia solidale (2001-2006) at the University of Bary, has also been, in the period 2001-2004, director of „Interdepartmental Centre for the Study of Gender Cultures" and from 2004, director of Training Course at the University of Bari (in collaboration with the Ministry for Equal Opportunities) Women, Politics and Institutions. He has participated as head of the local search, at the following projects of Research of National Interest co-financed by MIUR (Confin-PRIN) Europa ed Occidente a confronto (Cofin-PRIN 2005, coordinated by Professor Furio Cerutti, University of Florence). Currently is coordinator of Ph.D. in „Filosofie e Teorie Sociali Contemporanee" University of Bari. Political parties have always been considered at the center of representative democracies. The well-known liberal thinker Hans Kelsen stated that democracy is not possible without political parties. Obviously political parties have always been the subject of many studies, with a particular attention even to the definition of political party. One of the most appropriate definitions was provided by the German philosopher Max Weber who wrote that „parties are free associations based on free agreement, aiming at giving their leaders a position of power within a social group and its militants the opportunity for the pursuit of objective purposes or personal gains, or both". However, after what happened in Italy after the so-called Second Republic, I think today this is not the most appropriate definition. Thus today one may wonder what the very definition of a political party is and particularly whether political parties may still play a key role in the life of the citizen. Beyond the political Italian situation, the economic crisis has caused a not so good situation in Europe in general. The new governments of Monti in Italy and Hollande in France can be surely considered an improved step. But may it be enough to lift up a giant like the old Europe? We have discussed these issues with Professor Franca Papa, professor of Political Philosophy at the Faculty of Political Science, University of Bari. In your opinion, the existing political parties that have governed Italy until a few months ago are consistent with Weber's definition? No, and it could not be otherwise. Weber did not know yet either the mass society nor the „videocracy". I mean, already after the Second World War the problem 172 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 of citizen participation to politics had a dimension that required a more complex form of political parties. The birth of mass parties in Italy is a very contemporary phenomenon concerning the two major popular parties, the D.C. and the P.C.I., in the Second World War. When the mass phenomena (universal male and female suffrage, universal access to citizenship rights, universal literacy, etc..) occurred into society and, at least up to 1990s, the political parties served the task of „structuring" public opinion, the political orientation and participation of large masses to the formation of the general will through the establishment of political representation in Parliament. After 1990s, the changes in the geopolitical structure of the world (the fall of the Berlin Wall, the gradual strengthening of the European function, the change of the electoral system in Italy) modified and drained the function of traditional political parties. The powerful entry of the „media" in the life of the individuals gave a prominent role in forming public opinion to that channel of communication. This paved the way in Italy to the birth the „personalized" parties and the plebiscitarian drift that came aside. In your opinion, which might be the perfect definition of a political party? I do not think there is a perfect definition. Any definition should be adapted to the proper context. Given that any episodes of corruption has to be prosecuted, I do believe we need to rethink strongly the role of parties. I mean, we have to continue to offer room for information and discussion of any political line i.e., the political position of a party in the Pa rliament through its representatives. Not to mention that in addition to the „physical" space, namely the places for meeting and manifesting one' own political orientation, there is also the virtual space, namely the web. What are the major changes of parties in our country in the so-called Second Republic? In part I have already answered. The „personalized" parties are the effect of a first major crisis of policy ("Tangentopoli") but also the prevalence of the culture focused on the image on the culture traditionally mediated by the written word. Bossi's party, Berlusconi's party, Di Pietro's party, but also Grillo's party, are the effect of a vertical drop of the political culture in the First Republic and in general a sign of de-civilization of the Italian society. People vote „faces" not political programs. The structure is unanimous, namely it is based on trust: I trust Bossi because I like him. They are parties of the Master, highly vulnerable to corruption because of the lack of inside structures of democratic control. In your opinion, the parties today are still a point of reference for the people? Unfortunately not. For the reasons I said. A „personalized" party tends to collapse when corruptive phenomena are emerging. The crisis of the Italian society would not be so severe if the parties were still a point of reference. Crisis is there, the Italian society is crossed by greed, lawlessness and corruption as much as it is politics. If we examine the Italian situation, do you think something is changing with the so-called „technical government"? I suppose that the change is visible to the naked eye. Since the society is reduced so bad, the change – i.e., political action aiming to the public good required a political elite who had the courage to act against the particular interests of the broken segments of the society, that is against everyone. Let's hope they succeed. 173Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 If we examine the situation in Europe, particularly after the presidential elections in France, do you think there will be major changes? What might be the results of the European scenario stemming from the agreement between Rome, Paris and Berlin? We all are sure that the bad results of the impact of the global crisis on Europe depend largely on the failure of liberal and liberalist policy of the European and American right parties that have governed the U.S. for a long period and still governs in Europe because of the persistence of the strong weight of Germany on the informal „governance" in Europe. If we do not come back to the foundation that inspired Europe, that is the „social market economy" Delors and Monti too are talking about, you can not see the light. The match is a political one and is played in the political balance of governments of each single state that have to change. But a decisive game is played in the American elections and, unfortunately, everything holds together. If Obama is not elected, you might bet that this event will have a special weight in Europe. This is the reason why no decisive result can be expected from the negotiations between the three states. It should take time, that is hoping that at least Europe does not collapse before the events that had led to the crisis have finally faded away. In conclusion, as regards the situation of parties in Italy, one has to put himself outside of the usual patterns and try to bring back the political party to its purest conception, namely that of parties made of people and not made of single personalities. However, regarding the European economic and political situation, as stated by Professor Papa, of course much will depend on decisions of Germany, that can be claimed as the point of balance in this situation. In my view, sooner or later Germany have to let go and leave the role of „bad teacher" that as played until now. Undoubtedly another determining factor will be the result of the US presidential election, whether Obama will be reconfirmed as President, or not. From then on, we can hope that Europe will be brought to a new life. I partiti politici. Cosa è cambiato e che ruolo giocano nella politica italiana e a livello europeo Ne discutiamo con la Professoressa Franca Papa, docente di Filosofia Politica dell'Università degli Studi di Bari intervistata da Michele Rizzo Professoressa Franca Papa e docente di Filosofia Politica presso la Facoltà di Scienze Politiche dell'Università degli Studi di Bari. Già direttore dei Corsi di Perfezionamento in Etica e Società (1997-2001) e in Politiche Europee per lo sviluppo, Impresa sociale ed Economia solidale (2001-2006) dell'Università degli Studi di Bari, è stata inoltre, nel triennio 2001-2004, direttore del „Centro Interdipartimentale di Studi sulle Culture di Genere" dello stesso Ateneo, nonché, dal 2004, direttore del Percorso Formativo dell'Università di Bari (in collaborazione con il Ministero per le Pari Opportunità) Donne, Politica e Istituzioni. Ha 174 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 I partiti politici sono stati da sempre considerati al centro delle democrazie rappresentative. Infatti il celebre pensatore liberale Hans Kelsen diceva che la democrazia non era possibile senza i partiti politici. Per ovvie ragioni i partiti politici sono stati sempre al centro di numerosi studi, in modo particolare per quanto riguarda la definizione di partito politico. La definizione che più si addice a quella di partito politico è sicuramente quella del filosofo tedesco Max Weber, il quale diceva: „i partiti sono associazioni fondate su un'adesione libera, costituite al fine di attribuire ai propri capi una posizione di potenza all'interno di un gruppo sociale, e ai propri militanti la possibilità per il perseguimento di fini oggettivi o per il perseguimento di vantaggi personali, o per tutti e due gli scopi". Ma credo che ad oggi, visto quanto accaduto in Italia, dalla cosidetta Seconda Repubblica in avanti, questa non sia la definizione appropriata per un partito politico. Quindi ci chiediamo, ad oggi, quale sia la definizione di partito politico e soprattutto se il partito politico ha ancora nella vita del cittadino un ruolo fondamentale. Oltre la situazione politica italiana, nell'ultimo periodo con la crisi economica si è prospettata una situazione economica-politica non di certo rosea a livello europeo. Certo, molto si sta facendo in Italia con l'avvento del governo tecnico, e in Europa, specie dopo la vittoria in Francia di Hollande. Ma può bastare questo a risollevare un colosso come la vecchia Europa? Di queste tematiche ne abbiamo discusso con la Professoressa Franca Papa, docente ordinario di Filosofia Politica presso la Facoltà di Scienze Politiche dell'Università degli Studi di Bari. Secondo lei, gli attuali partiti politici che hanno governato l'Italia fino a qualche mese fa, seguono ancora la definizione data dal pensatore Weber? No. E non potrebbe essere altrimenti. Weber non conosce ancora nè la società di massa nè la „videocrazia". Intendo dire che già all'indomani della seconda guerra mondiale il problema della partecipazione dei cittadini alla politica aveva assunto una dimensione tale da richiedere una strutturazione più complessa dei partiti politici. La nascita dei partiti di massa in Italia è un fenomeno molto contemporaneo che investe, nel secondo dopoguerra, i due principali partiti popolari; la D.C. e il P.C.I. Quando i fenomeni di massificazione (suffragio universale maschile e femminile, accesso generalizzato ai diritti di cittadinanza, alfabetizzazione universale ecc.) investono la società i Partiti politici assumono e assolvono, almeno fino agli anni 90, il compito di „strutturare" l'opinione pubblica, l'orientamento politico e la partecipazione di grandi masse popolari alla formazione della volontà generale attraverso la costituzione della rappresentanza politica in Parlamento. Dopo gli anni '90, i mutamenti della struttura geopolitica del mondo (la caduta del muro di Berlino, il rafforzamento progressivo della funzione dell'Europa, il mutamento del partecipato, come responsabile dell'unità locale di ricerca, ai seguenti Progetti di Ricerca d'Interesse Nazionale cofinanziati dal MIUR (CofinPRIN): Europa ed Occidente a confront (Cofin-PRIN 2005, di durata biennale, coordinato dal prof. Furio Cerutti, dell'Università di Firenze) e Processo d'integrazione europea e rapporto Europa-Occidente: il punto di vista della filosofia politica (Cofin-PRIN 2007, di durata biennale, tuttora in atto, e coordinato dal prof. Furio Cerutti, dell'Università di Firenze).Attualmente è inoltre coordinatore del Dottorato di Ricerca in „Filosofie e Teorie Sociali Contemporanee"dell'Università degli Studi di Bari, nonché direttore del Dipartimento per lo Studio delle Società Mediterranee della medesima Università. 175Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 sistema elettorale in Italia) modificano e prosciugano la funzione tradizionale dei Partiti politici. L'ingresso potente dei „media" nella vita degli individui assegna a quel canale di comunicazione un ruolo preminente nella formazione dell'opinione pubblica. Si apre così la strada, in Italia all'avvento dei Partiti personalistici ed alla deriva plebiscitaria che da questi proviene. Quale potrebbe essere per lei la definizione perfetta di partito politico? Non credo che ci sia una definizione perfetta. Occorre adattare ogni definizione alle condizioni di contesto. Fatta salva ogni definizione possibile dai fenomeni di corruzione che vanno perseguiti come tali, io credo che occorra ripensare fortemente la funzione dei partiti. Bisogna cioè continuare ad offrire uno spazio di informazione e di discussione di ogni „linea politica" (La posizione politica che un partito assume in Parlamento tramite i suoi rappresentanti) senza dimenticare che oltre allo spazio „fisico" (luoghi dell'incontro e della manifestazione dell'orientamento) esiste anche lo spazio virtuale (La rete). Quali sono stati i maggiori cambiamenti dei partiti nel nostro Paese nella cosiddetta seconda Repubblica? In parte ho già risposto. I Partiti-Persona sono l'effetto di una prima grave crisi della politica (tangentopoli) ma anche del prevalere di una cultura dell'immagine su quella tradizionalmente mediata dalla parola scritta. Il partito di Bossi, il partito di Berlusconi, il partito di Di Pietro, ma anche il partito di Grillo, sono l'effetto di una caduta verticale della cultura politica diffusa nella Prima Repubblica ed in generale un segno della deculturazione della società italiana. Si votano „le facce", non i programmi politici. La struttura è plebiscitaria, cioè fiduciaria: mi fido di Bossi perché mi piace. Sono partiti padronali, fortemente soggetti a fenomeni di corruzione perchè privi di strutture di controllo democratico al loro interno. Secondo lei, il partito oggi rappresenta ancora un punto di riferimento per i cittadini? Purtroppo no. Per le ragioni che ho detto. Un Partito personale, quando emergono fenomeni corruttivi crolla. Se i Partiti rappresentassero ancora un punto di riferimento non sarebbe così grave la crisi della società Italiana. Questa crisi c'è, la società italiana è attraversata da avidità, illegalità e corruzione almeno quanto lo è la politica. Esaminando la situazione Italiana, con l'avvento di un governo tecnico, sta cambiando qualcosa? Credo che il cambiamento sia visibile ad occhio nudo. Dal momento che la società è ridotta così male, il cambiamento, cioè l'indirizzo dell'agire politico verso il bene pubblico, richiedeva una elite politica che avesse il coraggio di operare contro gli interessi particolari dei segmenti scomposti della società, cioè contro tutti. Speriamo che ce la facciano. Analizzando invece la situazione Europea, specie dopo le elezioni presidenziali in Francia, secondo lei ci saranno importanti cambiamenti e quali potrebbero essere i risultati dello scenario europeo formato dall'intesa tra Roma, Parigi e Berlino? Certo tutti siamo abbastanza convinti che gli esiti fallimentari dell'impatto della crisi globale sull'Europa dipendano in larga misura dal fallimento conclamato 176 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 delle politiche liberali-liberiste della destra americana ed europea che ha governato un lunghissimo ciclo negli USA e ancora governa in Europa per la persistenza del forte peso della Germania sulla „governance" informale europea. Se non si torna all'ispirazione fondativa dell'Europa e cioè a quella „economia sociale di mercato" , di cui parlava Delors e di cui così spesso parla Monti, non si potrà vedere la luce. La partita è politica e si gioca negli equilibri politici dei governi dei singoli stati che devono cambiare. Ma una mano decisiva della partita si gioca nelle elezioni americane e, purtroppo, tutto si tiene. Se Obama non verrà rieletto non si può credere che tale evento non pesi in Europa. Per questo non potrà esserci alcun risultato decisivo, per ora, nel contesto di trattative a tre stati. Occorre prendere tempo, cioè ottenere almeno che l'Europa non collassi prima che quelli che l'hanno condotta alla crisi siano finalmente tramontati. Concludendo, per quanto riguarda la situazione dei partiti in Italia, occorre andare fuori i soliti schemi e cercare di far tornare il partito politico alla sua concezione più pura, ovvero quella del partito fatto dalla gente e non del partito dei personalismi. Per quanto concerne invece la situazione economica-politica europea, di certo, come ha detto la professoressa nelle sue parole, molto dipenderà dalle decisioni della Germania, che possiamo definire ago della bilancia in questa situazione, la quale sicuramente, a mio modo di vedere, prima o poi sarà costretta a mollare la presa e a lasciare quel ruolo avuto fino ad ora di „cattiva maestra". Altro fattore determinante, sarà senza dubbio il risultato delle presidenziali Americane, attraverso la riconferma di Obama o meno. Da quel momento in poi si potrà avere la speranza di un rilancio a livello europeo. 177Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 Viaţa cotidiană a evreilor în timpul regimului Ion Antonescu ALEXANDRU FLORIAN [National Institute for Romanian Holocaust Studies „Elie Wiesel"] Arhiva Un aspect important al cercetării istorice este analiza istoriei microsociale, a condiţiilor de viaţă pe care indivizi, grupuri mai mari sau mai mici de oameni leau avut în anumite împrejurări istorice. A stabili cum s-a schimbat cotidianul unor oameni sau colectivităţi sub impactul unor măsuri politice, administrative sau economice, centrale sau locale reprezintă o temă captivantă care permite reconstrucţia unei istorii reale, concrete. În timpul regimului Ion Antonescu au fost luate decizii centrale și locale, având caracter restrictiv/coercitiv, împotriva populaţiei evreiești și care au însemnat tot atâtea prilejuri pentru privaţiuni în viaţa lor: sărăcire prin deposedare sau expulzarea la marginea societăţii, acumularea de riscuri pentru securitatea vieţii, stigmatizarea evreului ca inamicul public numărul unu etc. În cele ce urmează prezentăm cîteva documente care ilustrează reacţii locale și/sau conjuncturale cu caracter vădit antisemit. Ele se referă la măsuri precum: identificarea evreului în spaţiul public– portul semnului disctinctiv -, restricţii privind posesia unor bunuri gospodărești, acces la alimente pe criterii etnice, soluţii de purificare etnică a unor localităţi (cazul orașului Panciu după cutremurul din 1940), deportarea în Transnistria din teritorii care au aparţinut întotdeauna României. Deportarea din Suceava și localităţile învecinate reprezintă un exemplu pentru a ilustra faptul că și evrei din Vechiul Regat au avut aceiași soartă criminală cu cei din Basarabia și Bucovina. Aceste urme documentare extrase din viaţa de zi cu zi ilustrează faptul că antisemitismul de stat a fost o politică cu efecte directe și reale asupra evreilor din România. Documentele sunt selectate din volumul Documente al Raportului final al Comisiei Elie Wiesel, Editura Polirom, Iași, 2005. The daily life of the Jews during the Ion Antonescu regime An important aspect of historical research is the analysis of the microsocial history, of life conditions that individuals, small and large groups of human beings had in certain historical contexts. A fascinating topic that allows the reconstruction of a real, concrete history is the ability to see how the daily life of some people or collectivities changed under the impact of some political, administrative or economic, central or local decisions. During Antonescu's regime, central and local decisions were made, with a restrictive /coercive character, against the Jewish population, and this meant also as many occasions for privations in their lives: impoverishment 178 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 by dispossession or expulsion to the margins of the society, accumulation of risks threatening the life security, stigmatization of Jews as number one public enemy, etc. We will introduce some documents that show local and/or conjectural reactions with a clear anti-Semitic character. They refer to measures like the following: identification of Jews in the public space – the wearing of a distinct sign -, restrictions concerning the possession of some household goods, access to food on ethnic criteria, solutions for ethnic cleansing of some localities (the case of Panciu town after the 1940 earthquake), the deportation to Transnistria of people coming from territories that have always belonged to Romania. The deportation from Suceava and other neighboring localities represents an example to illustrate the fact that the Jews from the Old Kingdom had the same horrible fate as those in Bassarabia and Bukovina. These documentary traces on daily life illustrate that state anti-Semitism was a policy with direct and real effects on the Jews in Romania. Apel de protest al studenţimii române împotriva Constituţiei din 1923, care a dat drepturi evreilor 179Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 I. Decretul-lege nr. 1253 GENERAL ION ANTONESCU Conducătorul Statului Român și Președintele Consiliului de Miniștri Am decretat și decretăm: Art. 1. Autorizaţiile date evreilor sau societăţilor evreiești de Societatea Română de Radiodifuziune pentru folosinţa de posturi de recepţie radiofonice se anulează pe data publicării prezentului decret-lege. Art. 2. Sunt socotiţi evrei, în sensul prezentului decret-lege, persoanele fizice având ambii părinţi evrei sau numai unul, fără distincţie dacă ei sau părinţii lor sunt sau nu botezaţi în altă religie decât cea mozaică sau dacă sunt sau nu cetăţeni români, precum și societăţile civile Stabilirea raţiei de zahar în orașul Roman pe criterii rasiale (1942) 180 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 sau comerciale în care unul din asociaţii cu răspundere limitată este evreu sau cele în care 40 la sută din capital aparţine evreilor. Art. 3. Evreii posesori de aparate de radio fie că au, fie că nu au autorizaţie de folosinţă sunt obligaţi ca, în termen de 15 zile libere de la data publicării prezentului decret-lege, să depună aparatele la autoritatea poliţienească în raza căreia domiciliază, iar în comunele rurale, la postul de jandarmi respectiv. Autoritatea care primește aparatul va elibera dovadă, în care se va identifica aparatul predat. Nu intră în prevederile acestui decret-lege magazinele de desfacere a aparatelor de radio. Art. 4. Autorităţile poliţienești vor trimite aparatele la prefecturile de judeţ, iar în București la Prefectura Poliţiei Capitalei, care le vor păstra în depozite până când se va decide prin jurnal al Consiliului de Miniștri asupra destinaţiei ce li se va da. Art. 5. Indemnitatea cuvenită pentru aparatele radio ce se vor lua din proprietatea evreilor se va stabili de o comisiune a cărei compunere se va determina prin regulamentul acestei legi. Art. 6. Cei care nu vor depune în termenul prescris la art. 3 aparatele de radio sau care le vor înstrăina sau schimba cu alte aparate se vor pedepsi cu închisoare corecţională de la 1 la 6 luni și cu amendă până la 50.000 lei. Dat la București, în 6 mai 1941. Conducătorul Statului și Președintele Consiliului de Miniștri, general ION ANTONESCU Ministrul afacerilor interne, general de divizie D.I. POPESCU Nr. 2.950 AMOPI, nr. 106, 7 mai 1941, p. 2431. II. ROMÂNIA MINISTERUL AFACERILOR INTERNE CABINETUL MINISTRULUI Nr. 4147/21 iunie 1941 CONFIDENŢIAL FOARTE URGENT DIRECŢIUNEA GENERALĂ A POLIŢIEI Domnul General Antonescu, Conducătorul Statului, ordonă următoarele: 1. Toţi evreii valizi între 18-60 de ani, din satele dintre Șiret și Prut, vor fi evacuaţi în lagărul Tg. Jiu și în satele din jurul acestui oraș. Primele trenuri pleacă cu începere de azi 21 Iunie a.c. Restul familiilor evreești din satele dintre Siret și Prut ca și familiile evreești din celelalte sate din Moldova, vor fi evacuate cu ceeace le este necesar pentru trai, în comunele urbane depe teritoriul judeţelor respective prin grija prefecţilor de judeţ. 181Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 Evacuarea acestor familii din satele din Moldova, se va face în 48 de ore dela primirea ordinului. 2. Toate familiile evreești cari se găsesc în satele din restul ţării, vor fi evacuate cu ceeace le este necesar pentru trai, în comunele urbane de pe teritoriul judeţului respectiv, prin grija prefecţilor, în timp de 4 zile dela primirea prezentului ordin. Pentru toţi evacuaţii se vor întocmi tabele, care vor fi predate poliţiilor respective, pentru a ţine evidenţa lor în scopul ca orice eventuală deplasare, să se poată face cu înlesnire. Familiile evacuate nu au voie să mai intre în comunele din cari au plecat. Căminele celor evacuaţi, precum și orice alte bunuri, cari au rămas, vor fi date în primirea autorităţilor administrative locale. Acei cari cu ocazia acestor evacuări, vor fi prinși în flagrant delict de devastarea bunurilor, sau își vor însuși recoltele, vor fi deferiţi Tribunalelor Militare și vor fi sancţionaţi cu pedeapsa cu moartea. Deasemenea vor fi pedepsiţi în mod extrem de sever toţi acei cari se vor dovedi că au fost necorecţi cu ocazia acestor evacuări. Pedepsele la cari se expun cei ce vor devasta sau vor fi necorecţi, se vor aduce la cunoștinţa oamenilor din comună prin afișare și batere de tobă, pentru a nu cădea în greșală. Evacuaţii la Tg. Jiu, vor fi sfătuiţi să-și ia cu ei lenjerie, veselă, bani. Prefecţii judeţelor vor lua măsuri pentru aprovizionarea celor evacuaţi și vor veghia ca măsurile ce se iau faţă de ei să fie civilizate. Pentru transportul pe CFR, se va cere de prefecturi la garnizoane foi de drum. Ministerul Apărării Naţionale a dat deja aprobarea. Se va raporta de executarea evacuărilor. MINISTRU SUBSECRETAR DE STAT GENERAL DE DIVIZIE, I. Popescu Comunicat: Marele Stat Major. Insp. G-ral Jandarm. Dir. G-rală a Poliţiei. Toate Prefecturile. III. POLIŢIA ORAȘULUI BACĂU ANUNŢ În 48 ore, orice evreu și evreică, va purta pe piept în partea stângă, steaua evreiască (două triunghiuri suprapuse) din postav galben, a căror laturi vor fi de 6 cm fiecare, în afară de cei îmbrăcaţi militari în serviciul armatei. 182 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 Cei ce nu se vor conforma, după această dată, vor fi arestaţi și predaţi organelor poliţienești și comandaturii militare1. Șeful Poliţiei, Subinspector I. CUPTOR 4 iulie 1941 IV. Ordonanţa Nr. 3 Noi, General Cernătescu Constantin, Comandantul Comandamentului IV Teritorial; Având în vedere Decretul Lege Nr. 1789 din 21 Iunie 1941, privitor la mobilizarea Armatei și dispoziţiunile art. 406 al H. C. J. M. Având în vedere interesul de a se garanta siguranţa Armatei, apărarea ţării și ordinea publică; ORDONĂM: Art. 1. Toţi locuitorii de origine etnică evreiască de ori ce sex și vârstă, aflaţi în trecere, sau domiciliaţi pe teritoriul juridic al Comandamentului IV Teritorial, (Judeţul Iași, Baia, Botoșani, Roman, Bălţi, Soroca), sunt obligaţi în 48 ore de la publicarea prezentei ordonanţe, a purta cusut în partea stângă a pieptului, în mod vizibil, pe fond negru, un semn distinctiv, format din două triunghiuri echilaterale, cu baza de 7 (șapte) centimetri suprapuse în așa fel ca să formeze steaua evreiască și care se va confecţiona din pânză galbenă. Art. 2. Călcarea dispoziţiunilor prevăzute de prezenta ordonanţă chiar și numai din neglijenţă, se pedepsește cu închisoare corecţională de la 6 (șase) luni la 5 (cinci) ani și cu amendă de la lei 2000 (două mii) la lei 20.000 (douăzeci mii), pronunţându-se și pedepsele complimentare prevăzute de art. 25 din C. P. Mihai I. Art. 3. Constatarea infracţiunilor din prezenta ordonanţă este dată în competinţa organelor poliţienești, militare și ordinare, care vor dresa procese-verbale ce se vor înainta Curţii Marţiale a Comandamentului IV Teritorial. În lipsa unor asemenea constatări, dovada se va face prin mijloacele de probaţiune prevăzute de art. 137 Pr. P. Art. 4. Prezenta ordonanţă se va afișa pe străzi, în localuri, instituţiuni publice și particulare, intrând în vigoare dela data afișării. Dată la Comandamentul IV Teritorial astăzi 25 august 1941. Comandantul Comand. IV. Teritorial Șeful de Stat Major General Cernătescu Colonel Caracas Sava PRIM PROCUROR MILITAR Maior Magistrat TWERS OTTO 1 A fost prima localitate unde s-a introdus semnul distinctiv pentru locuitorii evrei înainte de adoptarea unei hotărâri la nivelul autorităţilor centrale. 183Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 V. 1941, septembrie 3 TELEGRAMĂ DOMNULUI MINISTRU MIHAI ANTONESCU PREȘEDINŢIA CONSILIULUI DE MINIȘTRI BUCUREȘTI I. Comunică Ministrului de Interne că a fost mare greșeală eliberarea evreilor din tabere. Acolo se găseau elementele cele mai periculoase bogaţi sau săraci cari fac operă de dezagregare economică și mai ales morală și de intimidare în spate. Cei aduși înapoi din Moldova au devenit foarte obraznici. Soldaţii după front au mari riscuri, de a fi răniţi sau omorâţi din cauza comisarilor evrei, care cu o perseverenţă diabolică împing pe ruși din spate cu revolverul și îi ţin să moară până la unul pe poziţie. Te rog remediază și acest fapt. Toţi evreii să fie readuși în lagăre, preferabil în cele din Basarabia fiindcă de acolo îi voiu împinge în Transnistria, imediat ce mă voiu degaja de actualele griji. Trebue să se înţeleagă de toţi, că nu este luptă cu slavii ci cu evreii. Este o luptă pe viaţă și pe moarte. Ori învingem noi și lumea se va purifica, ori înving ei și devenim sclavii lor. La Tiraspol evreii erau purtaţi în lectice romane și toţi erau obligaţi să se descopere, de-i cunoșteau sau nu, când treceau pe lângă ei. Moldovenii noștri slujeau la ei numai pentru mâncare. Deci menajarea lor în interior, ar fi o slăbiciune care ne va putea compromite victoria. La Chișinău s-a descoperit în pivniţele poliţiei lor secrete, mormane de cadavre îngropate. Sunt în mare parte nenorociţii de basarabeni care de 20 de ani au luptat mai mult în ideile lor, decât pentru Statul Român. Dumnezeu i-a pedepsit mai rău decât meritau. Iată ce ne așteaptă dacă nu învingem. Ca să învingem trebue să fim fermi într-o atitudine. Fiara aceasta nu se poate îmblânzi. Toţi politicienii s-au folosit de ei pentru a se îmbogăţi și a guverna. În realitate jidani s-au folosit de netrebnici pentru a suge și distruge naţia. Asta trebuie să o știe toţi. Nu economicul primează în aceste momente ci viaţa naţiunei însăși. Ea nu depinde de afacerile înfloritoare ale unora ci de victoria tuturor în contra satanei. Și războiul în general și luptele dela Odessa în special au făcut cu prisosinţă dovada că satana este evreul. El și numai el duce slavii ca pe o turmă de boi și îi face să moară trăgând ultimul glonţ. De aci enormele noastre pierderi. Fără comisarii evrei eram demult la Odessa. De altfel distrugerea totală a zonei părăsite de inamic și sacrificarea fără niciun scrupul a poporului face dovadă că, conducătorii naturali n-au nimic cu Ţara pe care o domină, fiindcă altfel nu ar proceda cum procedează. 184 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 Unui patriot i se strânge inima să distrugă un bun comun, chiar când îl părăsește. II. Din cauza înfundărei circulaţiei nu pot evacua răniţii și este aci o mare aglomerare, ceiace a creiat, contrar celor ce s-au petrecut până acum, o rea cazare și îngrijire. Rechiziţionează dela evreii din București, Cernăuţi, Roman etc. pături de lână, saltele de lână, cearceafuri, perne și trimite-le cât mai curând aci. Să doarmă și evreii pe paie. Deasemenea mai trebue și medici și doamne dela Crucea Roșie sau dela Patronaj. MAREȘAL ANTONESCU VI. 1941, octombrie 9 DISPOZIŢIUNI Comandantul suprem al Armatei a hotărât evacuarea întregii populaţiuni evreiești din orașul Suceava comuna Burdujeni și Iţcani. Populaţiunea evreiască este invitată a se pregăti de plecare. Astăzi, 9 octombrie 1941 pleacă, cu trenul populaţia evreiască din comuna Iţcani și Burdujeni, precum și cei din orașul Suceava, care locuiesc pe străzile începând cu strada Regina Măria (prăvălia de coloniale Reif) și în continuare strada Cetăţii cu terminarea ei, apoi începând cu prima stradă după hotelul „La Americanul" în continuare până la Gimnaziul Industrial de fete și apoi strada Bosancilor până la terminarea ei. Cei arătaţi mai sus se vor găsi la rampa militară a gării Burdujeni în ziua de 9 octombrie 1941, orele 16 după amiază. Fiecare locuitor evreu poate lua cu el haine groase, îmbrăcăminte și încălţăminte, precum și hrana pe cât mai multe zile, în total nu mai mult decât fiecare poate duce cu sine. Nu este voie a se lua valută (toată luată se schimbă imediat la cursul oficial la Banca Naţională a României în orașul Suceava), bijuterii sau metale preţioase. Cei ce au asemenea valută sau metale preţioase le vor preda cu notă comisiunii ce funcţionează în localul Primăriei. Cei ce au arme le vor preda imediat Legiunii de jandarmi. Fiecare cap de familie evreu întocmește înainte de plecare un inventar de bunurile ce lasă în orașul Suceava. La plecare ia și cheia locuinţei. Cheia și inventarul se închid într-un plic pe care se va scrie numele și adresa locuitorului evreu. Plicul se predă în gara Burdujeni la cererea comisiei. Restul locuitorilor evrei din orașul Suceava vor pleca în ziua următoare, adică la data de 10 octombrie 1941, orele 1 după masă (ora 13) în aceeași ordine cum s-a arătat mai sus. Ei trebuie să fie gata în orice moment. Cei anunţaţi a se prezenta la gară și nu se vor prezenta, cei ce vor opune rezistenţă, cei ce se vor deda la instigaţie, la acte violente, la nesupunere faţă de ordinele sau somaţiunile autorităţilor, cei ce vor încerca să fugă, cei ce vor încerca să distrugă sau vor distruge bunurile vărsate ca și cei ce nu vor depune valută, monedă de aur sau bijuteriile și metalele preţioase vor fi pedepsiţi cu împușcarea pe loc. 185Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 La fel vor fi pedepsiţi cei ce vor ajuta sau acoperi pe evreii ce vor comite una din infracţiunile arătate mai sus. Vor fi de asemenea împușcaţi toţi cei ce vor tăinui, adăposti pe evrei sau bunurile lor, sau vor jefui bunurile rămase de la evrei. ROMÂNIA PRIMĂRIA ORAȘULUI SUCEAVA Primar, Secretar, (ss) indescifrabil (ss) indescifrabil VII. LEGEA NR. 665 ANTONESCU Mareșal al României și Conducătorul Statului Am decretat și decretăm: Art. 1. Orașul Panciu și suburbanele lui dărâmate de cutremurul de la 10 noiembrie 1940 se reconstituiesc sub înaltul patronaj al Conducătorului Statului, Mareșalul Ion Antonescu. [...] Art. 2. Orașul Panciu cu suburbanele sunt și rămân așezări cu caracter românesc și creștin, cu excluderea oricărui element evreiesc. În acest scop, Decretul-lege nr. 3347, din 5 octombrie 1940, pentru trecerea proprietăţilor rurale evreiești în patrimoniul statului se aplică și bunurilor prevăzute în art. 3 al acelui decret-lege, iar Decretullege nr. 842, din 28 martie 1941, pentru trecerea proprietăţilor urbane evreiești în patrimoniul statului se aplică și evreilor enumeraţi în art. 5 al acelui decret-lege. Dat în București, la 6 august 1942. ANTONESCU Mareșal al României și Conducătorul Statului Ministrul lucrărilor publice Ministrul finanţelor, și comunicaţiilor, general de divizie CONST. D. BUȘILĂ N. STOENESCU Ministrul afacerilor interne, Ministrul justiţiei, general de corp de armată D.I. POPESCU C. STOICESCU Nr. 2.315 MOPI, nr. 213, din 12 septembrie 1942, p. 7561. 186 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 The Murderous Twins and the Central Tragedy of Europe's Modern History Recenzie Since 1945, genocide and other forms of mass killing have been thoroughly analyzed, interpreted, defined, and even explained by scholars. The main interest was with the Holocaust, while other cases, such as the Armenian Genocide, the Ukrainian Holodomor, and the Gulag at large receiving less attention up to the 1990s. Most scholars (and politicians) urged the necessity of comparative studies only in the aftermath of the gruesome events in Former Yugoslavia and Rwanda, and once they realized that the world we live in not only produced but also keeps producing mass murder for various political uses. Understanding genocide, ethnic cleansing, and mass killing as extreme and yet characteristic outgrowths of modernity is no ease task. Collective psychology, ethnic and racial hatred, ideology, the nature of the regime can offer us some clues. Yet, the strategic logic of the perpetrators has to be summonsed to explain why powerful leaders use mass murder as a tactic of state power, a powerful political tool, a mean to achieve other ends. Needless to say that, from this perspective, not even the Holocaust exhausted his meaning. With archives closed behind the Iron Curtain, and the issue turned into a taboo, little is still known about the role of Romanian, Hungarian, Slovak, Croat, Baltic, Ukrainian perpetrators and the attitude of the bystanders at large. Moreover, the competing marthyrology of Fascism and Communism, Holocaust and Gulag respectively, was to blur the complex process of understanding the events, and coming to terms with the recent past. Hitler's war of destruction in the East, the Final Solution, and the vast racial revolution and colonization project outlined in the Generalplan Öst, an invitation to serial genocide in itself made the attention of reputed scholars such as Christopher Browning, Wendy Lower, and Robert Gellately. Robert Conquest, Norman Naimark, and Anne Appelbaum have analyzed Stalin's collectivization, Great Terror, Gulag archipelago, deportation and exile of mistrusted minorities, and rapid sovietization of newly-annexed territories on the western border. Robert Gellately analyzed all the above cases in one of his recent books, bringing them together as to reveal and compare the politics and decision-making processes of Lenin, Stalin, and Hitler, in the age of social catastrophe. What was missing from the picture up to Tim Snyder's book was the fate of the victims of the lethal policies of Hitler and Stalin, of the „greatest man-made demographic catastrophe and human tragedy in European history" as Browning puts it. „The Nazi and Soviet regimes turned people into numbers, some of which we can only estimate, some of which we can reconstruct with fair precision. It is for us as scholars to seek these numbers and put them into perspective. It is for us as humanists to turn the numbers back into people. If we cannot do that, then Hitler and Stalin have shaped not only our world, but our humanity". Writing for the Timothy Snyder, Bloodlands: Europe Between Hitler and Stalin Basic Books, 524 pp. 187Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 American and West European public, Timothy Snyder is trying to persuade them to look at, and understand the war of 19391945 in a broader perspective. Disputing popular assumptions about victims, death tolls, and killing methods, nonetheless dates and geography, Bloodlands forces the gaze of the reader into the „borderlands" of Eastern Europe that experienced multiple occupations and whose people endured the worst physical destruction at the hands of both Stalin and Hitler. In between the two dictators and their madness these lands suffered from the 1930s to the 1950s each time power shifted in the aftermath of battles, sieges, and massacres, the region being the site of most of the politically motivated killing in Europe. Between 1933 and 1945, fourteen million people died there, not in combat but because someone made a deliberate decision to murder them. The Murder was not a gratuity; it was the way to implement visions of radical transformation that took shape far away, in Berlin and Moscow. In the 1930s, Stalin conducted his utopian agricultural experiment in Ukraine, where he collectivized the land and conducted a „war" for grain with the kulaks. His campaign rapidly evolved into a war against Ukrainian peasant culture itself, culminating in a mass famine in 1933. The same year, Hitler came to power and began dreaming of creating Lebensraum for German colonists in Poland and Ukraine while eliminating the people who lived there. Later on, with 1941, the Nazis turned the Fuhrer's dream into policy. They devised the Hunger Plan, a scheme to feed German soldiers and civilians by starving Polish and Soviet citizens. „Socialism in one country" was thus replaced by the „Socialism of the good blood." Hatred and fear of Poles, Jews, and Ukrainians endorsed the political, economic, and demographic schemes of the two modern tyrants resulting in no less than fourteen million victims. To this, the clash of Nazism and Stalinism added millions of German and Soviet POWs that were treated with deadly utilitarianism. In total more than three million Soviet POWs perished, and so did 2.3 million German soldiers and about a million of their allies. Both Stalin and Hitler proved the cruelest of all Slave Masters in human history. Scholars will find nothing brand new in Bloodlands. Except, maybe, for the way Snyder treats all of these episodes – the Ukrainian famine, the Holocaust, Stalin's mass executions, the planned starvation of Soviet POWs, postwar ethnic cleansing – as different facets of the same phenomenon. Instead of studying Nazi atrocities or Soviet atrocities separately, as many others have done, he looks at them together. His intention is not to compare as to elicit differences and create hierarchies, but to show that the two systems committed the same kinds of crimes at the same times and in the same places, that they aided and abetted one another, and above all that their interaction with one another led to more mass killing than either might have carried out alone. He also takes from us the luxury of discussing the two systems in isolation, comparing and contrasting, judging and analyzing, engaging in theoretical arguments about which was worse. To the Western readers the book nonetheless points that people living in Poland, the Baltics, and Ukraine, experienced both Nazism and Stalinism as part of a single historical moment. The atrocities carried out by one power eased the way for the other. The conquering Germans, and than the Soviets, were welcomed by some as „liberators" who might save the population from a genuinely murderous regime. Yet, both totalitarianisms simply instrumentalized hate and mobilized popular anger against their foes. Bloodlands challenges history, memory (and amnesia) and the politics of memory, reductionist and often monocausal explanations of the mass killings in the East, popular images and perceptions of World War Two etc. Yet, it main contribution stays with the manner in which Snyder complicates the debate over the proper use of the word „genocide." Coined by Raphael Lemkin, advanced to the Nuremburg prosecutors and than the United 188 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 Nations, who drafted the Convention on Genocide and passed it in 1948, the concept was deliberately narrowed to „...acts committed with the intent to destroy, in whole or in part, a national, ethnical, racial or religious group." Soviet diplomats had demanded the exclusion of any reference to social, economic, and political groups, and succeeded, thus avoiding any potential prosecution of the USSR for the murder of social, economic, and political groups. The result: to these days the term is mainly used almost exclusively to refer to the Holocaust, the One, unique, more recently unprecedented „genocide". Politics and politicians dogged the debate from the beginning, and latter on turned it politically incorrect in the West. Snyder reopens the discussion with one simple question: who knows, or better say cares, that the Ribbentrop-Molotov treaty condemned the inhabitants of western Poland to deportation, hunger, and often death in slave labor camps, and the inhabitants of eastern Poland to deportation, hunger, and often death in Soviet exile? Or, that the responsibility for the Katyn massacre goes to Germany as well. The risk of not researching and remembering the Dark side of the twentieth century for what it actually was, and the misuse of history for national political purposes might easily push us into a new Danger Zone. To accept the Soviet and than present Russian state talks of victimhood, martyrdom, and liberation, ignoring that millions of civilians died before, during, and after the war because of decisions made by Stalin, would mean to kill them once more. Easterners understand that. Most Westerners do not, as they would have to admit that when fighting for democracy in the lands of Western Europe, they ignored and then forgot what happened further east. In other words, that half of Europe was liberated at the cost of enslaving the other half for fifty years. The happy end, Snyder warns, should not obliterate the fact that the war against one genocidal dictator has been won with the help of another. Otherwise the moral ambiguity of WWII will be perpetuated and even celebrated with each and every year, on the 9th of May. Instead, Snyder stresses, we should remember 23rd of August 1939. Snyder's critics accused him of revisionism, and for deflecting and downplaying the murderous intentions of the Nazi regime, and Hitler's responsibility for the second world. Yet, unlike Nolte, it shows that the Nazi genocide was part of a larger complex of state-organized mass murder, by both Nazi Germany and Stalin's Soviet Union, without even questioning the uniqueness and incomparability of the Holocaust. He only points out that Hitler also destroyed and enslaved tens of millions of Slavs. When it comes to the Holocaust he reminds us that the „Shoah by bullets", and the rationale behind it, are as important as the rapid industrial killing in Treblinka and Birkenau. The methods used at the German and Soviet killing sites are less relevant for Snyder, who considers them all (starvation, slave labor, shooting, gassing) as primitive. What really matters is the driving force, the trigger of the countless atrocities, that is ideology, both fascism and communism. Sixty years have passed since fascism died in the ruins of Berlin. Twenty years ago, communism passed away, also in Berlin. In the West, with its democratic political climate, anti-fascism stands at the core of the historical consciousness, while eastern European experiences of subjugation under communism are often glossed over. They are not yet common European history. The eastern enlargement of the EU excludes the eastern narrative as they jeopardize the comfortable historical consensus reached by the western European societies. Bloodlands reminds us of the unwanted common European history, of the twin warnings and lessons of the recent past. It is a new kind of European history, assiduously researched, deeply humane, and utterly definitive, a must, at least for those seeking to understand the central tragedy of modern history. Mihai Chioveanu [The University of Bucharest] 189Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 Italia și România. Diplomație și societate Recenzie În anul 2010 am avut norocul să găsesc o carte foarte interesantă pe un stand publicitar din București aparţinând Editurii Militare. În prima fază a rămas un pic mirat privind cartea deoarece nu reușeam să înţeleg de ce, o editură românească, prezintă cartea unui autor român, scrisă în două limbi de circulaţie europeană: italiană și engleză. Primul impuls a fost să văd cuprinsul și lista izvoarelor care au stat la baza scrierii volumului cu titlul Studi Italo-Romeni. Dipomazia e società, 1879-1914 • ItalienRomanian Studies. Diplomacy and Society, 1879-1914. Cuprinsul și lista de abrevieri m-au convins că merită să investesc în cumpărarea cărţii. Recunosc că la momentul în care am văzut numele autorului, acesta nu mi-a spus nimic. Ca absolvent al facultăţii de istorie am rămas uimit citind pe spatele cărţii că Rudolf Dinu este conferenţiar universitar doctor la facultatea de Istorie din cadrul Universităţii din București fiind titularul cursurilor de „Istoria modernă a Europei" și „Istoria relaţiilor internaţionale". Am fost uimit deoarece nu știam, la momentul respectiv, că o nouă generaţie de istorici a preluat cursurile de istorie modernă și de istorie contemporană din cadrul facultăţii de istorie și că autorul acestei cărţi este unul dintre aceștia. Cartea este un volum de studii, pe care autorul le-a publicat pe parcursul mai multor ani în limba italiană și engleză în Annuario dell'Istituto Romeno di Cultura e Ricerca Umanistica di Venezia în anii 2000, 2001, 2002, 2003, 20042005, la care s-au adăugat două studii deosebit de interesante care nu au mai fost publicate anterior. Studiile au fost precedate de o listă cu abrevieri (pp.911) și o notă introductivă (pp.11-13). La încheierea volumului, autorul a publicat un index cu numele folosite. Primul studiul intitulat „L'alleanza ideale: appunti per la storia delle relazioni internazionali italo-rumene nell'ambito della Triplice Alleanza (1883-1903)" deschide volumul prezentând efortul elitei politice a vremii de a introduce, după 1878, statul român în relaţii diplomatice cu marile puteri ale timpului. Încă de la început vreau să precizez că nu am intenţia de a rezuma textul autorului dorind să prezint doar principalele argumentele. În acest prim capitol, Dinu, prezintă într-o italiană curată și ușor de înţeles, care erau elementele geo-politice ce afectau poziţia statului român în primii săi ani de existenţă. Pe parcursul mai multor pagini, autorul realizează o analiză fină a evoluţiei relaţiilor internaţionale ale României în arcul de timp parcurs între încheierea lucrărilor Congresului de la Berlin (1878), până în anul 1903. Folosind izvoare de limbă germană, franceză, italiană și română, Dinu explică cu acurateţe de ce România a preferat să își îndrepte ochii către spaţiul german, pentru ași menţine independenţa și nu spre Franţa sau Rusia. În plus, sunt prezentate, pe scurt, care au fost premisele care au stat la baza relaţiilor diplomatice româno-italiene. Concluzia care rezultă, din parcurgerea acestor prime pagini, Rudolf Dinu, Studi Italo-Romeni. Dipomazia e società, 1879-1914 • Italien-Romanian Studies. Diplomacy and Society, 1879-1914, seconda edizione București, Editura Militară, 2009, pp.446. 190 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 este că elita politică naţională, indiferent de orientarea politică, a știut să urmeze calea așa numitului „real politik" pentru a putea menţine România în interiorul alianţelor militare ale perioadei. Al doilea studiu intitulat „ItalianRomanian relationship inside of the Triple Alliance. The 1888 Agreement" dezvoltă analiza rezervată relaţiilor diplomatice dintre România și Italia, care s-au deschis începând cu anul 1879. În cadrul acestui studiu este analizată istoria relaţiilor bilaterale româno-italiene în contextul intereselor geo-politice și geostrategice pe care marile puteri le aveau în raport cu statul român. Totodată, autorul scoate în evidenţă, cum două noi state, Italia și România au știut să se sprijine reciproc pentru ași întări statalitatea. Dinu prezintă cu argumente solide situaţia României la începutul deceniului VIII al secolului al XIX-lea folosind materiale de primă mână, cum ar fi scrisorile în limba franceză scrise de ministrul afacerilor externe de atunci, prinţul D.A Sturdza, pentru a explica adeziunea României la Tripla Alianţă în anul 1883. Al treilea studiu intitulat „L'Italia e L'Oriente europeo: iniziative politiche entro e fuori la Triplice Alleanza. Le relazioni con la Romania, 1908-1911", analizează, cu precădere, raporturile româno-italiene în interiorul „Triplei Alianţe", în contextul schimbător al relaţiilor internaţionale pe fondul crizei bosniece. Totodată, autorul prezintă elementele pricipale ale relaţiilor diplomatice dintre imperiul Austro-Ungar și Italia pe fondul tensiunilor existente între cele două ţări în condiţiile în care partea de nord a peninsulei italice se afla, în continuare, sub dominaţia austriacă. Acest studiu se remarcă prin faptul că autorul demonstrează că a înţeles foarte bine care erau tensiunile în Europa orientală în primul deceniu al secolului XX. Studiul numărul patru intitulat „King Charles I and Decision Making Process in the Romanian Foreign Policy before the First World War" pornește de la ipoteza de lucru, absolut corectă, conform căreia statul român a fost condus, în prima jumătate de secol din istoria sa, de o elită restrânsă din punct de vedere numeric. A doua ipoteză de lucru a acestui studiu este că politica externă a regatului român a fost, în marea sa parte, apanajul regelui Carol I. Primul rege al României a impus, până la primul război mondial, liniile de forţă ale politicii sale externe. Și asta în condiţiile în care statul român era o monarhie constituţională, în care poziţia regelui era preeminentă în raport cu puterea executivă. Exemplul cel mai eclatant este că România a încheiat un acord secret cu puterile Triplei Alianţe fără ca parlamentul, ministrul de externe sau guvernul să cunoască acest fapt. Studiul numărul cinci intitulat „I Missi del Re. Note e documenti riguardanti la storia della Legazione italiana a Bucarest (1879-1914)" ne oferă date importante despre istoria legaţiei italiene la București. Importanţa acestei reconstrucţii este dată nu numai de informaţiile oferite ce oricum sunt importante pentru a înţelege care era „lumea" diplomaţiei de la București dar oferă o imagine interesantă a elitei autohtone de la București. Această reconstruire a unei „lumi pierdute" a fost realizată prin intermediul unor informaţii inedite, de primă calitate din „Arhiva Diplomatică a Ministerului Afacerilor Externe" (ASDMAE). Studiul numărul șase intitulat „Giuseppe Tornielli-Brusati di Vergano. Notes regarding his Diplomatic Mission in Romania, 1879-1887" aduce în atenţia specialiștilor activitatea unuia dintre cei mai importanţi diplomaţi italieni ai perioadei ce a condus legaţia italiană de la București  Giuseppe Tornielli-Brusati di Vergano. Acest studiu a fost realizat pe baza fondurilor de arhivă studiate de Dinu la Roma, provenind la ministerul de externe. În studiul numărul șapte intitulat „Documents regarding the History of the Italian Legation in Bucharest, 18791914", autorul prezintă documente relevante care privesc activitatea membrilor Legaţiei Italiei la București. Calitatea acestor documente, prezentate în limba originală, respectiv italiană, este dată de 191Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 faptul că avem o imagine asupra statului văzută prin ochii unor cetăţeni străini. Aceste informaţii sunt o mină de informaţii pentru a înţelege nivelul de dezvoltare a României în anul 1879 și efortul extraordinar depus de o elită și de un popor care nu avea și nu își cunoștea drepturile pentru a ieși din starea de feudalism într-un efort imens de modernizare. În fine, ultimul studiu este deosebit de interesant. Intitulat „Appunti per la storia dell'emigrazione italiana in Romania, 1879-1914", studiul prezintă un capitol important din istoria statului român și anume prezenţa unei comunităţi, italiene, importante nu atât prin numărul său cât prin rolul pe care aceasta l-a avut în procesul de modernizare a statului român. Acest studiu pare relativ stingher în raport cu logica volumului și este o adăugire mai puţin organică. Cu toate acestea informaţiile pe care le oferă mau convins să îl felicit pe Dinu în decizia acestuia de a îl publica în carte. Și asta deoarece este o adevărată mină de informaţii care pot ajuta un cercetător să dezvolte o analiză asupra fenomenului migrator italian în spaţiul românesc. Dificultatea lui Dinu pentru a realiza o istorie organică a comunităţii italiene din România este dată de carenţa fondurilor de arhivă. Din păcate, și aici vorbesc din experienţă personală, sunt puţine arhive în România care pot să informaţii utile pentru a recrea o istorie a italienilor în România. În plus, în Italia, migraţia italienilor în România nu a fost studiată doarece, din punct de vedere numeric este minoră în raport fluxul migrator spre cele două Americi. Concluzia după lecturarea acestui volum de studii este că efortul intelectual al autorului s-a concretizat prin aducerea în atenţia specialiștilor a unor elemente noi și interesante din istoria modernă a României. Nivelul intelectual ridicat al acestor studii s-a datorat unei temeinice cercetări în arhive. În plus, Dinu a știut să folosească metoda analizei comparate reușind să aducă un aport important în studiul istoriei românești, care în perioada comunistă a fost profund ideologizată. Regretul autorului acestei recenzii este că lucrarea cu titlul Studi Italo-Romeni. Dipomazia e società, 18791914 • Italien-Romanian Studies. Diplomacy and Society, 1879-1914 a fost editată în limbile italiană și engleză. Acest fapt îi creează o inevitabilă restrângere a difuziunii ideilor pe fondul unui subiect care este de nișă. Sabin Drăgulin [„Dimitrie Cantemir" Christian University] 192 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 Destinul unui lider comunist Recenzie În anul 2012, editura de prestigiu Giulio Einaudi a publicat cartea profesorului Giuseppe Vacca, intitulată Vita e pensieri di Antonio Gramsci (1926-1937). Apariţia acestei cărţi a reprezentat pentru editură și pentru specialiștii în Gramsci un moment important deoarece, Vacca este unul dintre cei mai importanţi cercetători asupra vieţii și operei lui Antonio Gramsci. În același timp, Vacca este președintele fundaţiei Institutului Gramsci din Roma și a Comisiei știinţifice al ediţiei naţionale a scrierilor lui Antonio Gramsci. Activitatea intelectuală de mai bine de jumătate de secol a lui Giuseppe Vacca, în calitate de istoric al gândirii politice, a fost închinată studiilor gramsciene. Dintre ultimele lucrări pe această temă amintim: Giuseppe Vacca, Togliatti editore di Gramsci, Carocci 2005; Giuseppe Vacca, Gramsci a Roma, Togliatti a Mosca, Einaudi, 1999; Giuseppe Vacca, Appuntamenti con Gramsci, Carocci 1999; Giuseppe Vacca, Gramsci e Togliatti, Editori Riuniti, 1991. Antonio Gramsci, obiectul de studiu a unei școli de gândire în Italia intitulată „școala gramsciană", s-a născut în Sardenia în anul 1891. A studiat la universitatea din Torino, la Facultatea de Litere și filozofie, fără să își dea însă licenţa. În anul 1910 s-a înscris în Partidul Socialist, iar în august 1917 a devenit secretarul regional al secţiei din Torino. La 1 mai 1919 a înfiinţat ziarul Ordine Nuovo iar în 1921 a fost unul dintre creatorii Partidului Comunist Italian, care s-a născut ca urmare a unei sciziuni ce a avut loc în interiorul Partidului Socialist. A fost arestat la ordinele guvernului fascist, în noiembrie 1926, fiind condamnat în 1928 la douăzeci de ani de închisoare, pedeapsă care a fost redusă ulterior la zece ani. A murit pe 27 aprilie 1937, la zece zile după ce și-a ispășit pedeapsa. Scrierile pe care teoreticianul marxist le-a scris în închisoare între anii 1929-1935 au fost publicate imediat după încheierea celui de-al doilea război mondial cu titlul „Quaderni del Carcere", iar textele sale care au privit tema risorgimentală au fost publicate separate sub titlul „Il Risorgimento", de către editura Einaudi, în anul 1949, ediţie care a fost republicată în ultimii 50 de ani de mai multe ori. Volumul intitulat Vita e pensieri di Antonio Gramsci (1926-1937), este împărţit în 18 capitole. Titlurile acestora sunt: „Prima dell'arresto"; „Tania Schutht"; „Il ruolo di Piero Sraffa e i primi tentativi di Liberazione"; „Il giudice Macis"; „Il silenzio di Giulia e l'isolamento politico"; „La vita politica come lotta pe l'egemonia. Intermezzo sulla Costituente"; „Fili strappati"; „Psicoanalisi e razionalizzazione"; „La questione ebraica in Europa e in Italia"; „Se la vita di Gramsci è in pericolo"; „Il codice Croce"; „Il ritorno della strana lettera"; „L'enigma del tentativo grande"; „Un obiettivo raggiunto: la liberta condizionata"; „L'espatrio negato"; „Il destino dei Quaderni". Pe parcursul acestui volum este prezentată perioada de unsprezece ani care a semnat destinul intelectual, politic și uman al lui Gramsci, secretarul politic al Partidului Comunist Italian de la acea dată. Este arcul de timp care cuprinde anii 1926 (noiembrie) și cel al morţii Giuseppe Vacca, Vita e pensieri di Antonio Gramsci (1926-1937) Torino, Giulio Einaudi editore, 2012. 193Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 1937 (aprilie). Doar în primul capitol intitulat „Prima dell'arresto" Vacca ne dezvăluie perioada parcursă de Gramsci între anii 1922-1923 în Rusia și întâlnirea cu viitoarea sa soţie Giulia Schucht. În toate celelalte capitole Vacca reconstruiește în minime detalii, bazându-se pe documente edite și inedite, multe dintre momentele mai puţin cunoscute din viaţa lui Gramsci. Autorul volumului explică pas cu pas experienţa din închisorile fasciste a lui Gamsci, perioadă care a fost străbătută de teama de a fi „uitat" din punct de vedere politic de către „tovarășii de drum" din PCI, teroarea de a fi părăsit de soţia Giulia și bănuiala că Palmiro Togliatti, secretarul general al PCI i-ar sabota eliberarea. Și asta deoarece, odată cu arestarea lui Gramsci, conducerea partidului a trecut în mâna lui Togliatti. Acesta va deveni liderul de necontestat al partidului până la momentul morţii sale, în anul 1964. În paginile volumului lui Vacca străbate foarte clar destinul lui Gramsci din închisoare odată cu „părăsirea" acestuia de către PCI în momentul în care acesta începe să critice evoluţia mișcării revoluţionare din Uniunea Sovietică și a pus la îndoială rolul și politica impusă de Stalin mișcării comuniste internaţionale. Ei bine, tocmai în această perioadă, Togliatti începe să deţină un rol de prim rang la conducerea Kominternului. De aceea, Vacca consideră că o eliberare a lui Gramsci ar fi fost inoportună pentru Togliatti și pentru mișcare comunistă italiană. Din alt punct de vedere, în perioada petrecută în închisoare, teoreticianul sard elaborează o istorie al „Risorgimento italiano", văzută pe diferite paliere, care aduce o reviziune profundă a elementelor fundamentale ale bolșevismului, cum ar fi: concepţia asupra „politicii" și a „statului", analiza „situaţiei mondiale", „teoria crizei" și „doctrina războiului". Notiţele sale reunite în „Quaderni del carcere" aduc un nou tip de gândire, un nou tip de abordare a rolului „revoluţiei" în societate. Pe baza acestei abordări își propunea, imediat ce ar fi fost eliberat, să ducă o luptă în interiorul mișcării comuniste europene pentru a schimba „drumul" impus de Komintern. Din „Quaderni" răzbate clar diferenţa ideologică dintre Gramsci și Togliatti, diferenţe care începuseră să se manifeste înainte de arestare și să se sedimenteze și să se articuleze pe parcursul perioadei petrecute în închisoare. În lucrarea lui Vacca răzbate cu tărie dorinţa lui Gramsci de a nu face niciun fel de concesie ideologică regimului fascist, de a menţine o atitudinea rigidă faţă de statul condus de Mussolini, manifestată prin refuzul acestuia de a cere graţierea unor instituţii considerate ilegitime, cu „actele de revoltă" manifestate împotriva tuturor celor care pun la îndoială ideile sale politice și asprele acuzaţii aduse elitei partidului comunist și mai ales lui Togliatti că nu au făcut nimic pentru ca acesta să fie eliberat din închisoare. Ioana Cristea Drăgulin [The University of Bucharest] 194 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 Civil Society vs. Elites in the Breakdown of Democracy Recenzie Pendulating in the political science literature between friend and foe when it comes to its relation with democracy, civil society – „reassembled from an array of partial identities and abstractions" – receives in Nancy Bermeo's book a cross-national, crossregional empirical examination with the purpose of establishing not only its degree of culpability when it comes to democratic breakdown but also of indentifying the exact structures which might stand in the way of the breakdown . Bermeo's study is very compelling as she puts forward a very well documented comparative historical narrative that places the citizen under central and close examination, thus leading the reader through various stories, whose denouements offer, with three noteworthy exceptions out of the 17 case studies under scrutiny, an intriguing recurring theme of leadership failure. The author's central question – are ordinary citizens guilty for the breakdown of democracy? – is met with an array of challenges that give the opportunity to re-examine in the first part of the book some of the most important scholarly literature on civil society's role in regime breakdown and consolidation. Bermeo's answer, that „democracies will only collapse if actors deliberately disassemble them and the key actors in this disassembling process are political elites", uses as a platform for argumentation Sartori's celebrated polarization thesis which states that „when political actors group themselves in opposite and distant ideological camps they vacate a middle ground where cooperation is most likely and democracy open to collapse". Furthermore, by joining the ranks of anti-democratic forces, the suspect citizenry fills in the two poles of the political spectrum. Sartori takes his cue from one of the two different perspectives on the issue of civil society and democratization, namely the one argued upon by John Stuart Mill, Proudhon, Beatrice Webb, Hirschman or O'Donnel, according to which the political wisdom of the ordinary citizen must be witnessed with suspicion as democracy may be harmed by an overly active society in which the citizen is „gifted" with the attributes of ignorance. This challenge from the base contained by the polarization thesis is being evaluated by Nancy Bermeo with empirical evidence drawn from the relation between citizen action and regime breakdown in chronologically different settings. A first analysis is made by the author on interwar Europe, a historical period which has offered the literature on regime breakdown a type of story in which citizens are seen as incapable of handling their new formal rights and the economic scarcity, while leaders are overloaded with demands from a continuously active society. The story goes that in the end, due to an acute lack of political and economic satisfaction „citizens turn towards extremist parties and against democracy itself". Nancy Bermeo, Ordinary People in Extraordinary Times. The Citizenry and the Breakdown of Democracy Princeton University Press, Princeton and Oxford, 2003, 265 pp. 195Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 By looking at popular support in interwar Europe for anti-democratic parties measured through political participation in movements, voting and strikes, the author concludes that there was only a small fraction of ordinary citizens petitioning for the extremes of the political spectrum. The event analysis gives some very interesting information as related to political participation. In what regards strikes for example, Bermeo states that it has been held as a common view that workers were on strike until the moment of regime collapse in the aftermath of WWI, the fact being, as revealed by this study, that although there was an increase in activity due to the expansion of trade-unions freedoms and an inspiration from the Bolshevik revolution, the number of individuals engaging in strike activity was generally decreasing in the years immediately prior to democratic collapse. The conclusion for this first set of event-analysis is that in Italy, Germany, Greece, Romania and the Kingdome of Serbs, Croats and Slovenes, anti-democratic leaders were simply handed power by individual decision-makers who had the option of granting power to someone else, and in the remaining cases democracies fell because of military assaults or executive coups. This is the moment when Bermeo turns again to Sartori's polarization thesis in order to see whether elites dismantled interwar democracies because ordinary people polarized. By refuting two of the three core components of the polarization thesis due do the fact that they are inappropriate to the realities of interwar Europe, and backing the remaining component which holds in most of the cases, as ruling parties where flanked by mutually exclusive opposition before democracies broke down, Bermeo concludes that defections from democracy took place among elites and not in popular will. Backing this view in the second part of the book with evidence from Chile, Brazil and Argentina and adding to the list a series of three successful cases of endurance at the threat of democratic collapse represented by Poland, Venezuela and Czechoslovakia, Bermeo offers a classic case scenario of regime breakdown and identifies with the help of the successful cases a key element that might be seen as the strength of the regime in the face of breakdown. The understanding we have of de mocratic collapse cannot in Bermeo's view be drawn from the polarization thesis 100% and it is necessary to pay very close attention to how the process of polarization relates to the interests of the military in terms of effecting the latter's perceptions. In this case polarization becomes a maneuverable element which if not played out correctly by civilian forces the military might step in as „defender of democracy". The key in blocking this type of scenario takes us back to the type of political institutions that best constrain the popular tendencies that work against democracies: parties. Strong political parties, as the literature on the subject suggests, control less desirable instincts. But it is not the strength of the party in its institutionalized form or in its popularity that hold back this malice instincts, but another type of strength that lacked in all but the three successful cases, and which is defined by Bermeo as distancing capacity, by this suggesting the strength to distance a party and its members from acts of violence and lawlessness because where major parties succeed in distancing themselves from violence, electoral democracy is much more likely to survive. The unification of the elite against extremism in Poland around what was called the Petka or The Castle Group, the signing of the Pact of Punto Fijo in 1958 in Venezuela by the country's political elites for „cooperation in defense of the democratic system", or Finland's Lawfulness Front, a coalition of parties which immediately after its formation curtailed the ex tremist Lapua movement, represent in Bermeo's view examples of distances capacity through immediate action taken by political elites against the breakdown of democracy. 196 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 The almost judicial stance of „ordinary people vs. elites in the breakdown of democracy" and the introduction of a notion such as „distancing capacity"a notion which implies from the begging a potential imbedded danger for democracy in the actions of the elites offer to the reader of this study an image of positions of attachment to democracy as a regime, with the civil society almost constantly occupying a position of faith and the elites playing on that position of faith to engineer collapses. Nancy Bermeo's study represents a very accurate work of comparative politics with a political subject treated in a thorough historical manner and with original empirical evidence. Chițac Mădălina Luciana [The University of Bucharest] Reconfigurarea spațiului politic prin legătura discurs – acțiune Recenzie Ediţia în limba română a celei dea doua cărţi importante a Hannei Arendt (nu doar din punct de vedere cronologic) traduce cu exactitate titlul original („The Human Condition", The University of Chicago Press, 1958). Dimpotrivă, ediţia franceză nuanţează titlul într-un mod care, departe de a fi o contribuţie nepermisă a traducătorilor, introduce cititorul de la bun început în miezul cărţii: „Condiţia omului modern". Această variantă de titlu exprimă sintetic scopul cărţii afirmat încă din prolog: „reconsiderarea condiţiei umane din punctul de vedere al ex perienţelor noastre celor mai noi și al spaimelor noastre celor mai recente" (p. 10). Sensul reconsiderării nu este însă acela de a propune soluţii („cartea de faţă nu oferă răspuns la asemenea griji și dileme"), ci de a îndemna la reflecţie („propunerea mea este, așadar, foarte simplă: nimic mai mult decât să gândim ceea ce facem"). Iar acest „ceea ce facem" definește „tema centrală a acestei cărţi". Tot din prolog aflăm că „ceea ce facem", la modul general, înseamnă să gândim (vita contemplativa) și să avem activităţi (vita activa). Dintre cele două forme ale lui „ceea ce facem" doar vita activa face obiectul cărţii de faţă. Prin urmare, ceea ce Hannah Arendt propune nu este o gândire a gândirii, ci o gândire despre „structura și părţile cele mai elementare ale condiţiei umane, despre acele activităţi considerate, atât în mod tradiţional, cât și potrivit opiniei obișnuite, ca aflându-se la îndemâna fiecărei fiinţe omenești". Se subînţelege de aici că dacă vorbim despre „condiţia omului" (la singular) și nu „condiţiile omului/oamenilor" este tocmai pentru faptul că există ceva care este comun absolut tuturor oamenilor, iar acest ceva este vita activa. Dacă vita activa concretizează noţiunea abstractă de egalitate, fiind în același timp un dat ontologic al omului, atunci provocarea stă, din punctul meu de vedere, în des coperirea libertăţii (ca valoare individuală, realizabilă în diferite grade) plecând de la egalitate/vita activa (ca premisă comună). Hannah Arendt, Condiţia umană Trad. Claudiu Vereş şi Gabriel Chinea, Ed. Idea Design & Print, Cluj, 2007, 276 p. 197Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 De această sarcină, Hannah Arendt se achită admirabil. Născută poate nu întâmplător la Königsberg (1906), Arendt a preluat de la Immanuel Kant pe care l-a cunoscut în adâncime (a ţinut o serie de prelegeri despre filosofia politică a lui Kant, adunate post-mortem de R. Beiner în „Lectures on Kant's Political Philosophy, University of Chicago Press, 1982) metoda distincţiilor între cuvinte. Astfel că, cel puţin în formă, cititorul nu va trece cu ușurinţă peste deosebirile făcute între noţiuni ale vocabularului politic (și nu numai). Confuzia semantică este pusă de Arendt la temeiul problemelor pe care contextul le ridică (tema va fi reluată admirabil de Giovanni Sartori în „Ce facem cu străinii? Pluralism vs. mul ti cul turalism", Humanitas, 2007). Astfel că situaţia sau condiţia omului modern stă în legătură strânsă cu descoperirea sen sului vita activa. Arendt vorbește despre acest sens plecând de la trei distincţii majore: labor („muncă"), work (transpus în această carte prin „lucru", iar în alte traduceri prin „operă" sau chiar „fa bri caţie") și action („acţiune"). Noţiunea de „muncă" trebuie înţeleasă ca de nu mind activitatea care susţine viaţa sau, în cu vintele autoarei, „corespunde pro cesului biologic al corpului omenesc, ale cărui funcţii spontane de creștere, metabolism și declin final sunt legate de necesităţile vitale pe care munca le produce și le introduce în procesul vieţii" (p. 13). Carac teristica acesteia este rutina sau repetiţia (cuvântul pentru care optează tra ducă torii români). No ţiunea de „lucru"/„ope ră"/ „fabri ca ţie"/"producţie", așa cum re zultă și din variantele de traducere, este mai problematică, trebuind înţeleasă drept „activitatea ce corespunde carac terului nenatural al existenţei umane, care nu este întipărită în și a cărei moarte nu este compensată de ciclul perpetuu al vieţii speciei". De „lucru" depinde uni ver sul artificial care înconjoară omul și care, în același timp, îi oferă mediul prielnic de dezvoltare. Caracteristica acesteia este multiplicarea. După cum „munca" nu-i tot una cu „lucrul", nici caracteristicile lor nu trebuie confundate: „Repetiţia este impusă de ciclul biologic, căruia îi rămâne subordonată; nevoile și cerinţele corpului omenesc vin și pleacă și, cu toate că reapar fără încetare la intervale regulate, nu persistă niciodată un timp îndelungat. Multiplicarea, în contrast cu simpla repetiţie, multiplică ceva ce posedă deja o existenţă relativ stabilă, relativ permanentă la lume" (p. 119). În sfârșit, „ac ţi unea" este „singura activitate care se petrece de-a dreptul între oameni, fără mij locirea obiectelor (precum în cazul „lucrului" n. m. ND) sau a materiei (ca la „muncă" n.m. ND)". Așadar, observăm aici nu doar o simplă clasificare, ci și o ierarhizare a activităţilor omului (vita activa) care conferă sens condiţiei sale. Pe temeiul efortului de clasificare și ierarhizare tocmai subliniat, merită recapitulat faptul că dacă munca este activitatea de asigurare a existenţei biologice (comune vieţii), lucrul al celei ar tificiale (preponderent umane), acţiunea este activitatea exclusiv umană. Toţi sunt capabili de aceasta și pentru că este cea mai înaltă dintre cele comune, fiecare tre buie să tindă către ea. Măestria Hannei Arendt la operarea distincţiilor ne îm piedică să credem că „acţiunea" este în făţișată aici din perspectivă teleologică (ca scop sau finalitate). Mai degrabă este vorba de căutarea sensului acesteia. Un motiv ar fi că Hannah Arendt, în eco nomia argumentaţiei, pare să privilegieze sensul în faţa scopului: „[...] un scop, odată atins, încetează să mai fie scop și își pierde capacitatea de a ghida și de a justifica alegerea mijloacelor, de a le organiza și de a le produce [...] Sensul, dimpotrivă, trebuie să fie permanent și să nu piardă nimic din caracterul său, fie că este atins sau, mai curând, descoperit de om, fie că îi scapă omului" (pp. 129-130). Dacă se merge pe ideea că „munca" satisface nevoile, „lucrul" făurește ins trumente, atunci „acţiunea" caută bi ne le public. În această căutare a binelui public, sensul este mult mai important decât scopul. Hannah Arendt nu și-a scris lucrările ca pe un sistem (de aceea spun numeroși exegeţi nici nu a reușit să creeze o școală), ci ca o gândire neter minată (vezi David Miller, Enciclopedia Blackwell a gândirii politice, trad. Dragan Sto198 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 ianovici, Humanitas, 2000, p. 39). În plus, nici n-ar fi putut să fie altfel de vreme ce una din concluziile la care ajunge în „Originile totalitarismului" (publicată în 1951) este aceea că ideologia reprezintă un sistem social (alcătuiește un proiect social la care îi asociază două valori specifice domeniului știinţific: certitudinea și închiderea într-un întreg). Iată de ce Hannah Arendt gândește îm plinirea libertăţii tocmai în „acţiune" în trucât aceasta subîntinde și impre dic ti bilitatea, necunoscutul. În sens imediat, „Condiţia umană" (1958), la fel ca și celelalte cărţi („Between Past and Future", 1961; „On Revolution", 1963; „Eichmann in Jerusalem", 1963; „Cri ses of the Republic", 1972; etc) răs punde unor întrebări și aprofundează te me cu prinse deja în lucrarea care i-a adus con sacrarea: „The Origins of Totalita ria nism" (1951). Lucrurile nici n-ar putea sta alt minteri de vreme ce în această grandioasă lucrare Arendt pune trei întrebări sub stanţiale: „Ce s-a petrecut? Cum? De ce?". În sens larg, toată opera se topește în singura încercare de a reîntemeia poli ticul, după deformările care au avut loc nu neapărat în decursul expe rienţei to talitare, de vreme ce aceasta se dove dește a fi consecinţă, ci a evoluţiei istorice înseși. Plecând de la paradigma Greciei pre-socratice, viaţa politică în care individul intră doar prin acţiune (parxis) este gândită ca un veritabil modus vivendi: este un spaţiu al începuturilor, al exerciţiului libertăţii, al curajului, al discernământului (nu trebuie uitat că, în viziunea sa, Eichmann s-a dedat la rău graţie nu firii sale – ar fi putut gândi Arendt care și-a scris doctoratul în Sf. Augustin altfel?ci lipsei de discernământ). Viaţa politică astfel înţeleasă cunoaște drept rezultat recalibrarea noţiunii de putere în care aceasta nu mai semnifică dominarea asupra celorlalţi (ca în forma paroxistică și deci nemaiîntâlnită vreodată pe care produs-o totalitarismul), ci activitatea între egali: „puterea se actualizează numai acolo unde între cuvânt și faptă nu există o ruptură, unde cuvintele nu sunt goale, nici faptele brutale, acolo unde cuvintele nu sunt întrebuinţate ca să ascundă intenţii, ci ca să dezvăluie realităţi, iar faptele nu sunt folosite ca să violeze și să distrugă, ci sa că stabilească relaţii și să creeze noi realităţi" (p. 166). Astfel, puterea devine legătura din tre vorbire și faptă, dintre discurs și acţiune cele două manifestări prin excelenţă ale acţiunii politice. Traducerea acestei importante cărţi (poate cea mai filosofică) a gânditoarei americane de origine germană reprezintă nu doar o contribuţie la înţelegerea și acceptarea critică a lui Habermas pe care în mod netăgăduit l-a influenţat, ci și o cale întârziată (dar nu tardivă!) de a reconfigura spaţiul politic românesc, pornind de la concepte asupra cărora nu trebuie să existe ambiguitate. Efortul traducătorilor români este meritoriu, dar tocmai pentru faptul că vorbim despre limpezimea termenilor, n-ar fi fost lipsită de rost însoţirea traducerii de un glosar și un indice tematic. Nicolae Drăgușin [„Dimitrie Cantemir" Christian University] 199Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 Realismul neoclasic: un suflu nou pentru o teorie fundamentală Recenzie Departe de a fi o paradigmă epuizată a teoriei relaţiilor internaţionale, realismul politic revine în prim planul cercetării relaţiilor internaţionale cu un nou curent: realismul neoclasic. Cu toate că acest curent al paradigmei realiste a fost identificat pentru prima dată în 1998 de către Gideon Rose1, au trecut mai bine de 10 ani de zile până ce acesta și-a găsit o articulare teoretică coerentă în literatură de specialitate prin lucrarea de faţă. Obiectivele volumului de faţă sunt rafinarea și sistematizarea realismului neo clasic, trasarea unor direcţii de cercetare, diferenţierea realismului neoclasic de celelalte curente realiste, diferenţierea acestei teorii de celalte teorii ale relaţiilor internaţionale, dezvoltarea conceptului statului atât ca instrument analitic în cadrul studiilor de securitate cât și ca variabilă intermediară în studiul politicii externe (p. 6). Autorii acestei lucrări și-au propus să ofere raspunsuri la o serie de întrebări de cercetare fundamentale din punct de vedere teoretic pentru realismul neoclasic: cum sunt evaluate ameninţările de către state sau mai bine zis de către decidenţii politici care iau decizii în numele statului, ce se întâmplă când apar disensiuni în privinţa naturii ameninţărilor externe cu care se confruntă statul, cine decide până la urmă gama de acţiuni și măsuri acceptabile în cadrul politicii ex1 Gideon Rose, Neoclassical Realism and Theories of Foreign Policy, World Politics, Vol. 58, No. 1 (1998), . 144-172. terne, în ce măsură și până la ce ce nivel actorii interni influenţează deciziile de politică externă, cum și în ce circumstanţe factorii de natură internă vor împiedica statele să aplice strategii fundamentate pe teoria echibrului de putere și a balanţei ameninţărilor, cum mobilizează și extrag statele de la societate resursele necesare implementării politicii externe și de securitate naţională (p. 1). Structura volumului este organizată în jurul acestor întrebări de cercetare, fiecare capitol oferind un răspuns la una dintre acestea. Steven E. Lobell formulează un model teoretic pentru a explica cum identifică statele ameninţările la propria securitate. Autorul susţine că statele nu reacţionează numai la variaţiile în distribuţia agregată a puterii, ci și la variaţii unitare ale elementelor puterii naţionale. Mark Brawley arată în articolul său cum sunt analizate ameninţările de către decidenţii politici și cum se adaptează marea strategie la acestea, în cazul unor medii internaţionale permisive, care se caracterizează printr-o ambiguitate a distribuţiei puterii pe termen lung, a intenţiilor statelor și a alianţelor posibile. În cazul acestor medii internaţionale permisive marile puteri își definesc în mod variabil nevoile de securitate și își sacrifica politica de apărare naţională pe termen scurt, în favoarea satisfacerii intereselor economice pe termen lung. Jennifer Sterling-Foker combină realismul neoclasic cu abordarea constructivistă pentru a critica concepţia liberală desSteven E. Lobell, Norin M. Ripsman, Jeffrey W. Taliaferro: Neoclassical Realism, the State, and Foreign Policy New York, Cambridge University Press, 2009. 200 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 pre interdependenţa economică și dividentul păcii (peace divident). Teoriile liberale nu pot explica în mod coerent cum statele întreţin relaţii economice profitabile și în același timp să fie rivali din punct de vedere politic și militar. Explicaţia pentru acest dublu fenomen de competiţie și cooperare se găsește în formularea identităţilor naţionale și a faptului că competiţia pentru resursele limitate ale sistemului internaţional are loc atât la nivel inter-statal, dar și între grupurile de interese din interiorul statelor. Problema spinoasă a cauzalităţii in ter venţiilor militare și a implicării în războaie este tratată de către Colin Dueck, care argumentează că factorii interni influenţează decizia de intervenţie, dar nu reprezintă cauza fundamentală a acestora. Rolul actorilor interni în formularea politicii externe este examinat și de către Norin M. Ripsman. Acesta argumentează că actorii societali influenţează doar stilul și momentul la care politicile externe si de securitate vor fi implementate. Interesul naţional este formulat în raport cu structura sistemului in ternaţional, cu excepţia situaţiilor în care statul se găsește într-un mediu relativ be nign. Modul în care statul extrage resursele de la societate este explicat de către Jeffrey M. Taliaferro care crează un model teoretic pornind de la premisa că statele fie imită practicile testate cu succes ale altor state, în speţă mari puteri, fie sunt forţate să inoveze pentru a contracara ameninţările generate de sistemul internaţional. Randal Schweller explică fenomenele de sub-expansiune (underexpansion) și sub-agresiune (under-agression) asociate cu relativ puţinele tentative recente de impunerea a hegemoniei în cadrul sistemului internaţional prin dificultatea mobilizării resurselor naţionale în era politicii de masă. O critică a abordării realismului neo clasic este formulată de Benjamin O. Fordham care argumentează că teoriile de relaţii internaţionale care aderă la un model aditiv al mediului intern și extern, adică tratându-le separat, dar complementar, sunt eronate. Fordham oferă ca alternativă un model teoretic care consideră ca mediul intern și extern în care acţionează statul, se găsesc într-o relaţie simbiotică. Ultimul capitol al volumului este dedicat recapitulării argumentelor fundamentale ale realismului neoclasic, respingerii criticilor și trasării unor noi direcţii de cercetare. Realismul neoclasic consideră că sistemul internaţional, în special distribuţia puterii în cadrul acestuia, afectează comportamentul statului. Astfel consideraţiile ce ţin de distribuţia puterii și de echilibrul puterii figurează ca priorităţi în formularea politicii externe. Realismul neoclasic propune un program de cercetare coerent, un lucru care a lipsit realismului clasic și formulează ipotezele privind comportamentul statelor într-o manieră deductivă, și nu inductivă. Spre deosebire de neorealismul (realismul structural) lui Keneth Waltz, realismul neoclasic se ocupă cu studierea și explicarea politicii externe. Realiștii neoclasici consideră anarhia ca fiind cauza permisivă conflictelor internaţionale și nu cea fundamentală. Anarhia din cadrul sistemului internaţional face ca acest mediu să fie opac, fapt ce afectează modul în care sunt luate deciziile de politică externă. Un punct de vedere pe care cele două curente realiste îl împărtășesc este rolul variabilelor sistemice în determinare politicii externe. În raport cu neorealismul, realismul neoclasic diferenţiază între unităţile sistemului internaţional, fără însă a deveni o teorie reducţionistă. Realismul neoclasic evită acest lucru deoarece identifică cauzele comportamentului statelor atât la nivelul unităţii cât și la nivel sistemic. Ca și realismul clasic, realismul neoclasic explică politicile externe ale statelor, dar integrează variabilele de nivel sistemic, susţinând că acestea din urmă joacă un rol determinant în formularea politicii externe și de securitate naţională. Proponenţii realismului neoclasic acor dă, ca și realiștii clasici, o atenţie sporită raporturilor dintre stat și societate. Realismul neoclasic critică teoria păcii democratice din punctul de vedere al viziunii pluraliste a acesteia din urmă 201Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 asupra statului. Este criticată ca fiind lipsită de dinamism și nediferenţiată, viziunea acestei teorii asupra statului democratic (statele democratice nu poartă războaie cu alte state democratice, democraţiile tind să câștige războiele în care sunt implicate și democraţiile sunt actori de încredere din cauza transparenţei instituţionale). Teoreticenii realismului neoclasic critică instituţionalismul liberal (neoliberalismul) pentru viziunea pluralistă asupra statului, dar și pentru incoerenţa sa metodologică. Modelul teoretic formulat de către instituţionalismul liberal nu este consistent și nu explică în mod coerent fenomenele internaţio nale. Teoreticienii realismului neoclasic adoptă un punct de vedere critic și faţă de teoriile raţionaliste ale relaţiilor internaţionale, aici fiind vizate teoria utilităţii preconizate (expected utility theory) formulată de Bruce Bueno de Mesquita și modelul negociat al războiului (bargaining model of war). Sunt criticate în speţă premisele fundamentele ale acestor teorii, care susţin că decidenţii politici au acces automat la toate resursele statului, conducătorii statului nu trebuie să negocieze cu actorii societali pentru formularea și aplicarea politicilor și că aceștia nu pot răspunde într-un mod flexibil la variaţiile echilibrului de putere în cadrul sistemului internaţional (p. 289). De critica realismului neoclasic nu scapă nici abordările Innenpolitik și de tip marxist, argumentând că politica externă nu poate fi formulată sau aplicată ignorând constrângerile mediului internaţional (p. 291). Relaţia realismului neoclasic cu constructivismul este complexă, volumul dovedind că ambele abordări sunt complementare. Această complementaritate între cele două teorii ale relaţiilor internaţionale se datorează fundamentului socio-biologic al acestora: fiinţele umane formează în mod natural grupuri sociale, și în conformitate cu argumentele constructiviștilor, grupurile sociale crează și formează legături între indivizi prin intermediul unor practici sociale comune, fiind create astfel identităţi și instituţii (pp. 111-114). Realismul neoclasic pornește de la premisa că politica internaţională este o competiţie permanentă între state pentru putere și securitate înt-un mediu dominat de incertitudine și unde resursele sunt limitate. Forţele care acţionează la nivelul sistemului internaţional provoacă statele să găsească cele mai eficiente modalităţi de a-și furniza securitate. Distribuţia puterii relative în cadrul sistemului internaţional definește comportamentul statului în raport cu ceilalţi actori ai sistemului internaţional. Particularitatea realismului neoclasic constă în integrarea variabilelor de la nivelul unităţii (constrângeri de politică internă sau percepţii/preferinţe ale elitelor) în cadrul modelului explicativ. Aceste variabile intermediare intervin între variabila independentă, structura sistemului internaţional și variabilă dependentă, politica externă. Ca și celelalte curente realiste, realismul neoclasic este o teorie statocentrică, dar este prima care formulează o teorie a statului.1 Realismul neoclasic concepe statul în termeni Weberieni, ca unitate politică teritorială ce își exercită cu succes monopolul legal al puterii. Concepţia realist neoclasică a statului por nește de la ideea de tribalism și grupuri conflictuale: finţele umane nu pot supravieţui ca indivizi într-un mediu anarhic, de aceea formează grupuri. Gru purile conflictuale sunt unităţile fundamentale ale vieţii politice și sociale, nu indivizii.2 Motorul social al creării grupurilor conflictuale și a sta1 Realismul a fost criticat în mod constant pentru absenţa unei teorii a statului. Vezi Andrew „Moravcsic Taking Preferences Seriously: A Liberal Theory of International Politics", International Organization, Vol. 51, no. 4 (1997), pp. 513-553, Stefano Guzzini, Realism și relaţii internaţionale, trad. Diana Istrăţescu (Iași: Institutul European, 2000). 2 Robert Gilpin este primul autor realist care a utilizat conceptul de grupuri conflictuale pentru a explica dezvoltareas tatului. Vezi War and Change in World Politics, (Cambridge: Cambridge University Press, 1981) și „The Richness of the Tradition of Political Realism", International Organization, Vol. 38, Nr. 2 (1984), pp. 287-304. Realismul neoclasic dezvoltă mai departe această idee. 202 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 telor o constituie frica de inamici (metus hostilis). Statul naţional este un produs al sistemului internaţional, presiunile exercitate de către anarhia internaţională creând o dinamică imi tativă ce a dus la răspândire acestui model de organizare politică.(p. 30) Una din întrebările de cercetare fundamentale ale realismului neoclasic este cine este responsabil pentru formularea și punerea în aplicare a politicii externe. Pentru a răspunde la această întrebare realismul neoclasic formulează conceptul de Foreign Policy Executive (FPE – cabinetul de politică externă) care re prezintă statul în raport cu alţi actori ai sistemului internaţional. FPE este compus din șeful de stat sau de guvern și din miniștrii și demnitarii cu atribuţii în domeniul afacerilor externe și a politicii de securitate naţională (p. 25). Membrii FPE au un acces privilegiat la informaţiile vitale pentru formulare politicii externe și de securitate naţională, informaţii privitoare la ameninţările de la nivelul sistemului internaţional, oportunităţi și capabilităţi. Cabinetul de politică externă se găsește la intersecţia dintre politica internă și sistemul internaţional, găsinduse astfel în poziţia de a percepe constrângerile de natură sistemică și de a formula politica externă. Realismul neoclasic consideră FPE ca fiind în general autonom în raport cu societatea, dar în anumite circumstanţe poate fi forţat să negocieze cu anumite cu grupuri de interese pentru a formula politici și a extrage resurse. Statele acţionează unitar în cadrul sistemului internaţional, conducătorii acestora definesc interesul naţional și formulează politica externă în raport cu constrângerile de natură sistemică. În ciuda abordării statocentrice realismul neoclasic evită să reifice statul, acceptând că acesta nu este echivalent cu naţiunea, iar controlul sau exercitarea suveranităţii asupra unui teritoriu poate varia. De asemenea procesele de evaluare a ameninţărilor, de adaptare strategică și implementare a politicilor externă și de securitate naţională sunt negociate cu gurpurile de interese de la nivelul societăţii. Limitările asupra autonomiei statului în raport cu societatea pot afecta modul în care FPE răspunde la stimulii sistemului internaţional. Teoreticienii realismului neoclasic sunt conștienţi că anu mite state nu acţionează la nivel internaţional ca actori unitari din diferite cauze: lipsa de consens la nivelul elitelor politice, clivaje interne, lipsa coeziunii interne și vulnerabilitatea internă a regimului. O particularitate a acestui volum constă în faptul că autorii consideră că întreagă concepţie realistă a fi în primul rând o filosofie politică, nu o teorie unitară „care să fie confirmată sau infirmată în mod empiric" (p. 14). Coordonatele filosofice ale realismului politic în viziunea autorilor volumului sunt: o viziune pesimistă asupra naturii umane și a posibilităţii schimbării comportamentului uman, respingerea conceptualizărilor teolologice a politicii, o atitudine sceptică faţă de proiectele ce vizează crearea unei ordini internaţionale și că etica și principiile morale sunt produse ale relaţiilor de putere și a intereselor materiale. Realismul neoclasic se dovedește extrem de util în explicarea modului în care statele înţeleg și tratează ameninţările, cum sunt formulate strategiile de securitate și politicile externe și modul în care statul extrage resurse de la societate. Relaţia complexă dintre stat și societate este explicată mai coerent prin utilizarea unor concepte precum Cabinetul de Politică Externă (FPE) și a grupurilor conflictuale. Utilitatea abordării realismului neoclasic în explicarea politicii externe a unui stat va depinde de claritatea constrângerilor sistemice cu care acesta se confruntă. Teoria realismului neoclasic poate explica politica externa a statelor în cazul în care informaţiile furnizate de sistemul internaţional în privinţa ameninţărilor sunt clare, dar nu poate fi făcută o recomandare clară în privinţa modului în care ar trebui să reacţioneze statele. De asemenea teoria explică cazurile de politice externe disfuncţionale și aplicate ineficient. Definirea realismului ca fiind mai mult decât o teorie a știinţei politice, ci o teorie politică poate fi o sabie cu două 203Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 tăișuri. Într-adevăr acest demers are avantajul de a pune pe aceeași treaptă realismul cu liberalismul politic și marxismul, dar concomitent ridică problema tratării acestui discurs privind relaţiile internaţionale ca o ideologie. În al doilea rând aplicabilitatea realismului ca teorie politică ar fi destul de limitată – ar fi o teorie despre relaţiile internaţionale, despre state și despre modul cum acţionează statele în acest mediu; teoria ar conţine puţine prescripţii privitoare la indivizi și cum aceștia afectează sau sunt afectaţo relaţiile internaţionale. Bineînţeles un răspuns la această critică ar fi că indivizii sunt trataţi ca membrii ai unor grupuri mai mari – grupuri etnice, grupuri de interese, naţiuni, state – și că realismul este o teorie a acţiunii colective, nu individuale. Revenind la problema posibilităţii tratării realismului politic ca o ideologie a relaţiilor internaţionale, este bine de citit capitolul lui Randal Schweller (pp. 227-251) cu privire la capacitate de mobilizare ideologică pentru acţiune externă a societăţilor – realismul nu poate fi considerat o ideologie funcţională în era politicii de masă, deoarece îi lipsește conceptulizarea teolologică a acţiunii politice. Realismul nu promite o lume mai bună, ci explică de ce lumea funcţionează în anumiţi parametrii. De asemenea viziunea sa sceptică cu privire la natura umană și semnele de întrebare privind capacitatea de schimbare a acesteia fac din realism un candidat slab pentru o ideologie. Dezvoltarea realismului ca teorie politică necesită un demers atent și mai detaliat, decât ceea ce oferă acest volum, precum și o atenţie deosebită acordată conservării capacităţii explicative a teoriei. Cei care au criticat în mod constant realismul politic pentru lipsa unei teorii a statului vor fi oarecum dezamăgiţi de acest volum. Teoria statului formulată de către realismul neoclasic este în momentul de faţă destul de minimală, dar aducând în atenţie câteva concepte extrem de utile: FPE și grupurile conflictuale. Demersul trebuie însă continuat și com pletat. Realismul neoclasic reprezintă un demers util și necesar în cadrul realismului politic, dovedind capacitatea acestei teorii de a inova în cadrul relaţiilor internaţionale. Această nouă teorie realistă reușeștă să explice coerent modul în care statele își formulează politica externă, trecând astfel peste limitările impuse chiar în cadrul realismului1 și este o alternativă serioasă la teoriile de tip Innenpolitik. Realismul neoclasic trebuie însă dezvoltat și elaborat – un accent deosebit trebuind pus pe dezvoltarea unei teorii a statului George Vișan [The University of Bucharest] 1 A se vedea rezervele privind explicarea politicii externe exprimate de Kenneth N. Waltz în Teoria politicii internaţionale, trad. de Nicoleta Mihăilescu, (Iași: Polirom, 2006), 171-172. 204 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 Semnale Ideologiile politice: origini și impact Autor: Leon P. Baradat, Editura Polirom Anul apariţiei: 2012 Număr pagini: 360 ISBN: 978-973-46-1940-5 Utilizind o abordare cronologică, volumul analizează evoluţia gândirii politice în ultimele trei secole și descrie ideologiile politice în circumstanţele sociale, economice, politice, tehnologice și istorice în care s-au dezvoltat. Materialul este organizat în manieră didactică, fiecare capitol fiind precedat de un scurt rezumat și urmat de întrebări și teme de reflecţie, precum și de recomandări bibliografice. Din cuprins: Ideologia • Spectrul atitudinilor politice • Naţionalismul • Evoluţia teoriei democraţiei • Democraţia liberală și capitalismul • Procesul democratic liberal • Anarhismul • Teoria socialistă • Socialismul aplicat • Fascismul și naţional-socialismul • Ideologiile lumii în curs de dezvoltare • Feminismul și ambientalismul Realismul și balanța de putere Autori: John A. Vasquez, Colin Elman, Editura Polirom Anul apariţiei: 2012 Număr pagini: 360 ISBN: 978-973-46-1908-5 Una dintre cele mai importante lucrări de sinteza din domeniu, reunind contribuţii ale unor specialiști renumiti, Realismul si balanţa de putere explorează toate aspectele unei dezbateri stiinţifice cu o semnificaţie majoră pentru studiul politicii internaţionale. Subiectul ei – balanţa de putere – se află la originea multora dintre controversele teoretice actuale, având implicaţii atât pentru înţelegerea sistemului internaţional, cât și pentru analiza politicii externe. Textele incluse în volum oferă o varietate de perspective ce conduc la o mai bună înţelegere a contextului și coordonatelor dezbaterii pe marginea reacţiilor statului în faţa puterii și ameninţărilor venite din mediul său extern, precum și la o reflecţie mai avizată asupra ambiţiilor teoretice ale realismului și ale concurenţilor sai, în disciplina relaţiilor internaţionale. Din cuprins: Paradigma realistă și programele de cercetare degenerative versus progresive • Evaluarea teoriilor • Puterea progresivă a realismului • Cercetări progresive asupra alianţelor degenerative • Noile cercetări realiste asupra alianţelor • Lakatos și neorealismul • Noua dezbatere asupra balansării puterii • De ce realismul nu funcţionează bine în cazul istoriei internaţionale • Balanţele și balansarea • Exista o balanţă de putere? • Logica și evidenţele neorealismului • Funcţii paradoxale în alianţele internaţionale • Alianţele, balanţele de ameninţări și neorealismul • Măsurarea puterii – și a puterii teoriilor • Evoluţia necesară și naturală a realismului structural 205Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 Daniel Buti – Licenţiat în Știinţe politice (2003). Doctorand în Știinţe politice (SNSPA). Lector universitar la Facultatea de Știinţe Politice din cadrul Universităţii Creștine „Dimitrie Cantemir". Angelo Chielli – Profesor de filozofie politică la Università degli Studi „Aldo Moro" di Bari, director al cursului de „Perfecţionare în politici europene şi Fonduri structurale". Este specializat în filozofia politică a secolului XX, cu precădere în Benedetto Croce. Ultimele cărţi publicate: Benedetto Croce e la crisi della cultura europea e La volizione dell'irreale. „Legge" e „Stato"nella filosofia di Benedetto Croce dalla Filosofia della pratica agli Elementi di politica, amândouă la editura Pensa di Lecce. Mihai Chioveanu – Doctor în istorie al Universităţii „Al.I.Cuza" din Iași (2005) și master în istorie al Central European University din Budapest (1999). În prezent este conferenţiar universitar la Facultatea de Știinţe Politice, Universitatea din București. Din 2004 este membru al delegaţiei României la Task Force for International Cooperation on Holocaust Education, Remembrance and Research. Este autorul lucrării Feţele fascismului. Politică, ideologie și scrisul istoric în secolul XX, Editura Universităţii din București, București, 2005 și a numeroase alte articole și studii pe holocaust și fascism publicate în publicaţii academice precum Studia Politica, The Romanian Political Science Review, Studia Hebraica, Sfera Politicii, Xenopoliana. Domeniile de cercetare acoperă fascismul European, Holocaustul și studiile pe genocide, politica Orientului Mijlociu. Mădălina Luciana Chiţac – Drd. Universitatea din București. Ioana Cristea Drăgulin – Drd., Facultatea de Științe Politice, Universitatea din București, masterat Facultatea de Istorie-Geografie, Universitatea Hyperion din București, licenţă, Facultatea de Istorie, Universitatea din București. Sabin Drăgulin – Lect. univ. dr., Facultatea de Știinţe Politice, Universitatea Creștină „Dimitrie Cantemir", București, secretar general de redacţie Sfera Politicii. Cercetător postdoctoral Facultatea de Știinţe Politice, Universitatea din București. Nicolae Drăguşin – Prep. Univ. Drd., Facultatea de Știinţe Politice Universitatea Creștină „Dimitrie Cantemir" București. Alexandru Florian – Prof. univ., Facultatea de Știinţe Politice, Universitatea Creștină „Dimitrie Cantemir", director general, Institutul Naţional pentru Studierea Holocaustului în România „Elie Wiesel". Claudia Gilia – Lect. Univ.dr. în cadrul Facultății de Drept și Științe Social Politice, Universitatea Valahia din Târgoviște. Florin Grecu – Absolvent al Facultăţii de Științe Politice, Universitatea București: studii de licenţă, master, iar în anul 2011 a susţinut teza de doctorat cu titlul „Construcţia unui partid unic: Frontul Renașterii Naționale". Alexandra Ionașcu – Lect. Dr. Facultatea de Știinţe Politice, UB; Cercetător Asociat CEVIPOL. Cristian Ionescu – Prof. Univ.dr., Facultatea de Știinţe Juridice și Administrative, Universitatea Creștină „Dimitrie Cantemir". Apariţii: Tratat de drept constituţional contemporan, Editura C.H.Beck, București 2008; Drept constituţional comparat, Editura C.H.Beck, București 2008; Contencios constituţional, Editura Universul Juridic, București 2010; Constituţia României comentată și adnotată cu dezbateri parlamentare și jurisprudenţa Curţii Constituţionale. Titlul III, Capitolul I – Parlamentul, Editura Universul Juridic, București 2010. Irina Lonean – Drd., Faculté de Sciences Sociales et Politiques, Université Libre de Bruxelles. Daniel Olteanu – Drd., Facultatea de Știinţe Politice, Universitatea din București. Index de Autori 206 Sfera Politicii nr. 3 (169) / 2012 Loredana Pătruţiu Balteș – Lect. Univ. dr., Universitatea Transilvania din Brașov, Facultatea de Știinte Economice și Administrarea Afacerilor și Universitatea Dimitrie Cantemir din Brașov. Dan Pavel – Predă știinţe politice la Facultatea de Știinţe Politice, Universitatea București. A înfiinţat la Universitatea Babeș-Bolyai din Cluj-Napoca, Facultatea de Știinţe-Politice, Administraţie Publică și Jurnalism, împreună cu Emil Boc și Vasile Pușcaș. Fost redactor-șef adjunct și fondator al publicaţiilor 22, Sfera Politicii, Polis. Membru al Uniunii Scriitorilor din România. În prezent, coordonează firma de consultanţă politică, DDHM Strategic Consulting. Ultima carte publicată „Democraţia bine temperată. Studii instituţionale", Iași, Polirom, 2010. Monica Pătruţ – Lect. Univ. dr., Universitatea „Vasile Alecsandri" din Bacău. Aurelia Peru-Balan – Doctor în științe politice, cercetător științific coordonator, Institutul Integrare Europeană și Științe Politice, AȘM, Republica Moldova. Bogdan M. Popescu – Cercetător , Institutul de Știinţe Politice și Relaţii Internaţionale din cadrul Academiei Române. Alexandru Radu – Prof.univ.dr., Facultatea de Știinţe Politice, Universitatea Creștină „Dimitrie Cantemir", redactor șef Sfera Politicii. Michele Rizzo – Has a degree in Political Science at the Faculty of Political Science, University „Aldo Moro" in Bari. Currently work as journalist for two local Web Television www.capursowebtv.it and www.bariwebtv.it. Sorina Soare – Dr., Colaborator știinţific CEVIPOL, Université libre de Bruxelles. Lavinia Stan – Professor, department of Political Science, St. Francis Xavier University, Nova Scotia, Canada. Daniel Șandru – Bursier postdoctoral al Academiei Române, Filiala Iași. Este Conferențiar universitar doctor la Facultatea de Științe Politice și Administrative a Universității „Petre Andrei" din Iași, unde deține funcția de Președinte al Senatului. A publicat Reinventarea ideologiei (Premiul „Ion Petrovici" al Academiei Române, Premiul Revistei „Sfera Politicii", Premiul pentru Filosofie Politică al Revistei „Transilvania") și a coordonat volumele Mass-media și democrația în România postcomunistă, Totalitarismul. De la origini la consecințe (împreună cu Sorin Bocancea) și Sinteze de știință politică (împreună cu Cristian Bocancea). Radu Uszkai – Cercetător, Centru de Cercetare în Etică Aplicată, Universitatea din București. Diane Vancea – Departamentul de Economie, Universitatea Ovidius, Constanța, Romania. Constantin Vică – Cercetător, Centru de Cercetare în Etică Aplicată, Universitatea din București. George Vișan – Master Relații Internaționale Universitatea Bucuresti, 2009. Expert relații internaționale, consultant politic și blogger. SUMMARY Editorial The Entourage Party –a pattern for romanian postcommunist partidism .......................3 Alexandru Radu and Daniel Buti Political Parties „The Party of Traitors". Research on the Institutional Malformations and Systemic Self-Regulations of Post-Communist Democracy ..............................................................9 Dan Pavel Romanian Political Parties and Diaspora. Discourses and Electoral Strategies for Winning 2012 Elections ..................................................................................................... 25 Bogdan M. Popescu The Evolution of Political Parties During the Past 20 Years ...........................................36 Angelo Chielli How to assess the emergence of the European Pirate Parties. Towards a research agenda .............................................................................................46 Radu Uszkai și Constantin Vică Political Party Funding Looking for Mecenas: Mechanisms and processes of party finance in post-communist Romania ............................................................................................56 Alexandra Ionașcu and Sorina Soare Financing Systems Of Political Parties In Comparative Law ..........................................65 Claudia Gilia Party-state relationship, an effect of the political competition. The party system and patronage in Romanian politics ..................................................82 Irina Lonean Essay Ideology, Between the Concept and the Political Reality ..............................................93 Daniel Șandru Legislation, Electoral Campaign, Political Communication Contestation, no censure: Motions in post-communist Romania (1989-2008) ........... 100 Lavinia Stan and Diane Vancea The relationship between majority and opposition within rule of law. For a new Statute of the parliamentary opposition in the Romanian constitutional system ......119 Cristian Ionescu The evolution of the electoral laws (1990-2008) or how political parties can manipulate the electoral process....................................................................................125 Daniel Olteanu May 1939 „Electoral Campaign": Mechanisms, Procedures and Electoral Behaviour ................................................................................................. 134 Florin Grecu Party website –instrument of political communication. Case study: www.psd.ro ................................................................................................. 145 Monica Pătruţ Europe Europe – political cleavage in the French presidential elections ................................. 155 Loredana Pătruţiu Balteș Agenda-setting and positioning strategies of Vladimir Putin in presidential elections March 4, 2012, Russia ...................................................................................... 159 Aurelia Peru-Balan Political Parties „Sfera Politicii" este înregistrată în Catalogul Publicaţiilor din România la numărul 4165. Textele vor fi trimise redacţiei. Deciziile privind publicarea sunt luate de către echipa editorială. Pentru a reproduce un text din revistă este necesar acordul scris al redacţiei „Sfera Politicii". Reproducerea textelor în alte condiţii constituie o infracţiune și se pedepsește conform legilor în vigoare. Interview Political parties. What has changed and which is the role they played in Italy and Europe. A discussion with Professor Franca Papa, Professor of Political Philosophy, University of Bari ............................................................................................................. 171 Michele Rizzo Archive The daily life of the Jews during the Ion Antonescu regime ........................................177 Alexandru Florian Reviews The Murderous Twins and the Central Tragedy of Europe's Modern History ............ 186 Mihai Chioveanu Timothy Snyder, Bloodlands: Europe Between Hitler and Stalin Italy and Romania. Diplomacy and Society ................................................................... 189 Sabin Drăgulin Rudolf Dinu, Studi Italo-Romeni. Dipomazia e società, 1879-1914 • Italien-Romanian Studies. Diplomacy and Society, 1879-1914, seconda edizione The Destiny of A Communist Leader ............................................................................. 192 Ioana Cristea Drăgulin Giuseppe Vacca, Vita e pensieri di Antonio Gramsci (1926-1937) Civil Society vs. Elites in the Breakdown of Democracy ............................................... 194 Mădălina Luciana Chiţac Nancy Bermeo, Ordinary People in Extraordinary Times. The Citizenry and the Breakdown of Democracy The Reconfiguration of the Political Space Through the Link Between Discourse – Action ........................................................................................................... 196 Nicolae Drăgușin Hannah Arendt, Condiţia umană Neoclassical Realism: a new boost for a fundamental theory ..................................... 199 George Vișan Steven E. Lobell, Norin M. Ripsman, Jeffrey W. Taliaferro: Neoclassical Realism, the State, and Foreign Policy Signals ..............................................................................................................................204 Index of authors ..........................................................................................................205 Summary ......................................................................................................................... 207 Articolele trimise către Sfera politicii trebuie să respecte următoarele condiţii și să fie redactate potrivit modelului de mai jos Titlul articolului Prenumele Numele Autorului Funcţia și Instituţia de apartenennţă Adresa de e-mail. ABSTRACT: Toate articolele trebuie însoţite de un abstract care rezumă tematica articolului, evidenţiind contribuţia autorului. Abstractul nu trebuie sa fie mai lung de 750 de semne. Abstractul trebuie redactat în limba engleză. Articolele trebuie trimise în format Microsoft Word (.doc) sau Rich Text Format (.rtf). Lungimea dezirabilă a unui articol este de 18.000-25.000 de semne. Pentru a vedea câte semne are articolul dumneavoastra, puteţi folosi opţiunea word count din orice pagină pe care o deschideţi în programul Microsoft Word. La sfârșitul abstractului trebuie să menţionaţi titlul articolului în limba engleză. KEYWORDS: Drept Keywords trebuie sa indicaţi, în limba engleză, cu italice, un numar de 5-7 termeni principali din articolul dumneavoastră. De exemplu în foma: abstract, author name, title of the paper, references, submission. ARTICOLUL: Articolul trebuie redactat folosindu-se alienate de felul acelora care se folosesc în acest document. Ele trebuie redactate cu fonturi Times New Roman, de preferinţă, de mărimea 12 pt., la doua rânduri, pentru textul articolului, Times New Roman, mărimea 10, la un rînd, pentru footnotes. În cadrul articolului se respectă normele ortografice în vigoare stabilite de Academia Română. Atunci când este nevoie, diferitele note sau referinţe se realizează prin utilizarea opţiunii footnotes din programul Microsof Word1. De fiecarea dată cînd orice referinţă bibliografică este menţionată prima dată, trebuie să daţi informaţia bibliografică integral. Traducătorul trebuie întotdeauna menţionat în prima citare. Vezi următoarele exemple de citare: Pentru cărţi Se indică prenumele și numele autorului, titlul cărţii integral (titlu și subtitlu) scris cu italice, urmat de paranteză, în interiorul căreia se dau localitatea apariţiei cărţii, urmată de două puncte, editura la care a apărut cartea, anul, iar după închiderea parantezei se indică pagina sau paginile din care se citează. Dacă sînt mai mulţi autori sau editori, se dau toate numele. Notele de subsol corespunzătoare arată astfel: 1 Giovanni Sartori, The Theory of Democracy Revisited (Chatam, New Jersey: Chatam House Publishers, 1987), 23. 2 Giovanni Sartori, Teoria democraţiei reinterpretată, traducere de Doru Pop (Iași: Polirom, 1999), 272-27. 3 Juan Linz, Alfred Stepan, Problems of Democratic Transition and Consolidation. Southern Europe, South America, and Post-Communist Europe (Baltimore and London: The John Hopkins University Press, 1996), 74. Pentru capitole din cărţi 4 Edward G. Carmines, Robert Huckfeldt, „Comportamentul politic – o perspectivă de ansamblu", în Robert E. Goodin, Hans-Dieter Klingemann (coordonatori), Manual de știinţă politică, traducere colectivă (Iași: Polirom, 2005), 206. Pentru referinţe la o notă de subsol 5 Robert A. Dahl, Democracy and Its Critics (New Haven: Yale University Press, 1989), 164, n.1. Pentru articole Se respectă aceleași norme, menţionîndu-se prenumele și numele autorului, titlul articolului în caractere drepte, între ghilimele, urmat de numele revistei/publicaţiei în italice, numărul publicaţiei, anul apariţiei (în paranteză), urmat de două puncte, pagina sau paginile citate. 6 Adrian Cioroianu, „Și totuși, Europa unită există – deși nu toţi europenii votează", Sfera Politicii 136 (2009): 9. Pentru articole din ziare 7 Daniel Dăianu, „Schimbarea modelului", Jurnalul naţional, 29 iulie 2009. Pentru texte nepublicate 8 Ion Popescu, „Coaliţiile din perioada postcomunistă. Cercetare comparată – România, Ungaria, Bulgaria" (lucrare de licenţă, Facultatea de Știinţe Politice, Universitatea București, 2009). Pentru documente sau texte de pe Internet 9 Francis Fukuyama, „The Neoconservative Moment", The National Interest 12 (2003), http://www.thetharmaproject. com, accesat 12.09.2009. Pentru documente din arhive Dacă se folosesc surse primare din arhive, trebuie să daţi sursa în concordanţă cu sistemul relevant de catalogare și locaţia arhive. Dacă referinţele sînt la documente guvernamentale, ale partidelor politice, ale unor fundaţii, societăţi, think-tanks sau alte organizaţii ale societăţii civile, atunci sursele vor fi identificate pe cît de complet este posibil. 10 ASRI, fond D, dosar 9897, f. 93. 11 Documentul poartă menţiunea „Strict secret de importanţă deosebită. Exemplar unic", Arhiva Comitetului Executiv al CC al PCR, dosar 264/1972, vol. VI, f. I-II. 12 Petre Roman, „Viziune politică asupra strategiei de dezvoltare a României în întîmpinarea secolului XXI. Pentru o bună guvernare a ţării – calea social-democrată" („Caiet politic" distribuit participanţilor la Congresul extraordinar al Partidului Democrat, 16 martie 2001, fără alte menţiuni). Atenţie! În citatele următoare din cărţi sau articole deja citate, nu se mai dau prenumele și numele autorului, ci doar numele, nici titlul integral, cu referinţe, ci doar titlul prescurtat, urmat de pagină, nu se vor folosi op.cit., p. 23, sau loc. cit., nici ibid. ori ibidem. De exemplu: 13 Sartori, Teoria, 29. 14 Cioroianu, „Și totuși", 8. 15 Tismăneanu, „Dynastic", 35-38, esp 36. Atenţie! Trimiterile bibliografice se fac întotdeauna folosind limba originară a referinţei, nu prin traducerea titlurilor de cărţi sau articole. Titlurile unor cărţi sau articole din limbi străine care nu folosesc alfabetul latin se dau prin transliterare fonetică a titlului din limba respectivă. Cînd se citează cuvinte străine ori numele unor autori străini sau ale unor personaje politice străine, se păstrează ortografia din limba originară, cu respectarea normelor ortografice din limba respectivă. 1 Alegeţi din bara de titluri opţiunea footnotes și adaugaţi, la subsol, clarificarile dumneavoastră. Sfera Politicii VOLUM XX NUMĂRUL 3 (169) MAI-IUN. 2012ISSN: 1221-6720 EDITORIAL Alexandru Radu Daniel Buti PARTIDE POLITICE Dan Pavel Bogdan M. Popescu Angelo Chielli Radu Uszkai Constantin Vică FINANŢAREA PARTIDELOR Alexandra Ionașcu Sorina Soare Claudia Gilia Irina Lonean ESEU Daniel Șandru LEGISLAŢIE, CAMPANIE ELECTORALĂ, COMUNICARE Lavinia Stan Diane Vancea Cristian Ionescu Daniel Olteanu Florin Grecu Monica Pătruţ EUROPA Loredana Pătruţiu Balteș Aurelia Peru-Balan INTERVIU Franca Papa ARHIVA Alexandru Florian RECENZII Mihai Chioveanu Sabin Drăgulin Ioana Cristea Drăgulin Mădălina Luciana Chiţac Nicolae Drăgușin George Vișan SEMNALE SF ER A P O LI TI C II • N u m ăr u l 3 ( 16 9) • m ai -i u n ie 2 01 2 REVISTĂ DE ŞTIINŢE POLITICE EDITATĂ DE FUNDAŢIA SOCIETATEA CIVILĂ APARIŢIE BIMESTRIALĂ Partide politice Honoré Daumier