לילה 
מעל הצמרות עדים העננים; כשהירח אל הגן מניד ראשו, נותן סימן; - "אפשר לשבת"; שם בפינה אותו ספסל; קלט את כל כמות הטל; והתרטב; - "תיקח מגבת"; אומר הלילה ושוכב.; הלילה הזה,; שום סימן הוא לא נותן.; הוא מעוור, הוא מכוון; את התנועה בשלל גחליליות.; הוא מספר מעשיות; והוא חושב שילדים מאמינים לזה,; מן לילה שכזה,; כזה.; בחלונות כבו מזמן כל האורות,; ושתי עיניים ירוקות שולחות סימפוניות אנקות; סולם מינורי.; בביתני התינוקות; מיללים בהפסקות.; נצבט הלב; - "היי אמא, עורי"; אומר הלילה ושוכב.; הלילה הזה...; החלה רוח שורקת אלף מנגינות; חצר פניה מליטה, עוצרת את נשימתה; כי בא אורח.; הסהר מעגל את פיו; במן חיוך כל כך חביב; ומסתרק; - "אתה קירח"; אומר הלילה וצוחק.; הלילה הזה...; 