מריה א
לפני שנים בבוקר סתיו של תכלת; בצל שזיף בשפת יובל שליו ; אהובתי דוממת וחיוורת ; בזרועותיי אימצתי לב אל לב ; ושם מעל הרחק בשמי הקיץ ; ענן קטן שט כמפרש בים ; לבן גבוה עד אימה הוא שט לו; וכשהבטתי שוב הוא נעלם ; מאז חלפו ימים רבים של תכלת ; חלפו ושטו כאותו ענן ; עץ השזיף נגדע כבר בינתיים ; וודאי תשאל אהובתי היכן ; כן היא הייתה יפה, שאהבתיה ; אך את פניה כבר איני זוכר; ורק אחת אזכור שנשקתיה ; אחת או שתיים ואולי יותר ; גם הנשיקה מזמן הייתה נשכחת ; לולא אותו ענן צהוב וקל; וגם כיום למול עיניו אראנו ; גבוה עד אימה שובב וקל ; השזיפים חזרו וודאי לפרוח; אהובתי כבר סבתא בלי ספק; אך לעולם כבר לא אוכל לשכוח ; ענן קטן ששט הרחק הרחק; 