בהר הדומיות 
מה שקטה מולדך, על שיאי ימייך; עפות לאיטן היונים הגדולות. ; כי זוהב השדה ושותקים השמים ; ובמשק נדנדה רחבה וכבדה ; זריחה ושקיעה לך יורדות ועולות. ; לראותך ולזכור, צל ריסייך שלו ; לך ליבנו חדש ומזהיב כמולד ; אם השיר העצוב לחבקך ישלף, ; בלטיפה תכביהו לאט. ; המראות שנפלו פה אינם קמים ; הילדים שתעו פה חדלו לראות ; מסביב דומיה של הרבה אגמים ; והרבה ארצות בהירות. ; אם נשבעתי לרחוב ואטיל על תופו ; את לחשך הימי, את תנומת עוללייך, ; הן ידעתי - לשוא! את נושמת! את פה! ; את בעומק חיי המתים אלייך! ; את יודעת. רבות תעבורנה מנגד, ; דומות לך עד כאב ונושאות אבוקה. ; אבל רק אימתך לי מכל מנושקת, ; אבל רק זרותך לי מכל חבוקה! ; המראות שנפלו פה אינם קמים...; 