לא פעם בקיץ
לא פעם בקיץ, עם רדת היום,; לאור השקיעה הדועך,; הלכתי אלייך ועת ארוכה; הקשבתי לקול זמרתך.; "קטן הוא ודל הוא חדרי; ואני בו שרוי ערירי,; קטן הוא ודל הוא חדרי; ואני בו שרוי ערירי".; וחי בי הזכר הזה הנוהר; השקט הזה והרוך,; ומתק העצב אשר זמרתך; ידעה על הנפש לנסוך.; "קטן הוא ודל הוא חדרי..."; ויש כי נדמה לי, עם רדת היום,; בשלוט בי תוגת דמדומים,; עדיין כקדם קולטת אוזני; הלחן ההוא התמים.; "קטן הוא ודל הוא חדרי..."; 