אחרי מותי
אחרי מותי סיפדו ככה לי:; "היה איש - וראו: איננו עוד:; קודם זמנו מת האיש הזה,; ושירת חייו באמצע נפסקה; וצר! עוד מזמור אחד היה לו -; והנה אבד המזמור לעד,; אבד לעד!; וצר מאוד! הן כינור היה לו -; נפש חיה וממללה,; והמשורר מדי דברו בו; את כל רזי ליבו הגיד לו,; וכל הנימין ידו דובבה,; אך רז אחד בקירבו הכחיד,; סחור סחור לו אצבעותיו פיזזו,; נימה אחת אילמה נשארה,; אילמה נשארה עד היום!; וצר מאוד, מאוד!; כל ימיה זעה נימה זו,; דומם זעה, דומם רעדה,; אל מזמורה, דודה גואלה,; כמהה, צמאה, עגמה, נכספה,; כאשר יעגם לב למזומן לו:; ואם התמהמה - בכל יום חיכתה לו; ובנהימה טמירה שיוועה לו -; והוא התמהמה אף לא בא.; אף לא בא!; וגדול מאוד, מאוד הכאב!; היה איש - וראו: איננו עוד,; ושירת חייו באמצע נפסקה; עוד שיר מזמור אחד היה לו,; והנה אבד המזמור לעד,; אבד לעד!"; 