על גל האבן הלבנה
על גל האבן הלבנה יורד היום; והגבעה כולה טבולה בארגמן; אתה זוכר אותה הנה פתאום; כמו לא נכרו בך ובה אותות הזמן; אתה זוכר את הכדור האחרון; את הכיתה המתפלשת במדרון; את הגדרות שלא היו מסתור; לאלה שנפלו על פי התהום; הזכרונות אל מול פניך בבהירות; עולים כמו מסלעים עלי הרקפות; הנה ליד האוהל הכרות; המקלען עצם עיניים עייפות; הנה בבור אשר נכרה ליד התל; אחד פצוע בין ערביים מתפתל; כשהתגבורת הנה בוששה; נותרו מן הפלוגה רק חמישה; ישנם ימים אתה בעצב נעטף; ואז אתה נמצא לבד ובריחוק; עצב תעודתך להיות שותף; אך נתיבי הזכרונות הולכים לחוד; בתוך תרמיל הגב אשר מאוד כבד; את עצבונך אתה מפה נושא לבד; ובין כתפייך אז ראשך נטמן; ניכרו פתאום אותות הזמן; 