אגדת הפרח
שועט כל הליל סוס באופל; וקצב מרסן קולח; לאן ממהר הוא? אל מי כך דוהר הוא?; ממי אדוניו כה בורח?; לאן ממהר הוא? אל מי כך דוהר הוא?; ממי אדוניו כה בורח?; עדיין ארוך המשעול, ארוך גם הליל וגדול; מצליף הפרש בלי לאות ולפגוש עלמתו הוא להוט; כי שב מן הקרב הוא; גדודו שם עזב הוא; מדד גם קטף הוא לה פרח; כי שב הוא פצוע; ליבו עוד קרוע; אך לה הן הביא הוא הפרח; דממה בחוצות ואין רחש; הרוח חומקת בלחש; כוכב מנצנץ לו, דומם הוא קורץ לו; אך נפש רוכב אין יודע; כוכב מנצנץ לו, דומם הוא קורץ לו; אך נפש רוכב אין יודע; עדיין ארוך המשעול, ארוך גם הליל וגדול; מצליף הפרש בלי לאות ולפגוש עלמתו הוא להוט; כי שב מן הקרב הוא; גדודו שם עזב הוא; מדד גם קטף הוא לה פרח; כי שב הוא פצוע; ליבו עוד קרוע; אך לה הן הביא הוא הפרח; השחר עולה ברקיע,; העירה הסוס חיש מגיע; מתריס אז פותחת, מופתעת; גונחת היא רצה אליו מתייפחת; מתריס אז פותחת, מופתעת; גונחת היא רצה אליו מתייפחת; הדרך כלה מאחור, ברחו גם הליל והשחור; חזר הפרש אל העיר, הגיע הסוס המהיר; אז פתע כורע; הסוס וגווע; וקצף גופו על הקרח; האיש כבר גונח; ידו הוא פותח; נלבש באפיו אז הפרח; 