בלדה לנוקד
שנים עברו מאז נפגשו לראשונה; היתה היא אז ילדונת שקטנה וצנומה; ברחובות העיר הסמוכה שם גדלה לה; בין דוכני השוק היא טיילה; כאשר מולה עמד הנוקד; גבוה וזר; האמיץ שלא הכיר פחד זה מכבר; לא ידע ליבו מרעד כשהבחין במבטה; הילדה שפלת הרוח; נכלמה וברחה; יתכן שלא אפגוש עוד בעיניים הקטנות; יתכן שאת גופה הנערי אשכח לעד; לא אתן להזדמנות היחידה הזאת לנדוד; לא אתן את בת העיר שלי לזרועות של אף אחד; כי רק איתי אתן לה לבלות את יתר הזמנים; כי רק נוקדת אעשה ממנה בבוא הימים; הנוקד אל הכפר נשא רגליו; עיצבונו נגרר עימו כתרמיל כבד על גב; תל התקוות שבנה ברגע התפורר באלפים; התקשה הוא לחדול מהרהורים; אך למרבה הפלא היא בקצה דרכו; כשמש על עננים; מקסם שאין שני לו; הוא רץ לכיוונה נרגש; שוכח מהעדר; וכשאחז לה בידה; הסבירה לו הפשר; עקבתי אחריך; כבר שעה אני מוקסמת; רוצה אני לחיות איתך; עשה אותי נוקדת; אך אבוי מאז עברו שנים; אהובתו חלתה לו; מנסה למצוא הוא רחמים; אולי האל ישלח לו; ומאז כל יום כשחוזר הנוקד מחיפושיו; אל רגליה הרזות הוא נופל; עייף ומאוהב; יתכן שלא אפגוש עוד בעיניים התמימות; יתכן שאת גופה הנערי אשכח לעד; לא אתן לאהבה היחידה הזאת לנדוד; לא אתן לבת העיר שלי כנפיים של אף אחד; כי רק איתי אתן לה לבלות את יתר הזמנים; כי רק נוקדת תישאר עימי; עד אחרון הימים...; 