פנס הזכרונות
האור מהיר מכל מסע,; הוא טס ריבוא מיליון שנים,; עתה הוא סח בפנסיו; את סיפוריו הנושנים.; בעיגולו החרישי; הוא נח; אצלי,; על השולחן,; וסח בעצב אנושי:; "אתה שלי, אני שלך"...; הזכרונות בוסתן יפה,; באילניו דממה כבדה.; ואם נאבה או לא נאבה -; הכל הווה לאגדה.; מסע ארוך, ריסי-אבק; על שמורותיו העצומות,; אולי שכח להרף דק; בדידות חייו על אדמות.; זכר, אך לא הבין על מה; היו עיניה כה חיוורות,; עת כף-ידה הניכלמה; נגעה רוגשת בבשרו.; היא לא תבין אותו לעד,; אולם יפה ונבונה,; תשתתוק עימו דקה אחת,; אשר בכה עשרים שנה.; את עפעפי אני מרים; מעגלים מעגלים,; אראה בדמי כיצד עולים; באש-הזמן הפרפרים.; ומול האח, בחוג-האור; נשאר אדם וזוג עיניו,; הוא שט הערב לאחור; אל חורשתם של זיכרוניו.; ומפויס, כל דינריו; יתן במחיר חיוך אחד,; שיוותר עמו לבד; בעיגולה של המנורה.; 