ילד בקרקס
הייתי ילד בקרקס; מעל זירה הייתי טס; צועד יחף על חבלים; בצמרות האוהלים; עוצם לאט את שתי עיני; והזרקור מאחוריי; רק נקודה קטנה של אור; בתוך הגובה השחור; הייתי ציפור, הייתי ציפור; ציפור בן חמש בלי כנפיים; ואם לא היו צועקים לי: "עצור"; הייתי ממריא לשמיים; אני זוכר איך זה היה:; באמצע הצגה שנייה; אני למעלה מעופף; פתאום החבל מתכופף; הקהל צעק נרגש; חשבו שזה תרגיל חדש; החבל הדקיק נקרע; אני נפלתי לזירה; הייתי ציפור, הייתי ציפור; ציפור שנורתה בשמיים; וירדתי כמו זיקוקין של אור; אל תוך מחיאות הכפיים; הרגשתי איך האור נשבר; ואיך הגובה לא נגמר; שלחו ליצן אל הקהל; אבי, אנטוניו המהולל; וכששמעתי את הצחוק; ידעתי שאני רחוק; ואין זירה וחבלים; רק עננים עפים כחולים; הייתי ציפור, הייי ציפור; ציפור בן חמש בלי כנפיים; והייתי עולה בסולם אל האור; ועכשיו אני עף בשמיים; 