רחוב ילדותי 
שוב חזרתי, רעיי, אל רחוב ילדותי,; כי רציתי לפגוש ילדים שכמותי.; גם ביקשתי לבדוק אם עקבות העבר; עוד נותרו, או חלפו ואבדו זה מכבר.; כי רציתי לספוג את אותם הימים,; שקרשים נשרפו בשביל מים חמים,; ועשן ארובות היתמר על גגות.; גם ריחות נפלאים אז היו לעוגות.; מי זוכר ששיחקנו "כדור הקפה"?; ומי עוד מדבר באותה השפה; שדיברו הילדים במורדות הכרמל; במשחק "מחניים", ב"קלאס" או ב"סמל"?; זו הייתה ילדותי התמימה, היפה.; זו הייתה ילדותי בחיפה.; כה ייחלתי לפגוש את חברי ילדותי,; שהכיתי אותם והיכו הם אותי; לפעמים ברצינות, לפעמים רק בצחוק.; זה קרה כבר מזמן, והזמן כה רחוק.; האמת - לא פיללתי אז כלל שאפגוש; שם את כל חבריי ליד גזע הברוש.; אבל גם אם חשבתי שזה העיקר,; נעלמו ידידיי  גם העץ נעקר!; ועכשיו אין לבכות על אותן השנים,; כי הכול התחלף, השתנו הזמנים.; גם אותם אנשים שהיו - הם אינם,; אבל רק הבתים - הם עדיין ישנם!; זו הייתה לי ילדות רחוקה ויפה.; זו הייתה ילדותי בחיפה.; מעניין איך בטון עוד מחזיק מעמד,; ושיני העבר משוות לו מימד.; אבל רק האדם שיצק הוא אותו,; מתקרב והולך אל קיצו, אל מותו.; במבט מהיום הוא נראה די מוזר.; לרבים ייראה תימהוני וגם זר.; וילדיו שגדלו ועזבו את ביתו,; לא יבינו יותר אנשים שכמותו.; אם תשאל: "מה מכל זאת מוסר ההשכל?",; רק הבט מסביבך. שלח מבט, הסתכל.; אז תראה איך חייך חולפים הם ביעף,; כך למרות הרצון לשמר, ועל אף.; זו הייתה ילדותי כשמורה כה יפה.; זו הייתה ילדותי בחיפה.; זו הייתה ילדותי כשמורה ממרומים.; כך חשבתי אותם הימים.; 