גן השקמים
היה היו כאן פעם שקמים,; חולות מסביב וגם נוף.; העיר תל אביב של אותם הימים; היתה בית בודד על החוף.; ויש לפעמים נערכו ישיבות; מתחת שקמים אז בצל,; וליד העצים צחקו הבנות; וענו בזמרה: "הי ילל".; כן, זהו, כן, זהו,; זה גן השקמים.; היו גם כאלה; אי אז בימים.; גדלה תל אביב מסביבה פרוורים; הכל בה תוכנן ונבדק.; נבנו בה כבישים נשכחו השקמים; והלבין אז ראשם מאבק.; הכל כאן נבנה בקצבו של הדור -; חנויות ובתי שחקים,; אך רק אם נפנה מבטנו אחור,; ניזכר בשקמים ירוקים.; כן, זהו, כן, זהו...; היום השקמים נעלמו ואינם -; רק שלט את שמם עוד מזכיר,; כמה ציפורים וספסל מיותם; ניצב בליבה של העיר.; ומושך הוא אליו, כשהערב יורד; ונושרים מן העץ העלים,; קבצן מן הרחוב או הלך בודד; או זוג צעירים אוהבים.; כן, זהו, כן, זהו...; 