אל תתנו להם רובים 
בואי נא, אחות, ושבי לך כאן מנגד,; פן אחדל לנשום ואת גם לא תדעי.; פה, בבית הזה, מתים כל כך בשקט...; קר לי לבדי.; עוד גדול הלילה, המנורה צהבהבת,; את עצי הגן הרוח מניעה.; עד שבאת הלום ישבה כאן השחפת; היא טובה כמוך, אחות רחמניה.; היא חיבקה אותי, כמו הייתי ילד,; היא אמרה לי "בכה מעט אל תתבייש.; ילדך יתום ואשתך אומללת; ואתה תינוק בן ארבעים ושש."; אחותי, הלא ידעת ודאי, הגידי,; למה החולים נראים קטנים כל כך?; ואני הלא אדם-חייל הייתי.; הן דיברתי פה אל פה עם כלי תותח.; זה היה מכבר, העת אמנם חולפת,; את בגדי השרד איני לובש מאז.; לי השאירו רק מדליה ושחפת...; את יודעת מה זו התקפה של גז.; עוד אזכור אחות - שמיים לא שמיים,; רוח מתגלגלת על שטיחי קמה,; חודש  מאי היה נאה מכל המאיים; שידעה אי פעם אמא אדמה.; הגדודים הלכו כאחוזי סחרחורת,; כילדי בית ספר שקיבלו יום חג,; חיילים זקנים התירו המחגורת,; והריחו יחד שמש וטבק.; מן הראש הסירו את כובעי הפלד,; סלסלו שפם וסלסלו בקול:; היי רגליים-ליים דרך מצלצלת; הי נלכה-לכה עד אשר ניפול.; ובמנגינות פרחו עצי תפוח,; ואימי שלי צבטה את לחיי.; ועל השדות התגלגלה הרוח; וזרקה אלינו מלוא חופניה מאי...; עוד אזכור אחות, פתאום... פתאום לפתע; באה האימה, ידענו את ריחה.; אמא צעקה - מדוע התחבאת?; למה זה, ילדי, לבשת מסיכה?!; ונפרוץ קדימה אל המערבולת,; מסיכות הגז השוונו זה לזה.; לאחד קטן פגעתי בגולגולת; ושלושה גדולים דקרתי בחזה.; כל חייל כאילו לא זימר אף פעם.; כל חלל כאילו השתומם למות.; באידי המוות, בפצצות הרעם,; איש אחיו רצח מפחד ותמימות.; עוד אזכור אחות - כי לא צריך לשכוח.; הם היו כמוני, הם היו טובים,; רק אסור היה לקרב אותם לשלוח,; רק אסור היה לתת להם רובים.; וכעת - הנה המלחמה איננה.; המנורה צהבהבת ואני ואת.; שבע-עשרה שנה עברו מאז עד הנה,; שם הרגו אותי, לאט, לאט, לאט.; והכל נשכח ופה מתים בשקט,; והמוות פה צנוע ומנומס,; רק אני יודע - ריאתי יורקת; עוד את השנאה, הרצח והגז.; רק אני יודע שבמערבולת; בהיותי פתאום אחר, איום כזה...; לאחד קטן פגעתי בגולגולת; ושלושה גדולים דקרתי בחזה.; אחותי עוד רגע. שני בנים לי, שניים,; אהבתים מאד, ליבותיהם טובים; אך בבוא היום... למען השמיים,; אל תתנו להם רובים!; 