הוא לא ידע את שמה
הלך הוא יום אחד בדרך לבאר שבע,; הרוח מן הים את השיחים ליטף,; ליד אילן זקן היא את ראשה הסבה,; וצמתה ירדה ירוד מן הכתף.; הגדוד המשיך לצעוד, ועם הגדוד הלך הוא; ואת פניו נשקו גם רוח, גם חמה.; אבל בחניה לילית אחת נוכח הוא -; נוכח הוא כי שכח לשאול אותה לשמה.; הוא לא ידע את שמה,; אבל אותה צמה; הלכה עמו לאורך כל הדרך,; והוא ידע, יש יום; בו יפגשו פתאום,; עם שחר של טללים או שמש ערב.; הקיץ השני החליף גוונים וצבע,; פטרול סיור חזר מלילה של סיון; מיהר האמבולנס בדרך לבאר שבע; והיא חיכתה חיכתה לו בחלוק לבן.; והוא שאל "האם?", והיא ענתה "זוכרת"; וכה דיברו שעות, איש לא ידע על מה; וכשהלך בלי שוב והיא נותרה חיוורת,; זכרה היא כי שכח לשאול אותה לשמה.; הוא לא ידע את שמה...; 