הניגון מנגן אותי
כשאני ישוב במדבר החשוף ורואה בי מקום בו אני השממה; רק רוצה לגלות במדבר האנשים את לב הבאר שחיים מביעה; זה הנוף למולי שיודע מה שמי, זה השקט– לא אני– זוכר המילים; הנחש בראשי מתפתל מלמד אותי איך את הפחד ניתן להשיל; כל החול צבעוני וזוהר בקרניים חמות משתנות, משתנות, משתנות,; 'בפחד מפחד טמון הכאב‪, מוות אין לאוהב' הן אומרות ‪…; בכל נוף יש רמז שבא לקראתי; אם אני קשוב באמת הניגון מנגן אותי; כשאני מול הים ושוטפים אותי גלים מצננים בי את אש הזעם; מאותה שכחה בים האנשים את ביתנו הטוב האוהב החם; לוויתן מצולה משתף סודותיו– זה הקסם אליו הוא קורא לחזור הביתה; זה הנוף למולי שקורא לי בשם‪, זה השקט אותנו נושם; בכל נוף יש רמז שבא לקראתי; אם אני קשוב באמת הניגון מנגן אותי; קרא לזה אלהים, קרא לזה עצמך‪, או בשם שתרצה; קרא לזה משפחה, מנוחה, המקור שאיתך כמו הנוף למולך; מלמד את הפלא, המון הגוונים, המון הפנים; זה פשוט כי כל רגע חדש נולדים אל הרגע הבא‪, מחרוזות רגעים; עוד רגע‪, עוד רגע‪, עוד רגע‪, עוד רגע; בכל נוף יש רמז שבא לקראתי; אם אני קשוב באמת הניגון מנגן אותי; 