הבלדה על יעקב ורחל
מאז שראיתיה אי שם בשדות חרן; רועה את צאן אביה ברנש ושמו לבן; שוב לא אמצא מרגוע שנתי עלי תנדוד; כי איך אוכל לשכוח עיניים כה יוקדות; כמו היה זה תבן חוסם את פי הבאר; גללתי את האבן וקמתי מזמר; לבן לבן בן בתואל; תן לי את בתך רחל; לו רק זהב היה לי באבנטי תחוב; רחל אף היא היתה לי אבל צרורי נקוב; הושיעה נא אלוה נפשי אשאל למות; לבן קצב לי מהר בשבע שנות עבדות; מבוקר ועד ערב אני נוטר שדותיו; וכשעולה החרס בדד בדד אשכב; לבן לבן בן בתואל; תן לי את בתך רחל; עוד חורף תם בינתים אביב בא אל שדותי; ולמועד הקיץ הקץ לסבלותי; אלי מה התרגשתי ללבוש בגדי חתן; את פעמי החשתי ובאתי אל הגן; לבי עמד מלכת פתאום חשכו עיני; לאה שם מחייכת באוהל כלולותי; לבן לבן בן בתואל; תן לי את בתך רחל; אל המעין; בא גדי קטן; בא גדי לבן; 