בלדה על האיכר
היו לו כתפיים לאיש,; שנשאו מרחקים אין-מספר.; אך מוזר,; מעולם לא ידע להגיש; את חייו מתנה לקיסר.; שלו וגאה. עד עולם יזכרוהו,; את דבר האיכר הפשוט:; "אהבתי תוגת-התלמים והרוח,; עם צמד סוסי אל האופק לשוט.; אמר, הכרוז, לקיסר הקרח,; לזה הנובל בחדרי-ארמונו ‟; אצלנו מולדת היא פרח פורח; ולחם נותן לאדם שברונו".; האיכר לא מסר את נפשו לקיסר,; לא לקח לו מוסר,; וראשו אז הוסר.; אך מוזר, הקשיבה הילד:; מחרשתו עתיקת-הימים והפלד,; שידעה עיצבונם של תלמים אפרים.; מחרשתו ראתה עטרתם הנופלת; של הרבה גולגולות-קיסרים!; 