המשורר 
אדוני המשורר מלוא כל העיר כבודך,; אתה זוכר איך נפגשנו בלב הבריכה,; שחיתי לאט, שחית מהר חזה מתוח,; כיאה למשורר.; עצרנו לפוש, גלגלנו דיבור; על טמא וטהור, על מותר ועל אסור; תענוג לדבר איתך רב מג של מילים,; מה כבר אמרתי ששברת את הכלים.; זאת הייתה דעתי לא הייתה לי ; ברירה, בינינו לפתע תהום נפערה,; אני הצבעתי לשמיים, אתה צללת ; במים, ואמרת לא, אני אמרתי כן,; ואם אמרתי יש, אתה צחקת אין.; אתה בטח זוכר אותו בוקר אומלל,; שנינו צנחנו על אותו הספסל,; טחנתי סיגריות, קילפת אגס,; כל אחד מאיתנו בעלבונו מכונס.; איך שוב נקלענו לאותה השיחה,; על מותר האדם ואם יש השגחה; אתה רב מג של מילים, לא היינו כוחות, ; הפעם זה כמעט נגמר במכות.; זאת הייתה דעתי לא הייתה לי ; ברירה, בעיניך ראיתי פתאום אש זרה,; אתה גיכחת לשמיים, אני לא הרמתי ; ידיים, כשאמרת לא, צעקתי כן,; בטח שיש, אתה צעקת אין.; הלילה ההוא בבית החולים, אתה; היית מלופף צינורות מבהילים, על; קצה הכיסא ישבתי בלאט, נשמת ; כבד דיברנו מעט.; בינינו אימה בחדר צללים, היו לי; תחושות לא היו לי מילים, עיניך ; תלויות בי גדולות ורכות, שנינו ; ביחד התחלנו לבכות.; שנינו ראינו אותה התמונה; מעל לראשך מוטלת שכינה; ופחד נורא ואיום כשאתה נרעדת פתאום; והתחננתי לא, אתה ידעת כן,; סע לשלום, אתה ענית אמן.; שחר פרץ לבית החולים, ; בעצב כזה לא היו לי כלים,; ידידי המשורר זכרונך לברכה,; נוח בשלום תהה שלמה מיתתך.; 