מבוע הדם
דמי קולח, כך נדמה לי לפעמים,; כאנחות קצובות של מעין-דמים; היטב אשמע את קול זרמו המלחשש -; לשוא אחר מקום הפצע אגשש.; כמו לשדה דו-קרב שותת הוא אל העיר; ניגר, הופך כל אבן-כביש לאי זעיר,; שובר את צמאונם של הברואים כולם,; צובע באדום את טבע העולם.; בקשתי את שכרון היין, להביא; על בעותי הנפש נחמת שינה -; אך הוא רק העמיק בי קשב ותבונה!; באהבה חיפשתי שכחה - והיא; פרשה על מיטתי מצע של מחטים,; ורק ריותה בדם את בנות הביעותים!; 