לא בגיבורים
עמדה פריחת תפוז אז בגננו,; היו שקיעות של פז - מלוא כל הנוף.; יכולנו אל הים לרדת שנינו; וכמו תמיד לקטוף צדפות בחוף.; אבל אתה אמרת אז "קוראים לי,; הם מעטים והם זקוקים לי שם"; ולא היו צדפים שוב נחוצים לי,; כי אל הקרב הלכת, באי-שם.; ולי סיפרו, כי תחת אש אודמת; חצית שדה- הקרב אל הבקתה.; יחיד היית בקבוצה לוחמת; ואחריך באה הכיתה.; ועוד אני זוכרת שעת ערביים,; עת האביב להט בשלל גונים; ואל החוף פרצנו, אנו שניים,; ומן הים גליו לנו עונים.; ולב גדול, עם חץ, בחול ציירת; ומתחתם גם שמי היה כתוב,; שקט היה, מאומה לא אמרת; ורק ציירת כך, על חול רטוב.; אבל פתאום קול צעקה שמעת; ורצת אל הילד שטבע.; חששתי, הן לשחות גם לא ידעת,; אך מילתך זכרתי: "זו חובה!"; 