לבדי 
כולם נשא הרוח, כולם סחף האור,; שירה חדשה את בוקר חייהם הרנינה ; ואני, גוזל רך, נשתכחתי מלב; תחת כנפי השכינה.; בדד, בדד נישארתי, והשכינה אף היא; כנף ימינה השבורה על ראשי הרעידה.; ידע ליבי את ליבה: חרוד חרדה עלי,; על בנה, על יחידה.; כבר נתגרשה מכל הזוויות, רק עוד; פינת סתר שוממה וקטנה נישארה -; בית המדרש - ותתכס בצל, ואהי; עימה יחד בצרה.; וכשכלה לבבי לחלון, לאור,; וכשצר לי המקום מתחת לכנפה -; כבשה ראשה בכתפי, ודמעתה על דף גמרתי נטפה.; חרש בכתה עלי ותיתרפק עלי,; וכמו שכה בכנפה השבורה בעדי:; "כולם נשא הרוח, כולם פרחו להם,; ואוותר לבדי, לבדי..."; וכעין סיום של קינה עתיקה מאד,; וכעין תפילה, בקשה וחרדה כאחת,; שמעה אוזני בבכיה החרישית ההיא; ובדמעה ההיא הרותחת -; 