האקורדיוניסט
יפים חיי הלילה, חיים יפים שלה.; הלילה עוד לא די לה,והיא עוד בשלה.; שם בפרבר פסעה היא, בתוך הדומיה,; מסיבה חיפשה היא, למצוא שם אשליה.; חבר שלה ארטיסט הוא, מוזר הוא אהובה,; פשוט אקורדיוניסט הוא, משמיע הוא ז'ווה...; מנגן הוא ז'ווה, והיא רק מקשיבה; מעולם לא רקדה לצליליה.; ועינייה דולקות מול ידיו הדקות; העולם כמו פרוש לפניה, ; מרחפת אל על ומעבר מעל,; עד לאן אין פותר אין יודע.; וגופה כמו לא כאן בעולם הקטן,; כשהלחן זורם בעורקיה.; השחר כה נוגה הוא, שם בפרבר נידח.; האיש המנגן הוא, למלחמה הלך.; וכשיחזור הגבר, יבנה הוא בית חלום,; והיא תהיה בו גברת, והוא בו הפטרון.; שוב יאהבו השניים בקן האהבה,; כל בין הערביים, ישמיע לה ז'ווה...; מנגן הוא....; חולפים ימי עצבת, ושקט, שקט הס; והיא עודה ניצבת מתחת לפנס,; שלום ימים של אושר, שלום לחלומות,; אי שם מתוך החושך, אוזניה שוב שומעות-; הלחן שהכירה לפני הרבה שנים, נגן חדש הופיע,; והצלילים צורמים..; היא שומעת ז'ווה, מקשיבה לז'ווה; את עיניה עצמה, וניגרת דימעה; מרחפת אל על ומעבר מעל; ופתאום בחשאי נאנחת, שהכל יעבור; לא לחשוב, לא לזכור; היא בוכה, בוכה וגונחת..; להפסיק!!... להפסיק את הלחן...; 