הבלדה על לבן בן בתואל
מאז שראיתיה, אי שם בשדות חרן; רועה את צאן אביה, ברנש ושמו לבן; שוב לא אדע מרגוע, שנתי עלי תנדוד; כי איך אוכל לשכוח עיניים כה יוקדות; כמו היה זה תבן, חוסם את פי הבאר; גללתי את האבן וקמתי מזמר.; לבן, לבן בן בתואל,; תן לי את בתך רחל; רבים סביב ילעיגו ויחמדו לצון; עת אח את אשתו יסיתו שיסתפק בצאן.; אך מה לי כל הלעג וארס לשונם,; שוטים ערבים בלהג, מרה אחריתם; חולף הזמן בינתיים, רחל רחל שלי,; נותרו לי רק שנתיים וקץ לעמלי.; עוד חורף תם בינתיים, אביב בא אל שדותי; ולמועד הקיץ, הקץ לסבלותי.; אלי, מה התרגשתי, לבוש בגדי חתן; את פעמי החשתי ובאתי אל הגן.; ליבי עמד מלכת, פתאום חשכו עיני; לאה שם מחייכת, באהל כלולותי.; לאה טרוטת עיניים, עיני לאה רכות; אלי שבשמיים, לצחוק או סתם לבכות; לבן הוא שם אביה, אך לבבו אפל; יומו ודאי יגיע, רחל שלי רחל; הושיע נא אלוה, נפשי אשאל למות; כי מי יתנני כח, עוד שבע שנות עבדות.; 