אני וסימון ומואיז הקטן
ולפעמים כשאני כך לבדי; אני חוזר לסמטאות ילדותי; אל נעורי שנעלמו עם השנים; לחברים שלי ההם הישנים; אני חוזר אל הצבעים והקולות; אל העיניים התמימות והגדולות; אני חוזר אל השכונה אל עץ התות; אל עפיפון אדום אדום קשור לחוט; היינו ילדים וזה היה מזמן; אני וסימון ומואיז הקטן; אני זוכר קולנוע רקס ביומיות; ומרחוק פעמונים של כנסיות; ואיך רדפנו על גגות אחרי יונים; לעוף איתן רצינו עד לעננים; ובגן השעשועים על נדנדות; נשבענו אמונים לכל הילדות; שיחקנו סמל וסוס ארוך וראשיות; המלחמות היו אז לא אמיתיות; היינו ילדים וזה היה מזמן; אני וסימון ומואיז הקטן; בנעלי שבת עם כובע של בארט; ובעברית יפה עם עין ועם חית; דהרנו על ענן עשוי מכריות; ובאקדח פקקים הטבענו אוניות; הייתי טרזן , וסימון ארול פלין; ומואיז הקטן קפץ כמו גונגה דין; ובלילות החורף הקרים מאוד; היינו מתכסים בכל החלומות; היינו ילדים וזה היה מזמן; אני וסימון ומואיז הקטן; עברו שנים מאז עכשיו העיר גדולה; מסימון לא שומעים אפילו לא מילה; ומואיז הקטן לאן הוא נעלם; וגם קולנוע רקס כבר לא קיים; אבל אני כשאני כך לבדי; אני חוזר לסמטאות ילדותי; אל נעורי שנעלמו עם השנים; לחברים שלי ההם הישנים; היינו ילדים וזה היה מזמן; אני וסימון ומואיז הקטן.; 