העשרים ומשהו לשישי 
השמיים שותקים, האדמה שותקת,; המדרכה פולטת חום.; אנשים ממהרים הביתה,; המחלה ממארת, הגידול מתפשט,; הוא שוכב ערום,; בחדר אפל שהחלונות שלו תמיד סגורים,; שלא יכנס אור, שלא תכנס רוח, שלא לשמוע קולות,; הוא מרגיש שהוא עומד להתפוצץ; ככה, כבר יותר מדי זמן.; הוא מביט במראה; ולוחש לבבואה שלו שמשתקפת משם; הסוף קרוב אני מרגיש אותו; הוא לוקח כדור שמטשטש אותו; בשביל לא לשמוע,; בשביל לא להרגיש,; בשביל לא לזכור.; אפילו פרט קטן. אפילו זכרון רחוק.; שלא יכאב שלא יתפוצץ; כמה זמן נשאר חודש? חודשיים? שנה?; אולי יותר.; הכדור מתפזר בדם שלו; ומתפשט במחשבות,; הוא מפהק, ומדליק סיגריה; אין כבר מחשבו אין כבר קולות שקט בחדר!; הקולות נדמו.; הוא ירדם לכמה שעות, ויקום בבהלה,; כשהפעמון יצלצל לו מתחת למיטה.; הוא יקום כמו חיה שקמה לצוד את טרפה,; שיהיה מה לאכול העיקר לזוז; שלא יגידו אחרי זה שלא ניסה; שלא עשה מאמץ, שהיה חלש.; חלש עש כדי כך.; 