היופי הזה
ואז הבכי הציף אותי, בכי בלתי־נשלט, בכי על כל כך הרבה דברים שונים ; שלא הצלחתי להתביית מי מהם מכאיב לי יותר. בכי על אמא שאני פתאום ; כל כך מתגעגע אליה, אני, שאף פעם לא מתגעגע לכלום, אני שמזלזל ; בכל היצורים הנוסטלגיים, היצורים המתרפקים, שלא מוכנים להשלים ; עם השינוי המתמיד. בכי על היופי הבלתי־נגמר, על עץ בן מאתיים שנה; שהצליח לשרוד את העיר שעשתה כל שיכלה כדי למגרו, בכי על הפרטים ; האינסופיים, על הבת שלי, שהאהבה שלי אליה מכלה אותי ואני לא מצליח, ; לא משנה מה אעשה, להכיל אותה.; הרוח ליטפה את הסלע, השמיים תכלת כמו שלא היה. צמח ירוק צמח ירוק. ; חול הוא חול. גרגיר מתגרגר. יונה מלַשלֶשת, שנייה צולעת, כי שלישית; ניקרה אותה, כי קינאה. ; ענן יחיד מסרב להתפזר בעודו מתפזר. ; לחות קלה נעלמת. יובש משתלט. ; עורב ענק דורך על מסטיק בן מאה שנה. ; אני מבין שכנראה אין יותר כלום, כן, הכול נגמר, ועם זאת, הכול קורה. ; עכשיו. אני חייב להודות בזה. אני ידעתי שהסוף בא, אבל לעגו לי, והנה; שוכב ליד סלע מלוטף, על גרגיר מתחלף, יונה מנקרת פיסת לחם שמעולם ; לא נאפה ואני רוצה לִבכות את כל היופי הזה.; 