אילן 
הצמרת ספרה ברוח את קורות האילן ; מעט ורעים היו ימי-שני-חייו,; ילדים פצעו בו שמות; ושנים גשומות; והברד הכבד.; כל חרף חשב גופו להישבר; ורק הטבעות וכוח-הרצון שבשולי הלב; חבקו אותו שיישאר לחיות.; יפים ממנו באו והלכו; ואם הוא חי סימן שיש לו זכות; פעם שמע איך הגנן אומר: כדאי לטעת משהו אחר; היום לא מקבל כבר לגדל...; עמדה לו זכות אישה אחת: תודה לאל; אמרה, תראה איך הוא זקן; ואם האלוהים רחם ולא עקר; אז גם לך מתר.; והוא היה זקוק מאוד לרחמים,; בפנים לבו הריק הוא לא בכה; אבל הרוח השורק, הכפור, החשכה ‟; הכל היה נגדו, מלבד אותה אישה,; וגם קלפת הגזע הקשה,; השורשים המסרבים להינתק; והעפר המחבק; והעלים האחרונים והצמרת; שנשארה במאסף; על קו הקשר האחרון לשמר; בין העפר,; הגזע; והאור.; 