חידה 
אתמול אפתה אימי את עוגת התפוחים של אמה ; ופירורי מתיקות הסוכר נמהלו במליחות דמעתה ; ואני, ששפת אמי לפעמים לי יותר מחידה ; את כל מעשיה בחנתי, מבלי שאדע את סודה ; איך קליפת התפוח מוסרת, קילופה הוא קצוב ואיטי ; בדף המתכון הישן מחפשת את פני סבתי ; היא רוצה כמו לומר לה הכל, אך עתה אין למי כבר לומר ; ונותרו המילים האילמות ונותר טעמן המר ; ורק התבוננתי בך אמא, לא הרגשת כי היית בגבך ; ורציתי ללמוד ממך אמא, מה עושה שנבכה או נחייך ; אז הפרי המתוק של חוה מצופה באבקת קינמון ; בכף עץ ישנה הוא נבחש, מנצנץ בטיפות הלימון ; והבית נמלא בריחות, במזכרת של טעם וריח ; אבל מי ינחם לב אופה, שכולו געגוע תופח ; את כל מעשייך בחנתי ורציתי ממך כה מעט ; שתיתני לי דבר לספר לך, ואולי תספרי לי גם את ; עם ידך בידי אתנחם, כך אדע, זו דרכי היחידה ; לחיות, גם עם מלח דמעות, רק שלא תוותרי לי חידה ; אני עוד מתבוננת בך, אמא, ונותנת ידי בידך ; ולומדת ללוש יחד פנימה געגוע אין סוף, ולחייך...; 