לבדה אל ביתה
היא פסעה לבדה; בעולם בודדה,; ודמעות לא נותרו לה לבכות,; כי על הבמה; היא חשפה את עצמה,; ועכשיו על צדי מדרכות; ערמות של גברים; שחלמו על גופה; מעולם לא ביקשו את ידה; עטופים בבושה ; הם חוזרים לאשה; והיא לבדה אל ביתה; היא מכרה את גופה,; ונפשה עייפה,; מתנות לא יגישו לה עוד; כי חלום היא חלמה,; נשמתה נעלמה; ולכן לא תוסיף עוד לרקוד; ערמות של גברים...; מקצוות כל העיר; אל החור שבקיר,; נהרו בהמון הגברים; כי בשטר לא גדול; הם ראו לה הכל; וכך הם עליה גומרים; ערמות של גברים...; 