שיר ערש לבן
אביך בני יצא בלילה בדממה; ועל שפתיו נשא חיוך של צפיה.; המעדר נותר יתום מול הגינה,; כאילו נפסקה לפתע מנגינה.; נומה בני הליל רד ובאה רוח,; והיא קלה ומזמרת את שמך,; ונעליו מאובקות ושער ראשו פרוע,; אבל על לבבו מונחת תמונתך.; אביך בני כותב לנו מכתב עכשיו; ותמונתך ילדי קורנת מעיניו,; ובין דפים ספוגים בשמן וחלום,; שלח לנו פרחים כמפרעת שלום.; נומה בני אביך בודאי שומע,; את קול שירי קורא, ואת הלמות לבך.; ונעליו מאובקות ושער ראשו פרוע; אבל על לבבו מונחת תמונתך.; אביך בני ציווה לנו את החיים,; את החיים החדשים הנפלאים,; אפילו אם מקור כל הדמעות יבש,; אביך בני ציווה לחיות שוב מחדש.; נומה בני הליל רד ובאה רוח,; והיא קלה ומזמרת את שמך,; ונעליו מאובקות ושער ראשו פרוע,; אבל על לבבו מונחת תמונתך.; 