ספלין
הרי אני כמלך ארץ של גשמים,; עשיר חסר אונים, צעיר- אך שבע ימים,; הבז לפמלית מוריו החנפה,; אף בין כלבי חיקו נפשו כבר עיפה,; ואין לו שעשוע: לא ציד-בזים, אף לא ; העם אשר גווע נכח היכלו ; הטוב במוקיוניו מנעים לו בשירה,; אך אין בזה מזור לחולי הנורא-; מיטת אפיריונו דומה היא לו וקבר; והגבירות אשר להן כל שוע- גבר,; אינן מוצאות שמלה מופקרת שתבעיר ; את אש התאוה בשלד הצעיר.; חכם הממלכה, שפז מפיק מסיג,; את שורש הקילקול אף הוא אינו משיג,; ובמרחצי הדם, מורשת הרומים,; ערגת אנשי שררה שבאו בימים,; אינו מוצא לו חום, לפגר המטומטם,-; מי לתה ירוקים קולחים בו תחת דם.; 