האיר השחר
ומבעד לחג חמישים ומבעד; לרשעות מגליו של הזמן הקוצר ; הנה יד מסירה הבריח משער; ורועה תימורה שוב יוצאת מחצר; נזכרנה הפעם בשיר נזכרנה; ונשמע את קולו של היום שהחל ; נשמענו עולה כדממה וכמו רנן ; מן השם היהודי היפה רחל ; אמנם יש לזמן גם ארשת אחרת ; ואין די כי נמשוך עליו דוק של פיוט ; ואומרים נדייק ונספר גם פיק ברך ; וחולין וחולשות ופלגות לבעות ; ואומרים אל נוסיף בתתנו הלל לו; לנשאו על זמנים אחרים לפליאה; אמנם כן וכל אלה אחים ובכל אלה; הוא דולק ומאיר כשחרית אין שנייה ; ואותו הפיוט והתום העובר בו ; וכוחו של הלב הנשבע ונודר; הם אולי חרף כל שנוסיף ונספר בו ; חותמו הנכון והעמוק ביותר; הוא ניצב עם רועה תימורה במטפחת ; העולה מקברה מול אדם יהלום ; "כנרת שלי", הוא לוחש אותה יחד,; "ההיית או חלמתי חלום".; "כנרת שלי" מי יידע מה קובע; את נצחם של שירים? דמות גולשת מתל ; כצליל נבל רונן ורוחק וגווע; נשתלבה היא לעד בשירת ישראל; בשירה ובנוף הה עלמה מזמרת ; וכובשת אגם אי פייטן שנבלע; והיה לאחד עם מראה כברת ארץ; כרחל ושירה עם כנרת שלה?; יום מאיר אלומות עגלה מתרחקת; וקורות העיתים משירת זקנתן ; ועלמה על ליבה כפותיה חובקת ; כעל בן לו היה לה על ילד קטן; כן היה זה זמנם של מפנה ושל פרך; ושל קרב בו כרעו אמיצים ועזים; אך מאז עד היום בו קשורה ונשזרת; גם שחרות רחופן של רועות אווזים; מה הוריש לאומה הוא? רובה ומחרשת; מה ברא הוא? את דמות העובד העברי; ואת צליל העברית. אותו זמן הוא מורשת; אשר אין בלעדיה לא ציץ ולא פרי; אבל חוץ מכל אלה דרך וכונן הוא; מן נימה שקוראים לה כלות נפש ותום ; מן עניין הנראה קצת נמלץ בעניינו; אך ערכו על אף כל לא ניטל עד היום ; שלל דמויות מוארות ממרחק. איזה פרק; מפואר ומופלא! עת חולפת כחוק ; "כנרת שלי". הקברים על הכרך; מאוושים דשא עשב נישא וירוק ; ועוברה התקופה על פנינו. הנה; היא רועה תימורה. רוח קל מבדר; את שולי שמלתה. דום נראה את מראה; כמו אז עם שחרית מאחורי הגדר; 