נחשול ענק של לבטים
נחשול ענק של לבטים תקף אותי; בכל מחשבה נוקב חורים כמו סכין; אולי כי זה כואב אני אומר לעצמי; עוד פעם אחת שזה קורה אני לא ממשיך; את עשויה לאהבה - זרקת אותי; ליערות השוממים - לנפשי; כי מה אני אומר, לך ולי -; שלבט ענק אוחז סכין תקף אותי; אני ברחתי ולא הקשבתי כי את דרכי אני מחפש; מהיר ממני, בשמי קורא לי, לבט הוא רע כשהוא כועס. כועס!; זה יער עד, אני נלכד, ונמאס לי; מכולם אני נפרד בדמיוני; וריח של תמותה דבק בי; בשר חסר חום ותחושה וחתכים; מעל הורידים; עד לתוך ליבי; חיכיתי לו מאחורי הסבך ונעצתי בו את הסכין שלו; הסתכלתי בו גוסס וכשעמד למות הוא נעלם; ובמקומו הייתי אני וממנו שוטף הדם שלי את האדמה,; הדם שלי את האדמה הצמאה...; אני עצמתי את העיניים לאט לאט אני גוסס; מה הדבר שאותו עשיתי אני עכשיו פתאום תופס; כל כך חזק זה, יותר ממני, כשכל היער עלי כועס; "למה הלכת אחרי לבט אם את הדרך אתה מחפש?!"; "אם הלכת אחרי לבט את עצמך את הורס!; 