ארמון חול
היא יושבת בתוכי כמו ילדה על שפת הים; ואוספת גרגרים של חול; מרטיבה בקצף גל, רך עדין ומחמם; והאצבע בידה מכחול; היא בונה בסבלנות הר של געש שגדל; הוא רדום, אבל תופח ועולה; והחול הדק הופך בוץ עדין שמטפטף; לחומה, שבה הפתח לא נגלה; היא עומסת אבנים לבאר שהתייבשה; נזנחה למרגלות ההר; אין אויר, אין קרן אור, רק מחנק שמטפס; ותופס את הריאות והצוואר; ועכשיו היא מחכה, הר הגעש מתעורר; ועיסת האש בפנים רותחת; וצריך להירגע, וצריך להיזהר; שלא יפרוץ לו העולם אשר מתחת; היא יושבת בתוכי כמו ילדה על שפת הים; שנפרש כדף אל המכחול; הדמעה יבשה ברוח; ומכבר יבש הדם; מחדש אוספת גרגרים; גרגרים של חול; 