הבן אדם 
לבוש תמיד בחליפה; בעסקים ממש גאון; בראש אותה המחשבה; איך להגיע למליון.; כל בוקר הוא בעיתונים; עמוד הספורט קורא מייד; משחק קלפים עם השכנים; למזכירה שולח יד -; הבן אדם...; הוא כבר בגיל העמידה; הנעורים חלפו מזמן; עכשיו אוכל הוא במידה; רק ירקות ובלי שומן.; אבל מרגיש שהוא גברבר; ושכוחו עוד במותניו; ולפעמים הוא גם נזכר; קצת באשתו ושני בניו -; הבן אדם...; בבוקר למשרד יוצא; כמו אריה אדם חרוץ; בערב את עצמו מוצא; עייף מעבודה רצוץ.; וכשגומר הוא ת'מלאכה; והוא לבד עם טעם מר; יודע הוא, אך בנפרד; שבחייו עוד יום נגמר -; הבן אדם...; הנה סוף סוף שיער שיבה; כבר מתחילים הזכרונות; ואז תמיד בענווה; לידידים מראה תמונות.; יש לתקן ולחדש; גם את מילות האהבה; כי הוא נשאר גנן עיקש; למרות שהפריחה עברה -; הבן אדם...; עיטור שהוא קיבל בקרב; מזמן מונח במגירה; כי בשבילו מזה זמן רב; תקופת המלחמות עברה.; יש לו מבט מלא עצבות; כשלא רואים - מזיל דמעה; וערב-ערב בתמימות; שותה לבד בלי הנאה -; הבן אדם...; הוא מסתכל איך צעירים; ממהרים לאהובות; כי הוא מזמן לא בן עשרים; הוא גם הפסיק כבר לקוות.; הפסיק לרוץ, עכשיו יושב; מאחוריו כל השנים; ועם חיוך קליל חושב; הנה היום הוא בן שמונים -; הבן אדם...; 