כמו ציפור 
כשהוא נזרק הוא מתרסק, אך לא לנצח יישאר; מרוח על האדמה, שרוע כך ללא תקוות; ובעוד רגע יאסוף את כוחותיו האחרונים ; ולעברך ירוץ למחות את הדמעות; ושוב את מנחמת; מוחה אבק מעברם; מביט, ואת לוחשת; ושבו בנים לגבולם; ואת פורשת זרועותייך כשהוא שב מהמדבר; כמו ציפור שמחפשת גוזלים מרחפת מעליו; תועה, אבוד ומתנחם, מתקוות שווא הוא נזהר; רוצה לדעת זה סוף, סוף לנדודיו; ושוב את מנחמת...; את המקל הוא שוב יניח שם בצד, זרוק, מוזנח; יקווה שלא יפגוש בו לעולם; ואת תיק הייסורים ששנות אלפיים נאסף; יסיר מעל גבו, יזרוק אל תוך הים; ושוב את מנחמת...; תראי ארץ, הוא צועק, ושמים הם עדי; לא נטשתי מעולם, ואלה עקבותי; 