גדי מן ההגדה
הוא עמד לו בשוק, בין תיישים ועיזים,; וניפנף בזנבו; הקט כזרת.; גדי מבית עניים, גדי בשניים זוזים,; בלי קישוט,; בלי עינבל וסרט.; איש לא שם לו ליבו, יען איש לא ידע,; לא צורפי הזהב, לא סורקי הצמר,; כי הגדי הלזה; יכנס לאגדה; ויהיה גיבורו של זמר.; אבל אבא ניגש בפנים מאירים; וקנה את הגדי; וליטפהו על מצח...; זו היתה פתיחתו של אחד השירים; שיהיו מושרים עד נצח.; והגדי את יד אבא ליקק בלשון; ובחוטמו הרטוב נגע בה.; והיה זה אחי, החרוז הראשון,; שפסוקו הוא "דזבין אבא".; יום אביב אז היה והרוח ריקדה; ונערות צחקו במיצמוץ עיניים.; ואבא עם גדי; נכנסו להגדה; ועמדו להם שם בשניים.; ואותה הגדה כבר מלאה מהמון; ניפלאות ומופתים עצומים לגודל.; ולכן הם ניצבו על הדף האחרון; חבוקים; ודחוקים אל הכותל.; ואותה הגדה כה אמרה אז דומם:; טוב, עימדו לכם, גדי ואבא.; בדפי מהלכים העשן והדם,; על גדולות ונצורות שיחתי נסבה.; אך ידעתי כי ים יקרע לא בכדי; ויש טעם חומות ומדבר להבקיע,; אם בסוף הסיפור; עומדים אבא וגדי; וצופים לתורם שיזרח ויגיע.; 