הו לעזאזל
שניר מתנדנד על הכסא, המבט שלו תקוע לי בכתף,; ממטעי התפוחים של ג´זין הרחוקה עולה ריח של פריחות, ריח של כיף,; שני ניילונים חובטים זה בזה על גדרות התיל,; קשה לתאר תחושה כזאת, מין פחד בעיניים.; על גבעה רחוקה במזרח מנצנצים אורות בתים קטנים,; צרור איטי של מקלע רחוק עובר פתאום דרך העצים, דרך האבנים,; "עוד מעט נחטוף" אומר שניר "מהאוייב הלא נראה,; עוד מעט נהפוך לשיר, עוד מעט אולי כבר לא נהיה".; כי קשה להמחיש את הידיעה שבכל רגע מישהו יכול לבוא עד אלינו ולחזבל; לנו את הגרונות החשופים שלנו, הו לעזאזל; "יורים עלינו" שניר אומר באינטונציה של אדיש,; שניר רק בן עשרים ומשהו,; "יורים עלינו מכיוון הכביש, מכיוון הכפר, מכיוון העיר,; מכיוון כוחות האום כולתום"; "תשיב אש" אומרים כולם והוא יורה ומביט לכיוון הצרור המתרחק בערפל; ואחר כך מתיישב על הכסא של העולם, הו לעזאזל; כי קשה...; וככה באותו לילה יורים מכל הכיוונים, ואש מתערבבת בתוך אש,; וככה באותו לילה שיר של אהבה, של אחד שבטח התייאש,; וככה באותו לילה, שניר מרגיש כמו זונה בתוך ערפל,; וככה באותו לילה, עד היתכנסות הכוכבים, עד אור ראשון, עד הו לעזאזל...; שניר ושני מילאומניקים מרושלים מתנדנדים על הכסאות המרופטים,; לילה בלבנון 1998...; וזה כמעט כל הסיפור,; רק שלמחרת בידיעה קצרה בעיתון של הבוקר ניתקל:; אש נורתה על כוחותינו מדרום לג'זין וכוחותינו השיבו אש; הו לעזאזל...; הו לעזאזל, הו לעזאזל, הו לעזאזל...; 