שושנה 
על אם הדרך שמה מתגוללת; שושנה חכלילת עיניים,; נהדפת מסער, עליה נובלת,; שוכבת פה מיומים.; והיא מתחננת לכל נוסע:; "אנא, אישים, חנוני!; שמרו צעדיכם אותי מנגוע,; פן ברגליכם תרמסוני!; אנא חנוני!; מעפר הרימוני,; פן אהיה למרמס רגלים ; בידיכם שאוני; אל עדן גני,; אל גן מחמד עיניים".; "בראותי בגן שושנה נטועה; תשתפך עלי נפשי ורוחי:; גם אנוכי הייתי מאושרה כמוה; נתתי ריח ניחוחי,; בכרם המלך הייתי פורחת; רוח צד שאפתי,; החרסה ממעל בקרניה זורחת -; ועתה ביד נקטפתי.; זה קוטף, זה חומס,; זה טורף, זה רומס,; מאז לא מצאתי מנוח,; גלמודה שוכבת,; ממטר נרקבת,; נרקבת עד אין בי כוח".; בעוד השושנה מר תיללה; על אבדן תפארת פרחיה,; והנה מלאך יי ניצב במסילה,; ממרום שולח אליה.; - "מי את, עניה, מי את, אומללה?; איפה היית עד כה?; מתי נקטפת, יד מי בך חלה,; ועתה מה לך פה?"; ותען השושנה; בקול מר כלענה:; - "אוי לי כי ירדתי שאולה!; מציון אני,; יהודה שמי,; ועתה הנני בגולה!"; "לפני שנות אלפיים הייתי ברוכה,; במלכים הייתי הגברת ; בידי אז היה שרביט המלוכה,; על ראשי - כתר תפארת ; מלכים משחתי מגזע יהודה,; מאהרון - כהני אל,; ועתה נשארתי שכולה, גלמודה,; ואין לי מודע וגואל!; לספרד נגליתי,; לדתם נקראתי,; כקנאת הדת אכלונו ; הרבו חללי,; זקני ועוללי,; עד כי כלה גרשוני!"; כשושנה בציה נדמית, בת-יהודה,; ברפש נרמסים פרחיך ; בזויה את, שבויה,טרופה, גלמודה,; אין מי ירחם עליך.; אבדת עמך, אבדת עוזך,; אבדת אף נצח וחיל ; אך אמונתך היא תקוותך; באורך אישון הליל.; זעקי לאלוהיך; עד ירחם עליך,; חכי עד יקבצך ציונה; ויחדש ימיך; כימי עלומיך,; ולירושלים תשובי ברינה.; 