גבעה אחת
היה היתה גבעה אחת שטופת-פרחים, טללים הישקוה; היה היתה ביקתה אחת, צריף עץ יחיד במרחבים.; עתה, בנטות צילו הזמן על זיכרונות וגעגוע; הן רועדות בערפל עם רוח זע בעשבים.; בבות-עיניך עצומות,; תקשיב עמוק אל תוך חייך,; על גבעתך האפורה רוטט מסך הערפל.; יחף תפסע, ומהורהר; על הדשאים ומעליך; ירחפו בנטות היום עטלפים מעוף יפה.; ברזל ישן, גשמים וטל החלידו להב-מחרשת.; כל הכלה והכומש שב להיות פשוט עפר.; פתאום תחוש איך יד-הזמן על עפעפיך מגששת; ומניחה שנים כבדות עלי כתפך העייפה.; תוסיף לנדוד במשעולים, רחוק מחסד-נעוריך,; אבל קרוב מהם לנהות אל השנים הראשונות -; אל גבעתך, אל היפה, אשריך, איש, אם אחריך; עוד תישאר גבעה כזאת שטופת פרחים וזיכרונות.; 