התעוותות של הגורל
הם ישבו יחדיו בפארק; בשמי הערב חושך דק; הביטה בו ולבו פסק לרגע מלפעום; הרגיש לבד פתאום; והצטער שיצא בכלל; וצפה בעיוותו של הגורל; הם הלכו לצד התעלה; אני זוכר היטב, במבוכה קלה; עצרו אז בפונדק שינה עם אור ניאון שמשתולל; הוא הרגיש את חום הליל; מכה בו כאילו נפל; מרכבת התעוותות של הגורל; אי שם ניגן סקסופון חנוק; כשהם עברו ליד השוק; כשדרך צל חדר מין אור מחוק כשהוא התעורר; היא זרקה לאיש עיוור; מטבע לתוך הסל; ושכחה מעיוותו של הגורל; הוא קם, עירום היה חדרו; היא לא היתה שם לידו; אמר "לא אכפת לי" לעצמו, פתח את חלונו; הרגיש את הריקנות הזאת בתוכו; שלא הבינה כלל וכלל; תוצאה של עיוותו של הגורל; שומע תקתוק השעון המעורר; מסתובב עם תוכי שמדבר; צד אותה בנמל הסוחר שם נכנסים המלחים; אולי שוב יחליפו מבטים; אז זה יהפוך בלתי נסבל; מחכה לעוד עיוות של הגורל; אנשים אומרים לי שזה חטא; להשאיר בפנים את מה שיש לתת; היא היחידה היכן שהיא נמצאת,; אך דרכה היא לי אבדה; באביב היא נולדה; ואני נולדתי בלי מזל; לך תאשים התעוותות של הגורל; 