לה בוהם
אני שר על דברים אשר בני העשרים לעולם לא יבינו; עת פרחי הלילך נערמו להם כך על מפתן החלון; ובדירה קטנה ישנה נושנה במונמרטר אז חיינו; ולנו לא היה דבר מלבד תקווה, מלבד החלומות; לה בוהם, לה בוהם; אפשר לומר מאושרים; לה בוהם, לה בוהם; כשהיינו בני עשרים; ביום חורף לבן, בין תמרות העשן בקפה אז ישבנו; חבורת אמנים, צעירים ותמימים החיים בחלום; ובמקום מזומן למלצר הנדהם אז פואמה דקלמנו; וקול הצחוק הרם אשר בקע משם השכיח את הכפור; לה בוהם, לה בוהם; וזה אומר ללא פרוטה; לה בוהם, לה בוהם; שני ציורים תמורת מיטה; לעתים עוד היום בעוברי במקום מחפש אני גשר; לאותם הדברים שבשנות נעורים כאן הביאו לי אושר; אותו אטלייה, אותו בית הקפה נעלמו ללא זכר; מונמרטר השתנתה, כבר לא מה שהיתה, פרחי לילך נבלו; לה בוהם, לה בוהם; להיות עני ומאושר; לה בוהם, לה בוהם; היום זה לא אומר דבר; 