הללויה 
אדם חוזר וקציר יומו; צנוע הוא ודל,; ועל גבו צרות החול; עומסות לו כמגדל.; ולפניו רואה פתאום; את שתי עיניה של ביתו; והוא אז שר, והן איתו; שרות הללויה.; הללויה, וזה השיר; עולה מכל פינות העיר; כשהאדם ושתי עיני ביתו; שרים הללויה.; בונה אדם את בנייניו; מהבל וקלפים,; יום יום טורח ועמל; יום יום הם נטרפים.; אבל אל מול חורבן קלפיו; עולה השמש מעליו; והוא אוסף אותם אליו; ושר הללויה.; הללויה וזה השיר; עולה מכל פינות העיר; כשהאדם אוסף את כל קלפיו; ושר הללויה.; פרושים ימי בפני האל; יודע הוא דרכי; וכל שירי כמו תפילות; שולחו למרחקים.; וכשיגיע סוף התוואי; אנעל בשקט את חיי; ושיר חדש צעיר וחי; יושר הללויה.; הללויה וזה השיר; עוד יעלה בכל העיר; והוא חדש והוא צעיר וחי; ושר הללויה.; 