השר משה מונטיפיורי 
וכשהיה השר מונטיפיורי בן שמונים; אז באו לביתו המלאכים הלבנים; עמדו על מיטתו וכך אמרו אליו:; "הקדוש ברוך הוא רוצה אותך אליו"; וכך ענה השר מונטיפיורי בדיוק:; "סלחו לי רבותי, אך באמת אני עסוק; כי יש הרבה צרות לאחינו בעולם; הנה פוגרום ברוסיה, איך לא אבוא אצלם?; כי מי אם לא אני יעזור פה לכולם?"; והוא עלה למרכבה ו"דיו" לסוסים אמר; ופה מתן בסתר ושמה נדבה; פה צביטה בלחי או ליטוף של אהבה; ולכל היהודים שמחה וגאווה; וכל הכבוד לשר, וכל הכבוד לשר!; וכשהיה השר מונטיפיורי בן תשעים; אמרו לו: "תעלה, כי שם למעלה מבקשים"; שאל אותם השר: "הגידו איך אוכל?; איך עלילת הדם בדמשק תבוטל?; הלא צריך ללכת לפחה הנבזה,; ל'גיד לו: תתבייש ואיך מרשים דבר כזה; ואם צריך לשים לו ביד איזה בקשיש; מן מתנה גדולה, אך שאיש בה לא ירגיש; אז מי אם לא אני לתורכי את זה יגיש?"; והוא עלה למרכבה...; וכשהיה השר מונטיפיורי בן מאה; אמר: "מספיק לי כבר, הנשמה שלי שבעה; הלכו מליונים לירות ופרנקים ובישליק; אבל ליהודים זה אף פעם לא מספיק"; אמרו לו: "כבודו, רק יבוא ויסתכל; צריך לבנות עוד חדר לקבר של רחל; להגביה ת'כותל המערבי; לנווה שאננים יהודים יש להביא; ומי אם לא אתה יא מורי, יא לבבי?"; והוא עלה למרכבה...; וכשהיה השר בן מאה ועוד שנה; נִשקוהו מלאכים בנשיקה האחרונה; וכך את העיניים עצם הוא בבקשו; רק אבן ירושלמית מתחת לראשו.; עטוף טלית של משי ונח בתוך ארון; גמר השר משה את מסעו האחרון; אך יש עוד אנשים המוכנים להיִשבע; שלפעמים בלילה כשחושך בסביבה; ראו את מונטיפיורי על יד המרכבה; והוא עלה למרכבה...; 