אל תאכילו את חיות הגן
והעצבות היא הנחש בעקביי; הנה כמעט שוב מכישה; אני במעט שוב מחישה; את צעדיי,; והקנאה היא עיט מרחף מעל; נוחתת ולופתת את הלב המפרפר:; שולפת לאות קין; מהירה כהרף עין, ו..אל; תאכילו את חיות הגן,; אל תאכילו את חיות הגן.; והבדידות – אריה שואג בתוך כלובו; הוא משתולל ומשתוקק; הוא משתומם ומתאפק; שלא לטרוף עצמו לדעת,; והשנאה – אוגר שחי עם חפרפרת; והוא אוגר והיא חופרת; ואין מחילה (אין מחילה!).; ואל תאכילו את חיות הגן,; אל... זה מסוכן!; והיהירות טווס שנסתבך בצמרתו של עץ; והעצלות גם היא נחש, שלפתחי רובץ; והאשמה – מקק ארור, כבר רבבות שנה שורד; והשמחה... השמחה לאיד(!).; לא, אל תאכילו את חיות הגן,; אל תאכילו את חיות הגן; אל - זה מסוכן!; 