הנסיכה 
שנים היא הסתתרה בחיק המשפחה; ואת יופיה שמרה לא לי ולא לך; בדשא הרחב, בשמש הזהב; היתה כמו גרגיר של חשכה; בחורף עננים הביאו לה שמחה; ורק עם בוא הקור היתה פתאום בוכה; בדשא הנובל, מול פרח שקמל; מותה נשקף לה מן החשכה; ושוב חזר אביב עם שפע הפריחה; ורדים ונרקיסים השיבו את רוחה; באור המלבלב בזוהר הצורב; האור הטוב השיב לה את רוחה; ואז הקיץ בא עם שיבולי קמה; ותכלת הגלים הסעירה את דמה; בלהט השרב, בדשא הרחב; היתה כמתעלפת בחמה; ואיש אינו מכיר את עומק בדידותה; ברוח השואגת, ברוח השקטה; בדשא הרחב, בשמש הזהב; תמיד היא מחפשת את מותה; 