תשע עשרים וחמש
הוא לא היה יכול לגעת בה וכמה שהיא ביקשה יותר, הוא נסוג ; יותר ויותר לאחור. מפחד לתת לה את מה שהיא צריכה, מפחד ; להיכנס לסיפור האהבה הזה עד הסוף. חשב להשאיר קצת לעצמו, ; עם כל נתינה חשב, אתה מאבד חלקים גדולים מעצמך. ולא הבין ; ולא רצה להבין את הכוח והסיפוק שבנתינה, ועד כמה הוא היה ; יכול לעשות אותה מאושרת. ; בכל אופן הוא לא היה יכול לגעת בה. היא נתנה לו את כל מה ; שבן אדם אחד יכול לתת. נתנה ונסגרה. נתנה ונסגרה. נתנה ; ונשברה. אי אפשר לתת בלי שום תמורה. לא נותנים בשביל ; לקבל. אבל, גם לא נותנים בשביל לא לקבל. לא? ; תשע עשרים וחמש, קיץ וקר ; הדלת נטרקה. נמאס לו לשמוע את הבכי שלה. "שתבכה עד מחר. ; שתבכה עד מחרתיים. מרוב שהיא בקשה לא יכולתי לגעת בה. לא ; יכולתי..למרות שאהבתי אותה". אבל עכשיו הוא חופשי. חופשי. ; לא מאושר. ומאחר לעבודה. ; תשע עשרים וחמש, קיץ וקר ; היא נשארה לבד במטבח, מורידה כלים של ארוחת בוקר לא ; גמורה. חלון פתוח שלח אליה רוח, שייבש את הדמעות שבכתה. ; היא עמדה שם. בוהה אל השכנה תולה כביסה. בחור ובחורה עלו ; בחדר המדרגות, אפשר היה לשמוע את נקישות העקבים הדקים שלה ; ואת הצחוק המתגלגל כל הדרך לקומה האחרונה.; 