שיר ההודיה
ליוית אותי, ארצי, בלובן שקדיה; בזהר חמתך ומרחבי שדותייך,; ושיר נתת בפי, הוא שיר ההודיה; להשמיעו הרחק הרחק מגבולותייך.; והוא שמור בלב, זה שיר הרגבים,; וברחבי נכר מולדת יעטפנו; ורבבות אחי בנייך הטובים; יקשיבו לו דומם וירגעו ממנו.; ועת נשוב, ארצי, שבעי געגועים; צמאים לחמתך, לשפע טובותייך,; יוחזר לך אז השיר מלב בנים גאים; וטוב יהיה לצעוד ברחבי שדותייך; 