בערבות הנגב
בערבות הנגב מתנוצץ הטל,; בערבות הנגב איש מגן נפל,; לא נשם הנער ונדם הלב,; את בלורית השער רוח תלטף.; הלומת עצבת ויגון נורא,; אם זקנה ניצבת ונושאת דברה,; הדימעה ניגרת מעיני אימך,; בא כדור עופרת ויפלח ליבך.; את בכורי שכלתי במצולות הים,; ואותך גידלתי למגן העם.; הם לא ישברונו ביגון ושכול,; הם לא יעקרונו, בני, למרות הכל.; אז צעד קדימה נער גבה קומה,; ויאמר לה - 'אמא, אל לך בדימעה!; בחורינו, אמא, בימי פקודה,; מול שונאינו, אמא, כחומת פלדה.; מול שודד ומלך צמא דמים עוין,; תניני ואהיה לך אנוכי לבן'.; בערבות הנגב הוא לחץ ידה,; אם תרצו, חבריה, אין זו אגדה!; 