בן גוריון 
זה היה בשנת תרס"ז,; שום דבר עוד לא היה פה.; בן גוריון הגיע אז,; בספינה קטנה ליפו.; הוא היה פועל צעיר,; אך הרגיש כמו ותיק כבר,; את צרורו לקח על גב,; והלך לפתח תקווה.; בקדחת הוא חלה,; ואכל בצל וזית,; כי ידע שהמולדת,; זה עוד עץ וזה עוד בית.; בן גוריון, בן גוריון; הן הדרך עוד נמשכת,; ויגיע אל סופה; רק מי שלא יפסיק ללכת; הוא הלך לסג'רה; ולמושבה כנרת.; בידו אחז רובה; וקרא לצאת למרד.; באנגלים לחם בעוז; ותמיד קרא, בוטח:; "עלייה והתיישבות,; עם שני אלה ננצח".; וספינות פרצו לחוף,; יד סתרים אותן השיטה,; יישובים עלו בן לילה -; דן ודפנה וַחניתה.; בן גוריון, בן גוריון...; הוא היה אדם קשה,; איש הלהט והזעם.; בתקופת המעשה; ברעיו פגע לא פעם.; הוא היה אדם קשה; ולוחם חסר מנוח.; לא ידע כיצד למחול,; לא ידע כיצד לסלוח.; ורבים הותיר אחריו ; בצעדה המפרכת.; אך תמיד בשביל הצר,; לא אבד את קו הרכס.; בן גוריון..; ארבעים שנה חלפו, ; מבואו לפלשתינה; ארבעים שנה חלפו; בלוריתו כלה הלבינה.; אך כשקמה המדינה,; כמו תינוקת מהססת,; הוא ראשון נתן לה יד; ולימד אותה ללכת.; היא גדלה כבר בלעדיו,; אך כל פעם כשקשה לה,; מחפשת היא אותו,; כמו השורש את הסלע.; 