הגולם
פתאום מוצא את עצמי; בדרך לסוף העולם; פתאום מוצא את עצמי; כמעט נעלם; בינתיים שותק ורק מתאפק; כי אין לי ממש לאן למהר; חוזר למולדת שכולה; הגעתי לכאן כמו כולם; מחוסר ברירה ומפחד ישן; עד שייפרע עוד פורען; הקורבן יחשוב שהוא תליין; השיירה עברה לא שואלת אף אחד; הקרקס הזה לא משאיר סימן...; ילדים מפוטמים וזקנים שלא למדו; המטיף החירש והקוסם השקרן; קורעים קריעה ותוקעים כף; ואומרים שעכשיו זה הזמן להתעורר; ואני עושה את עצמי עיוור; וכך זה נמשך שעות...; בראש השולחן יושב לו האב ורוח הקודש מעליו; הוא מאמין ונשאב אוכל ונשכב על הספה; הוא טעון בפסוקים, עסוק בפרטים, מתקמט וקמל, עושה את עצמו מתפלל; על הלחם החי, על הבשר המת, על הפרי שיצמח, על הגשם שירד...; אבל האדמה לא נותנת צ׳אנס אחד; השלווה הזאת מושכת את הזמן...; זה עסק מלוכלך ואני נכנס אליו בעיניים פקוחות; הגולם קם על היוצר, הגולם קם על היוצר; תשע בבוקר הגולם עוד לא מתעורר; הכל ייזכר והכל מצטבר והחור הרעב רק רעב וגדל; ואני... מעדיף להשתכר; ולא שנהיה לי טוב; לא שנהיה לי טוב; השיירה עברה, לא שואלת אף אחד; ואתה לא משאיר סימן; 