בארץ הזאת 
איך שלא יהיה ועד הסוף של החיים; אנחנו כאן עכשיו; אנשים של טלפונים – מכורים להתמכרות; חיים את העבר; גולשים בים של מודעות ולא יוצאים כבר לגגות; להניף שלטי חוצות בעד ונגד; אולי באיזה שהוא מקום התרגלנו כבר לחיות בלי לחיות בעצם; ואיך שלא יהיה כבר שמענו על הכל ואת הכל ידענו; דור של מחשבים, של עיתון ושל קפה שאליו נולדנו; ממצה את העולם כבר תוך שתים עשרה שניות; ואז שוכב לנוח; אולי באיזה שהוא מקום התרגלנו להרגל; ושכחנו את הרוח; אבל פה בארץ הזאת; בזמן ובמקום; מתוך בחירה בוחר עדיין להישאר; ופה, בלי גבולות; בכל העיתונים, בחדשות כל שעה; אני עוד אומר זה טוב; ואפשר להישאר; מי יודע מה יהיה כאן בעוד עשרים שנה; או מה יהיה היום; שולף צילום ישן שלנו מתוך המגירה; מתגעגע לי שם איזה שהוא חלום; וכמו בצילומים אני ואת על איזה חוף; נסענו אז להשתנות להתבגר; אני זוכר אותך אומרת שבארץ הפצועה; את לא רוצה לחיות יותר; ואיך שלא יהיה עד הסוף של החיים; אנחנו כאן....בינתיים...; 