לאלף נמר
כשהאצבעות שלו עברו עלי טיפות טיפות; והאוויר ריחף והתהפך,; הוא אמר - את הכנפיים היפות שלך; אסור לך ללכלך; אבל אצלי אלה בכלל ידיים בוערות; מאהבה ועבודה קשה; אני מוצאת בבוץ זכוכיות זוהרות; ומתנצנצת בלי בושה; ואיתו אני נושמת; הכי עמוק שאני יכולה; ואיתו אני מתרוממת; לשמש האפלה; כשהוא שתה אותי מהשפתיים לנצח מתמתח; או לדקה רכה וארוכה; הוא אמר - מי שמכיר את שני פני הירח; יכול גם להרוג בנשיקה; אבל אני לא נהרגת כל כך בקלות; ובטח לא כל כך מהר; כמעט הכל מבהיל ואהבה זה לא פשוט; זה קצת כמו לאלף נמר; ואיתו אני נושמת; הכי עמוק שאני יכולה; ואיתו אני מתרוממת; לשמש האפלה; ואיתו אני מסתכלת; במראה הכי צלולה; כי הסוף נמצא איתנו; ישר מהתחלה; 