טניה
אין חלונות בדירת המרתף; מקומקום עולה ריח התה המתוק; כתמים בתקרה והברז דולף; השעון במגדל מצלצל מרחוק; לרדוף סוכני תיאטרון במשרד מלוכלך; מבטיחים מהלב וצובטים בירכיים; אין לה ספקות לא איכפת לה כל כך; לא ממילים וגם לא מעיניים; היא רוקדת ושרה אותו שיר כל ערב בבאר; ואיתה בשורה יש עוד שתי אנגליות; להרוויח מעט ולשמור את השטר האחד; שנשאר לה ממה שעולה לה לחיות; הפקיד שלה עוד מחכה בברלין; היא מזמן לא ילדה וגם הוא לא צעיר; היא רק רוצה לחזור לברלין; לאהוב אותו למרות הכל ובכל מחיר; מסביבה אנשים מחכים וסופרים חודשים; ומוכרים תפוזים, מחזיקים בדעות; מתווכחים וקונים מותרות, משונים נואשים; השעון במגדל רק מונה את השעות; בסוף הוא מת משפעת, לבד כמו כלב; הבשורה הרעה נמסרה בשבת; היא שמעה והריצה אותי עד תחנת הרכבת; פרועה ומבוהלת בחלוק מרופט; היא עוד חשבה שתגיע בזמן ללוויה; עד שלא באו שניים לומר לה אחרת; לא ניתן להחזיר לה את מה שהיה; אהבה מקווה ובלתי מעורערת; היא רוקדת ושרה...; אז כתבנו מברק במשרד של הדואר; והמצאנו שבחים נדיבים באמת; אלא שאז נשארה בעיית המשלוח; לא הכרנו שם אף אחד חוץ מהמת; אז בחרנו קפה שנראה לא יקר; בכיכר השעון שהודיע עגום; עוד שעות עוד שעות, עד הבוקר המר; שבעצם גם בו לא נשאר לה כבר כלום; היא רוקדת ושרה...; שיהיה לו לבריאות למי ששר שירי אהבה; בחיים האלה צריך קצת יותר ממזל; ולה היה לב גדול ושדיים יפים; כנראה שגם זה לא עזר לה בכלל; 