שיר החמור
עוד בגדוד נהגי הפרדות; הוא צעד בפסיעות מדודות,; והוביל אחריו את הטור; וזכה לציון ועיטור.; נהגו הפרדות אז ללחוש:; "הוא תמיד קופץ בראש!"; (אי-אה, אי-אה); כשהקימו "חומה ומגדל"-; הוא ראשון העפיל אז אל על,; והוביל על גבו החיור; עמודים וסלילים לגדר.; ואמר אז פטיש למכוש:; "שוב, רק הוא קופץ בראש!"; (אי-אה, אי-אה); כשיצאה הבריגדה לחול -; הוא צעד במדבר הגדול,; והוביל על גבו הכחוש; מיכלים ופגזים כדרוש.; וידעו "הגנה" וגם פו"ש:; "הוא תמיד קופץ בראש!"; (אי-אה, אי-אה); כשהגיעו פליטים אל החוף -; הוא נער בשמחה עד אין-סוף,; וכמעט שהעיר משנתם; את שומרי הראדר על הים.; וצהל אז ילדון בן שלוש:; "אמא, הוא קופץ בראש!"; (אי-אה, אי- אה); כשפרצה פה מלחמת שחרור; שוב נרתם לראשו של הטור.; ובה"א באייר, בגאון -; הוא נער אז את כל ההימנון.; ואמר "מוטי-מוטי" לשוש:; "אוף! הוא שוב קופץ בראש!"; (אי-אה, אי-אה); כך עבר החמור האפור; ונרתם למשימות בכל דור,; ולבסוף, שבע שנים ולאות; התנדב כחבר- היאחזות!; שוב, כמו סוס הוא עבד בחצר,; אך כוחו לא עמד לו יותר.; ובבוקר קודר ואפור; הוא הובא לקבורה אל הבור!; (א - א - או); ואמר אז נחום ליואב:; "תפוש בראש, ואני - בזנב!"; על קיברו נערך אז מיסדר,; ומזכיר מן העיר כך אמר:; "בני אדם כאן חיים במנוחה; רק בזכות חמורים שכמותך!"; והאורן שאל את הברוש:; "מי כעת יקפוץ בראש?; 