ישראל 
ישראל איש מבוגר מאוד ; הוא שוכב עכשיו בחדר מדרגות ,לבד ; ישראל אחד, שכבר לומד שנים ; על המדף שלו פתוחים אלפי ספרי חייו ; לישראל יש שניים עשר בנים ; שכבר מזמן עזבו, סטו מהשבילים ; והם עומדים בצד, בצעקה קוראים ; אליו ; אבא, עזוב אותך רעיונות גדולים ; אבא, עזוב אותך מרצונות מתים ; היום כבר אף אחד לא קורא ספרים ; אז די ; ישראל, עודו לבד ; הם פתאום חושבים עליו ; ועוד רגע הם רצים, שבים אליו ; ישראל איש מבוגר מאוד ; הוא יושב, בוכה בחדר מדרגות, לבד ; לישראל יש חלומות רעים ; הוא נכווה בחם וגם בצוננים, בלי די ; הבנים היום בחוץ משתוללים ; חלקם נותנים מכות, חלקם גם בוזזים ; וכשהערב בא, שורפים את המילים ; של אבא; וישראל שוקד, הוא ממשיך לכתוב ; כי מי יודע מתי נשמתו תעזוב אותם ; ישראל, עודו לבד ; הם פתאום חושבים עליו ; ועוד רגע הם רצים, שבים אליו ; הם שבים אליו ; ישראל איש מבוגר מאוד ; הוא עומד עייף בחדר מדרגות, לבד ; לישראל יש גם פצעים פתוחים ; צלקות גדולות, במקומות גלויים מדי ; הבנים היום בחוץ מבוהלים ; אחריהם רודפים מיליון משוגעים ; ולך תחזור עכשיו, כשאתה בלי אוויר ; אל אבא ; וישראל עכשיו קצת מרגיש לא טוב ; הוא נפל למשכב וקיצו קרוב אליו ; ישראל, עודו לבד ; הם פתאום חושבים עליו ; ועוד רגע הם רצים, שבים אליו ; שבים אליו ; ישראל איש מבוגר מאוד ; הבנים רצים, מפוחדים, במדרגות אליו; 