הצוואה
מר אתייפח כמו עץ בגשם; בבוא יומי האחרון; כשאתבקש מייד לגשת; אל מקומי שבמרום; אבל כבד אכריז בבית; וכל העיר תמלא יגון -; האם ירוק עוד עץ הזית; אשר נועד לי לארון?; אם לעולם הבא אלך לי; אז רק בדרך ארוכה; מתוך הקבר אסתלק לי; כמו פרחח מן הכיתה; הקברנים יבכו מזעם; וגם יצאו מדעתם; כשיתחשק לי עוד הפעם; לשוב הביתה ככה סתם.; כל רצוני לטעום עוד פעם; שמנת-כפר ותות-גינה; עוד נשיקה שיש בה טעם; ואהבה אחרונה; פעם אחת לתעות בדרך; ולאבד את הצפון; וללטף משוק עד ירך; את שתי רגלייך היפות.; את, זוגתי, פרצי בבכי; כשתקבלי את הבשורה; שדמעתך תרד על לחי; ושתקני שמלה שחורה; ואחר-כך מצאי לך גבר; שמידתו כמידתי; שישתמש אחר האבל; במגפיי ומיטתי.; כל רכושי יהיה לבעל; שיטפל בזוגתי:; מכובעי עד שרוך-הנעל,; ייני, לחמי ומקטרתי; אך אם יעיז הוא להפריע; את מנוחת החתולה -; בחלומו אני אופיע; והוא ימות מבהלה.; כאן מונחים עלי שלכת; כי זהו סוף הצוואה; אין לי ברירה, צריך ללכת; וכבר הגיעה השעה; שוב לא אסבול כאב שיניים; ובזה הבית לא אגור; נא לחזור בעוד יומיים -; בגלל האבל פה סגור!; 