באמצע המישור 
מסביב האפילו מישור ורקיע; והאיש ההולך מן הדרך נטה; ועל אבן ישב והרגיע; ואת שם המקום לא ידע; וסביב האפילו מישור ורקיע; והדרך הוסיפה לרוץ לבדה.; ובעודנו מביט כה וכה; הוא כאילו הקשיב, ההלך,; איך מילים ודברים שהמו בתוכו,; שדיבר בשפתיו, שהגה במוחו; משתתקים, נהפכים לאלם.; כל מה שדיבר; וזימר וצחק בו,; כל מה שרתח; וזעם ולעג בו,; כל חימות וכעסים; וטרוניות ומריבות,; כל השאלות; וכל התשובות,; הלכו נהפכו; לדממה בודדה; והדרך הוסיפה לרוץ לבדה.; אך דבר רק אחד שנישכח בו אי פעם,; שמאום לא שאל ומאום לא ביקש,; שהיה לא דימעה ולא זעם,; רק שכן חרישי ועיקש,; זה נשאר בו עכשיו בלי סיבה ובלי טעם,; זה נשאר כמו הד אחרון ומלחש.; וכשכבר כימעט חושך ירד; ועצם את עיניו, ההלך,; זה לפתע עלה והבקיע בו חד; וחלף את כולו פעם זאת ולעד; סירב להפך לאלם.; זה שר ודיבר; וזימר וצעק; וחגג ושמח; ודמע וצחק; ושאל וענה; וסער והמה; והוסיף ומאן; להפך לדממה,; אך כבר איש לא שמע; וכבר איש לא ידע; והדרך הוסיפה לרוץ לבדה.; 