השמש 
לאורך הפרוור המט לנפול, חורבות; רוכסות את תריסיהן, מסתור לתאוות,; ושמש אכזרי קופח אור אלים; על עיר כעל שדות, גגות כשיבולים.; אני, אשר נשקי הוא סיף הפכפך,; אריח חרוזים בכל פינה בכרך,; אמעד על המילים כעל אבני דרכים,; לא פעם אגלה שירי חלום שכוחים.; אויב הירקון, האב המפרנס,; מותני שדות בשיר ובורדים שינס; כהבל דאגות הלב בו מתנדפות,; מוחות וכוורות גודש דבש תועפות; בבעלי מומים קורם בשר עלומים -; עושם כעלמות - עולצים עולי ימים,; ולקציר מורה לספוח, לשגשג; בלב אלמוות זה, שלפריחה עורג!; עת הוא, כמשורר, יורד אל הערים,; נאצלים בו הנקלים שבדברים.; כמלך הוא פוקד, בלי רעש ומשרתים,; טירות פאר כמו גם בתי חולים פשוטים.; 