משוגעים
חבורה של משוגעים בחדר; אני מושך לי כיסא וּמִתְיישב.; מדברים עם עצמם וּמְדברים בעדר; הבגדים לבנים המִסְדְרון נושב.; יש אחד עם מבט כל כך רומנטי; ואחר עם מבט כל כך חסר,; וְכוּלם שואלים אותי למה באתי; וָאני לא עונה אני לא זוכר.; יש אחות בלבן שעושה עיניים; לבחור שמַזִּיל את הריר לאט; וּמְשוגע שמספר איך אשתו בֵּינְתַיִם; לא הִגִיעָה לראות אותו כמעט.; מר מרטיני טוען שהוא לא בחדר; ונוגע קלות בִּקְצֵה הכיסא,; האחות מבטיחה שיהיה בסדר; שכולם עכשיו פה בחדר הזה.; הוא חושד בה חושד בזוית העין; סימנים של חולשה עושים לה טוב,; וָאני לא אמרתי מילה עדיין; מר מרטיני בוכה בְפִיהוק רטוֹב.; אני קם להקיא את עצמי לחדר; כשהכול מסביב כל כך לבן,; אם לשפוך את הלב זה כל כך בסדר; איך השקט הזה תקוע כאן.; מבטים נעוצים בי מכול העבר; וציפורן פורטת על בגד גס,; חבורה של משוגעים בחדר ; אני מושך כיסא וּמִתְיישב מובס.; מר מרטיני בצד מול חלון פתוח; מתיישב וּבוֹהה במבט מוצק.; משבים מלטפים את חולה הרוח; יקשרו אותו שוב - אם הוא שוב יצעק.; 