דומם 
אל החורש לילה לילה היא הולכת; ובמשעול ניצבת היא בדד; ורוח ליל משיר עלה, משיר שלכת; והיא עומדה דומם, דומם; ובחורש בחצות הוא בא עדיה; וממולה ניצב הוא במשעול; ואת ליבה היא לו מגשת על ידיה; והוא עומד דומם, דומם; שם בחורש היא טווה חלום של תכלת; כולו רקום בחוט של אהבה; והיא יחדיו עמו לעד עם צחוק של ילד; והוא הולך דומם, דומם; מן החורש עם השחר היא חוזרת; ומחווירים פניה, אך רנים; ורוח סתיו נושק דמעה אחת נושרת; והיא הולכה דומם, דומם; 