עודנו נערים ללכת
מחורף אל אביב שטפו חיינו.; כוואדי השועט אל געש-ים; עוד קט אף הוא יהיה כלא היה:; כליל הקיצים אשר הבשיל פריינו.; יותרת-הרהורים נשבה כאפר; ורק המחשבה הנבונה; אשר עלתה שנה אחר שנה; בסתר לבבנו מהבהבת.; ככלות הכל - מה אנו מול הנצח; (הרהור עצוב: אנוש מול ים שנות אור); שנים נוקפות בלוח האפור; והינומת שיבה הנה הנצה.; אבל עודנו נערים ללכת!; אות הוא כי האפרנו כרגבים; ולא נירא חום-קיץ ועבים; וימי זקנה עם רחשי שלכת.; נוסיף לפסוע כך שנים רבות,; ולילדים נאמר: טוב לכת ככה ; לתת כל איש לבו וזהבו; ולעצמו מעט מאוד לקחת.; להחריש בסוד האבלים,; לצהול עם דם-עינב, עם צחור הקמח.; בעת צחוקים לרעום כענבלים; פת-בג עליז לטבול בכוס הדמע...; ואם ישאל ילדנו החכם; מדוע לשורר שירים הוספנו,; נשיב לו כי דמעות של גיל נשטפנו; ובצוואר חיבקתנו השמחה.; זה לב אנוש פותה הוא ותמים -; ראה, ילדנו, מה מאד אושרנו,; עד לא נדע מי יאריך יותר ימים:; הלב הזה או השירים ששרנו...; בוא, רוח סתיו, לזעוף על הבתים,; חידות חיים לטוב כבר פיענחנו; גלוי לפני עינינו העתיד:; יפה הינו ונכונים אנחנו.; 