הנאיבי האחרון
הנאיבי האחרון; התעורר בבוקר והביט בחלון; על הזריחה האחרונה; הוא המיס קצת סוכר בקפה השחור; הוא קרא בין דפי העיתון; על ארצו היפה, שבורת החלום; “מה שנאיבי”, אמר לי בחום,; “זה לחשוב שאפשר להמשיך כמו היום..”; שאלתי אותו מה יהיה; עם כל הבדידות והשבר; והוא אמר כמו תמיד; ״אל תדאג יהיה בסדר..”; “עוד תראה שכולם יאמצו; את האמת הנשכחת; כי אי אפשר כבר לבד ידידי; כי חייבים ביחד”; הנאיבי האחרון, הסתכל בעיניי; וראה את הכול; את התקווה שנעלמה; את הילד שכל כך רצה לגדול; אחרי זה הוא קם והלך; נפרד לשלום אך נשאר בתוכי; וברגע אחד הכול הסתדר; הבנתי מיד שאסור לוותר; שאלתי אותו מה יהיה..; הנאיבי האחרון; השאיר לנו קיץ; ובוקר של תום; כשהוא שר אז אני ואתה; סירב להאמין שאהבה היא חלום; שאלתי אותו מה יהיה..; 