רצית בוהמה
המסיבה נגמרה, רק עשן עודו צף; באוויר, עם עדי אלכוהול וקצת בושם.; במזרח כבר אפור ואנקור מחוצף; מנקר שאריות כל כיבוד במרפסת,; רק אורחים אחרונים עוד שרועים על ספה; וכורסה ושטיח, תקליט אחרון; מנגן איזה סמבה, ילדונת יפה; מקשיבה, נים לא נים, למשורר עם כישרון; הוא לוחש: "אל תגידי אולי, פן ושמא; את ידעת כשנכנסת - רצית בוהמה".; "את רצית אהבה ישירה כמו רומן; שקראת בילדות, רצית קצב ויופי; ואושר, חיים סוערים עם אומן; מתייסר ויוצר, בן-אדם, איש עם אופי; אז כעת, כשראשי הכבד קצת נשען; על כתפך, ובגדי כבר נוטפים ריח יין; אל תגידי לי - 'לא' אל תאמרי - 'תן לי זמן; להכיר אותך קצת יותר טוב, כי עדיין; אנחנו זרים'! בלי אולי, פן ושמא; את ידעת כשנכנסת - רצית בוהמה".; כן, כבר בוקר בחוץ ואנחנו נלך; ברחובות הריקים, מוארי הגגות; אל חדרי, לא רחוק ואני בשבילך; גם אכין כוס קפה ובלי שום חגיגות; נכנס למיטה ואחר כך בערב; תאמרי לי שלום ותלכי לדרכך; ואני אשאר לי לישון ובלי הרף; המילים שאמרתי, עמוק בראשך; עוד יגידו לך בלי שום אולי, פן ושמא; את ידעת כשנכנסת - רצית בוהמה"!; 