המהום
אני רואה את הבקתה, ביתית, מרוחקת. אולם רחב ובו שולחן נמוך עשוי קורות עבות, ואש; חמה וממכרת מאכלת גזעים באח, עשנה הסמיך מטפס בארובה וממנה אל השמים האפורים הצלולים, והאויר; השקוף משתולל בין טיפות הגשם הניתכות אל גג הרעפים האדום, העשוי בשיפוע חד, מעל לאדני החלונות; החומים.; ובחוץ מתרוצצת הים, רוקדת באושר לכבוד החורף שסוף סוף הגיע, מריצה את גליה לכבודו, לאחר; קיץ ארוך בו הזיעה תחת השמש הקופחת. לרגע שוכחת את הכאב שבכל ספינותיה הטרופות ועל אנשים; שהיו בה ולא חזרו אליה עוד, ולרגע, מתוך השמחה, שוכחת שגם כעת מישהו מפליג בה ממקום זר אחד אל; משנהו, או אולי הפעם, בכל זאת, אל בית.; וזעקה יחידה באה מן הים וחודרת את קירות הבית.; נימים נרעדים.; מן כווץ.; ספינותיה הטרופות בתוך השמחה.; וכל הזמן הזה את מחזיקה את ידי. אני מביט בך, בפנייך. את מצולקת כמוני, ושנינו יפים, ואת שואלת אותי; מה היה, ואני אומר, אני רואה את השדה הירוק, רטוב בטל הבוקר, נפתח אל עצי הפקאן.; 