הזקנה
רואה אותה כל בוקר מטיילת בגינה; מסביבה יושבים הם כל חתולי השכונה; מקל בידה ושביס לראשה פוסעת קמעה לספסל; ואומרות הכול הן פניה מוכות הגורל; רציתי לדעת לגעת לשאול אל תפחד יקירי; והזקנה כך אמרה לי אינגלה זה סיפורי; היא מספרת על הבית על ריצה בשדה סביונים; וגם על ילדה מפוחדת בוהה בעשן כבשנים; היא מספרת על הוריה ימי ילדות מאושרים ; וגם על נפש אובדת בתוך מחנה עקורים; עננת היגון מרחפת סביבה ומבטה אפוף מסתורין; בצער גדול מספרת איך אבדו בני חורין; אין לי שם ולא מולדת בוכה ומוציאה ממחטה; לידי הסופה נסחפנו אל תוך שארית הפליטה; היא אומרת לי ילד לא תבין לעולם ; הייתה זאת פלנטה אחרת לא חיו שם בני האדם; אל תשכחו אותנו ילדי למען ידעו הבנים; אל תשכחו אותנו ילדי למען ידעו השנים; 