אוטוביוגרפיה
ב- 68' עזבתי את הבית; אחרי שהיה לנו ריב; הוא צדק כשאמר "הילדה לא שומעת",; אני צרחתי שהוא לא מקשיב; ועליתי למעלה לקחת מעיל; ורציתי לבחור לי תקליט; של ג'ניס או ג'ואן, אפילו היום,; אני לא מצליחה להחליט; לחצות את ויומינג לקח לי יומיים,; ואז איידהו ואז נוודה; כל הדרך בטרמפים שהצלחתי לתפוס,; קילומטר או שניים לבד; לקליפורניה הגעתי באמצע הלילה,; אחרי שבוע באותם הבגדים; ובחושך אני לא הצלחתי; לראות לא פרחים וגם לא ילדים; אחרי כמה ימים שביליתי ברחוב; פגשתי כמה בחורים; הם נראו לי בסדר והייתי רעבה,; אז הלכנו לאיפה שהם גרים; לאחד קראו ג'ורג' על שם הנשיא,; וחוץ ממנו היו שמה שניים; אחד שסחב נרתיק ריק של גיטרה,; השני ניסה לשלוח ידיים; הוא אמר שהאנשים הקטנים זה אני ואתה; הוא אמר שצריך לחפש את האמת,; לא ידעתי שאיבדנו אותה; ועד אז לא היה לי מושג; שתולים בי כאלו תקוות; ומאז עד היום לא מצאתי מקום,; לא קיבלתי את כל התשובות; מסתבר שהם גרו במן בית נטוש,; כנראה שעם עוד אנשים; וניגנו שם תקליט של ה"ג'פרסון איירפליין",; אני זוכרת שזה נראה לי מרשים; הייתה שם בלונדינית יפה; שהקריאה שירים של ג'ק קרואק בקול; אז לא ידעתי של מי השירים; אבל התביישתי לשאול ; הוא אמר שהאנשים הקטנים...; ג'ורג' נתן לי קצת לעשן; אבל אני לא רציתי לשכב; הוא התעצבן ואני קצת בכיתי,; כי רציתי למצוא חן בעיניו; הוא אמר שהאנשים הקטנים; נותנים את הכוח לאנשים הגדולים; אחרי כמה חודשים הוא גויס; ונפצע ומאז בכיסא גלגלים; עברו שלושה שבועות ושלחתי מכתב,; כדי שאמא תדע מה קרה; שרק לא תדאג לי ורק שתזכור; שגם היא פעם הייתה צעירה; וחתמתי למטה אהבה ושלום; ואת כל הדברים הטובים; ולאבא כתבתי תודה על הכל; ושאולי יום אחד הוא יבין; הוא אמר שהאנשים הקטנים...; וכל המילים, וכל הסמלים,; כל הפרחים הנבולים; וכל הימים, כל הסמים,; כל השירים התמימים; וכל השנים, כל הפנים; וכל הבנים היפים ביותר; מלחמה לא קובעת עם מי כאן הצדק,; היא קובעת רק מי ישאר; הוא אמר שהאנשים הקטנים...; 