תחושותי
אלת הצחוק והאושר ישבה לצידי ; נסמכת אל שולחן לימודי ; ובכל רגע קורן שהיא לידי ; מציפה היא את תחושותי; ואני כציפור המביטה ממעופה ; בבני האדם בלכתם ; בעומק בוחנת את חוקי הכבידה ; אך בוחרת שלא לכבדם ; עף מעל ים תכול ורחב ; בו אדם נאבק כדי לצוף ; ספינתו כמעט שקורסת תחתיו ; פקח עינייך חבר, בוא נעוף ; ובעמק מוריק המוקף בהרים ; בין פריחות האביב בן יומו ; מתרוצץ לו אחי את יומו להשלים ; מן הארץ מוציא מזונו ; שותל וזורע, חורש וקוצר ; אין ספור דאגות ומחסור ; ורק זרע אחד לי יספיק במעופי ; כה קלה היא דרכי אל האור ; אחי לא עף ; כה קשה לו לפרוש הכנף ; ועיני הבורקות מרסיסים של אור ; על אושרו לו אוכל לנצח לשמור; 