השריונים יצאו 
השריונים יצאו בחריקת שרשרת; וכל גופם צבוע צבע אדמה,; אל שער הבסיס לוותה אותו חיוורת; וכמו היתה אומרת,; הנה המלחמה...; אז את גופו הוציא הוא דרך הצריח; והאבק שיחק את משחקו באור,; ולא היה להם על מה עוד להשיח,; כי אם שוב להבטיח,; ילדה, אני אחזור...; והיא ניצבה; כולה דוממת; ואהבה; את מבטו; והמכונה; היתה רועמת; וזיכרונה; היה איתו.; הקרב קצר היה והתחולל לפתע,; הסילונים עברו ממעל בנהימה,; וכשהטנק שלו נפגע בשתי רקטות,; הוא בתוך אש לוהטת; הוסיף ללחוש את שמה...; וכשחזר הוא, בשער חרוך עם ערב,; הוא רק לחש לה, ילדתי, הו ילדתי,; הקרב הזה היה ודאי נגמר אחרת,; לולא בכל הדרך; נשאתי שמך איתי...; והיא ניצבה...; 