שולחן לשניים
כמו ציפור היא מתפתה לפרוש כנפיה; אל הבלתי נודע בתוך מבט חריף; מאחורי גבה, בצד ולפניה; יש תחרות כעת את מי היא תעדיף; לחלוק איתו בכיף את השולחן לשניים; ולדבר מתוך הבכי של הלב; הזמן להתחרט בורח בינתיים; כי הבדידות היא אור ירוק להתאהב; עינייך מדברות עכשיו בשפת הלב; שבו הדופק כמו רוקד מתוך כאב; כמו ליצן עצוב, גוזל שלא יעוף; כסא פנוי לצד שולחן לשניים; עוד יום בין הטיפות, גשום וקצת קריר; כלעומת שבא, נמוג לפתע קיץ; כנפי ענן עטפו את אוהבי העיר; רק היא במועדון ישן חיפשה עדיין; לחלוק איתו בכיף את השולחן לשניים; ולדבר מתוך הבכי של הלב; הזמן להתחרט בורח בינתיים; כי הבדידות היא אור ירוק להתאהב...; 