שלוש ושלושים
בשלוש ושלושים לפנות בוקר; את פתח הבית יצא; המפתח בתוך העציץ; את השער עבר בקפיצה; הוא נעל סנדלים עם הגרב; והרחיק עד לקצה העולם; ובשש ושלושים לפנות ערב; ירד אל הים; הזדנב אחרי זוג מקומי; ששיטה בו כמו רוח של סתיו; והפשיט את צללית ילדותו; כאילו הייתה סנדליו; הסתובב העולם לתפארת; והשמש שקעה אל החול; ובתוך השקיעה הבוערת; הוא לפתע הבין את הכל; בחצר אחורית באירופה; הוא מצא את עצמו מתעורר; ולמרות שדלק בו החושך; כבה בו הצל של הנר; הוא זקוק למרחב הוא יודע; וזקוק לסורג כמו ברכה; ועד כמה שאור משגע; טובה לו יותר חשיכה; בחיים הכתובים בלי תוחלת; לפעמים גם הפחד מפחיד; ואפשר לטייל בעולם; לדקה, ואולי לתמיד; ולקפוץ על חומות בית הכלא; הקרוי בפי כל - האדם; ובשש ושלושים לפנות ערב; לדעת לבוא אל הים.; מה היה בעיניו את שואלת; שהפיל אותך אל הרצפה; ובארבע וקצת לפנות בוקר; הוא פתח את הדלת ויצא; יש ימים שהשמש עוצרת; ועומדת דקה במקום; ואותך - כמו שהוא – מפזרת,; ונותנת לך רגע של אור.; 