עשרים וחמש
הוא זורק לי אבנים קטנות בלילה לחלון; כשאני כבר בפיג'מה ושוכבת במיטה; ואם הייתי עייפה עכשיו כבר לא אוכל לישון; הוא בא לתלות כאן רסיסים קטנים של טל.; אני קצת חוששת, מטפסת לחלון לאט,; עכשיו רק להניח את הרגל באויר; והוא צוחק ממני קצת, אבל לי זה לא אכפת; ורק לתת לו יד לעוף מעל העיר.; הוא לא יבוא הלילה לחלון; משומקום הוא שוב שומע קול תיקתוק שעון; והוא כבר לא קורא לי, ; רק לפעמים אולי לוחש,; וגם אני כבר לא ילדה בת עשרים וחמש.; אל ההרים הרחוקים ואל היערות; אל כל המקומות האחרים; מעבר למשק כנפי הציפורים המוזרות; האגמים הירוקים הזוהרים; אבק פיות לא יעזור שום קסם בעולם; והוא מזמן כבר לא נלחם בשודדים.; הוא עף גבוה ורחוק, הוא לא חוזר אלי משם; לבד עם כל הילדים האבודים.; הוא לא יבוא הלילה לחלון...; 