שמלה אפורה
שמיים אפורים היום, ולילה שיורד פתאום ; אני יושבת וחולמת על כל הרגעים, אני רואה גם בתמונות ; אתה שם, לידי מוטל, שוכב רגוע על ספסל ; אני נזכרת איך בכיתי, ליטפת את פני, אמרת: "אל תבכי" ; איך יום מתארך לי, רק לא לדבר ; שוב אתה אוחז בי וזה כל כך חסר, ; קר, לא רק בלילה, הבית שומם ונטוש ; אין, אין בי עוד כוח, ; העצב לבוש בשמלה אפורה ; ניסיתי לדבר על זה, עברתי מן טיפול כזה ; הרגשתי עוד יותר ריקה, הייתי רק צריכה להתעורר מהחלום ; שמעתי מתלחשים סביבי, אולי הם מרחמים על כאבי ; הרחמים ההם זרים לי ורק אתה מוכר, ; וגם אם מאוחר... ; עוד יום מתארך לי, רק לא לדבר ; שוב אתה אוחז בי וזה כל כך חסר, ; קר, לא רק בלילה, הבית שומם ונטוש ; אין, אין בי עוד כוח, ; העצב לבוש בשמלה אפורה ; איך יום מתארך לי, רק אל תדבר ; שוב אתה אוחז בי וזה כל כך חסר...; 