קרוסל 
כי חייו של השחקן; אינם דומים לחיי אדם; הם גלגל כלל לא ענק; כמו שיש בלונה פארק; כמו אסיר הוא נע במעגל; כך חולפות להן בסך דמויות; יש עצובות ויש גם עליזות; אחריהן עם רשת פרפרים; על גלגל נעים השחקנים; בעליה וכן גם במורד; ותמיד תמיד אל עוד מחר אחד; השחקן וגם השחקנית; חולמים בליל ירח כה בהיר; על טטינה ועל אוברון; האוהבים רבים ומתפייסים; להם תהיה תמיד ציפור כחולה; במקסם של ילדות ורודה; כן חייו של השחקן; הרי אינם כחיי אדם; לאכול צריך בשביל לחיות; אם לחיות או כבר לחדול; ידע רק המלט הגדול; לשחק אופליה אומללה; לעולם יהיה לחלומה; של כל כוכבת או של מתחילה; שלנהר עמוק לקפוץ רצתה; וגם אותלו עוד נשאר צעיר; וליזיסטראטה כבר הייתה בעיר; כך קרה לזו הלכלוכית; לליזה דוליטל הלונדונית; שהפכה למגנת לבה; לגברת אה כל כך כל כך נאוה; לאחור בזעם מביטה; על התפקיד שהיה שלה; כי חייו של השחקן; אינם דומים לחיי אדם; אם הרפגון זה הקמצן; נכנס אצלו כל כך לדם; כל כך עמוק עמוק לדם; כי האוהבים תמיד טועים; אם בונציה או בקפריסין; הם שבים אלינו וחוזרים; לשכונתם וגם בפרברים; פיירו תמיד ירוץ אל קולומבין; ורק הבער זאת לא יבין; הגלגל לכן כלל לא ענק; כמו שיש בלונה פארק; כי החיוך העצב הבדידות; לנו הם וגם לכם; והסוף כטוב בעיניכם; 