על הרציף
כל יום שנה אחר שנה; תראה אישה אחת קטנה; על הרציף בתחנה; האהובה שוב ממתינה; היא עוד זוכרת את מדיו; ואיך לחצה את שתי ידיו; ובנפשה היא מדמה; הוא שב מאש המלחמה; על הרציף היא כאן עמדה; וכאן הניפה את ידה; משני צידי אותה שימשה; את עור פניו היא מיששה; רכבת לילה ארוכה; יוצאת לדרך בשריקה; הרכבות אשר עוזבות; לוקחות איתן גם אהבות; אישה יפה וצעירה; שמלה פשוטה ובהירה; אולי תמצא את אהובה; כמו גם אז הולך ובא; היא מביטה בחלונות; כולה שקועה בזכרונות; מתעופפות שיערותיה; היא מסתירה את דמעותיה; צל חולף על הפסים; הרחק רומזים הפנסים; את העשן פולחים אורות; והד חוזר מהקירות; התחנה האחרונה; גם התקווה אינה עונה; פתאום שתקה המנגינה; חייל ששב שואל לשמו; היא מתעניינת בשלומו; אולי מזמן לכאן חזר; אולי יחזור בודד וזר; אישה קטנה ואסופית; ידעה זו תחנה סופית; האם היה או לא היה; היא עוד תשאל בדומיה; על הרציף היא כאן עמדה...; 