סימון 
הסיינה זורמת לחופי עיר האבן,; מקיץ לוהט אלי חורף וכפורו; עור פני מקומט, שיערי כמו תבן; אך ליבי מהבהב כפנסי מטרו.; הלב שלי מואר באור העבר, כן; ליבי זוכר תשואות,; תרועות וקול המון.; קהל גדול ורב בשערים ציפה לי -; "תני רק חיוך אחד,; מבט אחד, סימון!"; נכון, אני סחבה בלה; סימון, שכונתה 'הגדולה'.; לו ראיתם אותי עולה; על הבמה לבד, 'בוואלה' !; זו אני, זו אני אשר תחת הגשר; פורטת על קתרוס שאין בו אף מיתר; אינני בוכה אך גם איני צוחקת; אני כל כך גדולה שזה כבר אי אפשר.; יהיה טוב, סימון, החיים הם כמו גשר; בני אדם מהלכים על משטח בטון.; ולפעמים הם גם זורקים כסף,; ואז צריך לתפוס -; "תפסי את זה, סימון..."; נכון, הם אינם מריעים סימון,; סימון, הם פשוט לא זוכרים.; הם לא יודעים מי את מאדאם,; זוכרים בקושי את עצמם.; זורם הנהר וזורמים השמיים,; את עייניך עיצמי וצאי לך לדרכך; כי לדרך הזאת; אין יוצאים פעמיים; היא יפה וריקה והיא רק בשבילך.; סוף הגשר הוא; רק תחילתו של הגובה; עימדי וזמרי אל כל מי שיבוא.; אחר כך השתחווי והושיטי הכובע,,; ולצליל המטבע הכריזי 'בראבו' !; סימון, זיכרי הן הכל תיאטרון; רחב ושטוף אורות מהבהבים; ואין ברירה, סימון, הולכים,; עד שהאורות,; עד שהאורות,; כבים.; 