אדם לאדם
סבי נטע לו בהסתר; חרוב צנוע; שעם הרוח; הרכין ראשו בענווה.; בעוד שנים, אולי יותר; יתן הוא פרי; אם ישמר הוא; אם ירפדוהו אהבה.; יאהב אדם לאדם; וכתתו חרבותם; לא ילמדו מלחמה; לא ילמדו עוד מלחמה; יבוא עוד יום; ובנו מפריו; יטעם.; עברו שנים, אותו חרוב; שלח צמרת; כולה תפארת; ואין כמותו לגאווה.; ופירותיו מתקו מצוף; ועם הקיץ; נשקו שמים; לענפיו באהבה.; יאהב אדם לאדם...; ידעה הארץ גם דמעות; ידעה היא חרב; היתה לטרף; נשמעה בה קול דממה דקה.; גלמוד העץ עלי גבעות; רק עז גונחת; בו מנגחת; ורוח חורף מבכה.; יאהב אדם לאדם...; אטע עצים גבוהי קומה; זקופי צמרת; רבי תפארת; שאין כמותם לגאוה; שחוק ילדים אז ישמע; כיום אביב הוא; הרים יטיפו; פרות ומתק אהבה.; יאהב אדם לאדם...; 