Statsministeren sa i sitt innlegg i stad at grunnen til at så få løfter fra Voksenåserklæringa var innfridd, var at Regjeringa bare hadde sittet i to år. De hadde to år igjen, og da skulle dette gjøres. Det avføder en del spørsmål, for hvordan i all verden har de tenkt å få det til framover, hvis de fortsetter i samme spor? Jeg oppfatter ikke at Voksenåserklæringa er juridisk bindende, men den må jo i hvert fall signalisere litt av hvilken retning man har tenkt å gå. Mulighetene for å gå i den retningen Regjeringa ønsker, er der når det gjelder økonomien. Det er i politikken Regjeringa har kastrert seg, både når det gjelder fordelingspolitikk, miljøpolitikk og kommuneøkonomi. For Norge er jo ikke et land som er blitt fattigere under Bondevik. Staten er rikere, de fleste av oss er rikere, men noen har blitt vesentlig fattigere. Kommuneøkonomien har blitt dårligere, det er ikke blitt færre kroner, men kommunene har fått mange flere oppgaver, og så har de ikke fått pengene som skulle følge med dem. Det var en av de sakene som sto svart på hvitt i Voksenåserklæringa, at det gapet skulle denne Regjeringa tette igjen. Men det har blitt større. Gapet mellom fattig og rik har blitt større. Dette bekymrer oss i SV, fordi det er viktige verdispørsmål vi nå snakker om. Det er et viktig verdi- og moralspørsmål om man i et rikt land som Norge kan akseptere at forskjellene øker, og at tjenester som er svært viktige både for samfunnet og for enkeltmennesker, blir dårligere. Under debatten nå om kommuneøkonomiproposisjonen har det kommet signaler både fra SV – det var vel ikke en stor overraskelse – og fra Arbeiderpartiet om at de faktisk var villig til å legge kroner på bordet. Jeg tenkte at da kommer det i hvert fall sikkert noen lettelsens sukk fra noen av medlemmene av Regjeringa som vil si at jo, der var det en liten mulighet, den kunne vi kanskje bruke. Men jeg opplevde ikke det i det hele tatt. Jeg opplevde tvert imot en ganske kald skulder, og at man heller var opptatt av å forsvare og forklare og manøvrere seg enda mer inn i en posisjon der man sa at dette ikke var viktig. Det opplever jeg som ganske skuffende, fordi jeg – og SV – var av dem som i utgangspunktet var veldig positive til denne regjeringa, og ville gi dem en sjanse. Men det begynner å haste, for jeg vet snart ikke om jeg tror så veldig mye mer på dette. Jeg skulle ønske at Bondevik nå kunne forklare hvordan han i løpet av de to neste år skal få til denne dreiningen, at det skal bli mindre forskjeller, at kommuneøkonomien og tjenestene skal bli bedre, og at man f.eks. kan få ned barnehageprisene, prisene i skolefritidsordningen og egenandelene, for det har man lovt. Og jeg kan ikke se at samarbeidspartnerne Høyre og Fremskrittspartiet har lovt det samme.