Eit viktig føremål med meldinga er å synleggjere kva risiko flaum og skred utgjer for menneske, miljø og materielle verdiar i Noreg, og korleis desse utfordringane skal løysast med ulike tiltak og klargjering av ansvarsforhold. Stortingsmeldinga om flaum og skred omfattar betydelege landareal og gjeld rundt 150 000 menneske som bor i ras-, naturskade- og flaumutsette område. Detaljert kartlegging av farlege område er blant tiltaka som skal betre samfunnets evne til å leve med denne risikoen som ras, flaum og anna utgjer i bufaste område. Og det er mange ulike farar knytte til ustabile fjellsider, kvikkleire som kan rase ut, og sist, men ikkje minst snøras – for å nemne nokre. I Møre og Romsdal har vi etablert tre overvakingsprosjekt: Åkneset ved Geirangerfjorden, Heggura i Tafjord og Mannen i Romsdalen. Alle desse prosjekta gjeld store fjellsider som er i bevegelse, og som kvar for seg representerer stor fare for liv og helse. I eitt av landets mest besøkte turistområde, ved Geirangerfjorden i Møre og Romsdal, arbeider ein vitskapleg for å sikre seg mot ein eventuell katastrofe. Dette blir gjort gjennom etablering av eit overvakingssenter som døgnkontinuerleg overvaker dei skredutsette områda. På denne måten kan ein lære å føresjå når raset kjem, og førebyggje mest mogleg. At det vil gå store verdiar tapt når raset går, er kjent, men menneskeliv vil bli sparte gjennom eit etablert varslingssystem, som sørgjer for alle kan bli evakuerte når det er behov for det. Kjend er også kvikkleirefaren i Midt-Noreg og på Austlandet, der store område er utsette, og der mange menneskeliv har gått tapt. Årleg får vi også flaumvarsel i ulike delar av landet vårt, og sjølv om svært få menneske har omkome som ei direkte følgje av flaum, har flaumen til gjengjeld ført til store materielle øydeleggingar. Slik er det også med snøras, men på grunn av årvisse hendingar er det slik at ein er vel kjend med kva som trengst av førebyggjande tiltak. Alle desse nemnde eksempla på utsette område viser behovet for ei heilskapleg og metodisk tilnærming for vurdering av akseptabel risiko og kostnader ved risikoreduserande tiltak. Framstegspartiet vil peike på at klare ansvarsforhold og ei størst mogleg grad av samordning er svært viktig, slik at ein unngår at ansvar forvitrar, til skade for både enkeltmenneske og samfunn. Vi ser bl.a. uklarheiter knytte til kven som har ansvar for sikring av eksisterande busetjing, og vi ser fram til at regjeringa, som varsla i meldinga, avklarer dette ansvarsforholdet nærare. Her må ein også kunne forvente at kommunane spelar ei aktiv rolle vidare framover. Når skaden så har skjedd og behovet for opprydding og utbetring er klarlagt, kan ein stadig oftare oppleve tilfelle der kommunar blir ramma uforholdsmessig hardt, med den konsekvensen at det kan bli svært krevjande for lokale myndigheiter å gjennomføre nødvendige oppryddings- og utbetringsoppgåver. Framstegspartiet meiner det er naturleg at staten tek eit større økonomisk ansvar i slike tilfelle. Det bør derfor sjåast nærare på korleis dagens regelverk for kompensasjon til kommunane etter flaum, ras og naturskade er utforma. Så registrerer eg at ein i media gir uttrykk for at mange er spente på kva løyvingane til tiltak mot flaum og skred blir. Eg kan berre støtte utsegna om at det ikkje er meldinga, men budsjetta framover som avgjer tryggleiken og føreseielegheita for folk og samfunn som lever med desse truslane rundt seg i kvardagen. Førebygging kostar, og der ein ikkje kan få på plass tiltak, viser eg til ein samla komité som understrekar betydinga av effektiv overvaking og varsling av flaum og skred. Historia syner oss at naturen kan vere lunefull, men fortel oss også om verdien av god forvaltning.