Dette er den viktigste debatten i årets budsjetthøst. Jeg vil bare si med en gang at jeg opplever det som et privilegium å få delta i denne viktige debatten. At debatten er viktig, illustreres også ved at fem statsråder har meldt sin tilstedeværelse her i dag. Det synes jeg Regjeringen skal ha honnør for. Jeg må innrømme at jeg trodde jeg hadde forlatt klimadebatten etter fire år i energi- og miljøkomiteen, men det hadde jeg altså ikke. Der diskuterte vi ofte hva vi skal leve av de 10–15–20 neste årene. Det vi diskuterer i dag, er hvordan vi skal kunne opprettholde levestandard og velferdsnivå i en postpetroleumsøkonomi. Forvaltningen av humankapitalen, eller hjernekraften, som er et mer folkelig begrep, i det norske samfunnet er dagens debattema. Hjernekraften utgjør, som alle vet, den største enkeltfaktoren i den norske nasjonalformuen. Jeg skal snakke mest om høyere utdanning og forskning, men først litt om grunnutdanningen. Om mobbing: Det er slik at mange barn gruer seg hver dag til å gå på skolen – tusenvis av barn gjør det hver dag. Det er synd at det måtte tre SV-statsråder til før Regjeringen tok dette alvorlig. Jeg er glad for at etter at Mette Hanekamhaug fra Fremskrittspartiet og Trine Skei Grande fra Venstre utfordret statsråden, har svaret faktisk vært klart og tydelig: Mobbing er uakseptabelt uansett om mobberne er voksne eller barn, og kampen for en mobbefri skole skal intensiveres. Det er også slik at de sterkeste elevene glemmes altfor ofte. Norsk lov gir alle elever i grunnskolen lik rett til tilpasset undervisning uavhengig av om de er mer eller mindre teoristerke enn gjennomsnittet. Dessverre gjør likhetstanken og sosialistisk tankegods at denne rettigheten stadig vekk settes under press. Ute i den virkelige verden, ute i den norske skolen, er det altfor få som får tilrettelagt undervisning på høyere nivå enn sine klassekamerater. Dette er synd og noe paradoksalt. Det er ikke mange fotballtrenere som vil være uenig i at dersom en ikke får spille fotball med best mulig trenere og spillere før man blir 19 år, kan man heller ikke aspirere til å bli landslagsspiller i fotball. De fleste talenter i fotball debuterer også på juniorlaget mens de ennå er guttespillere, uten at dette faktum avstedkommer en større debatt. Jeg minner også om 14-årige Moiko, som statsråd Halvorsen og jeg har diskutert i muntlig spørretime tidligere, og som i Aftenposten 17. november peker på at den offentlige skolen tvang henne til middelmådighet. Å ikke gi talentfulle barn og unge mulighet til å realisere sitt fulle akademiske potensial så tidlig som mulig er bortkastet hjernekraft. Sosialistisk tankegods gjør også at motstanden mot private aktører innenfor utdanningsfeltet er stor. Jeg tilhører ikke dem som tror at private skoler kan eller bør dominere norsk grunnutdanning. Forskning og statistikk fra nasjonale prøver viser imidlertid at private skoler har bedre kultur for læring, bedre resultater og mer fornøyde elever og foreldre. Men så peker også de samme resultatene på at årsakene til disse funnene er at de private blir målt på resultater, konkurrerer på kvalitet og er nødt til å sette brukeren i sentrum. Måling, konkurranse og brukeren i sentrum kunne man oppnå også uten å åpne for private aktører, dersom dette var et mål i seg selv, men det krever fritt skolevalg. Praksisen i norske kommuner er at jo rødere de er, jo mindre fritt skolevalg er det. Så vil jeg helt kort innom Kirken. Kirkeforliket viser at vi har satt i gang en prosess hvor vi skal skille kirke og stat. Åtte av ti nordmenn er medlemmer i Den norske kirke. Vi er nå inne i den største reformprosessen Kirken noensinne har stått overfor. Da hadde det vært ønskelig om Kirken kunne ha fått brukt ressursene sine på å fokusere på den store endringsprosessen som er i gang, og ikke på å slåss for den daglige driften. Dessverre ser det nå ut som om Kirkens siste år som en del av statsforvaltningen vil være preget av ubesatte prestestillinger, messefall og forfall for kirkebyggene. Så til høyere utdanning og forskning. Det snakkes i det offentlige rom ofte mye om eldrebølgen, men dessverre ikke så mye om ungdomsbølgen og studentbølgen. En kombinasjon av større ungdomsårskull og økt studietilbøyelighet vil gjøre at antallet som til enhver tid vil være under høyere utdanning, eller i det minste både være kvalifisert til og ønske høyere utdanning, vil stige med mellom 20 000 og 100 000 de neste årene. Sannsynligvis ligger det reelle tallet mellom 50 000 og 80 000 innen 2014. Enkelte framstiller dette nærmest som et problem. Det er det selvsagt ikke. Dette er tidenes gavepakke til en norsk regjering. Statsforvaltningen alene trenger anslagsvis 20 000 nye høyskoleutdannede hvert år de nærmeste årene. Kommunene har behov for tusenvis av ingeniører og andre utdanningsgrupper til kommunal forvaltning. Skal helsereformen ha noen som helst slags sjanse til å lykkes, har kommunene behov for et massivt antall kvalifisert helsepersonell. Allerede før en eventuell lovfesting av lærertetthet i grunnskolen har også skolen behov for langt flere lærere. Og – litt fleipende – tar man også med det tilsynelatende umettelige behovet for kommunikasjonsrådgivere i departementene, er det klart at behovet for arbeidskraft med høyere utdanning i offentlig sektor fram mot 2025 gjør at vi bare må håpe på at framskrivningen av studietilbøyelighet ender ut i øvre del av estimatet, mellom 80 000 og 100 000. Dette en budsjettdebatt. Jeg har notert meg at Regjeringen, med statsråd Aasland i spissen, har hevdet at årets budsjett er et knallgodt forskningsbudsjett. Det kan jeg strekke meg til å være delvis enig i. Forskning får over en del budsjettkapitler en brukbar vekst. Satsing på forskning på fornybar energi fortjener delvis honnør. På to punkter vil jeg likevel si at Regjeringen svikter også på forskningsfeltet. Retorikken rundt helheten i budsjettet har vært at det er et budsjett for å ivareta konkurranseutsatt industri. Jeg har noen utfordringer generelt for å se på hvilket punkt overhodet i nasjonalbudsjettet dette er ivaretatt. Innenfor forskningsfeltet er det i hvert fall ikke slik at konkurranseutsatt industri er ivaretatt. SkatteFUNN-ordningen blir ikke styrket, og mer eller mindre meningsløse begrensinger blir videreført i 2010. Enda verre er det at i det som kan bli et kriseår for konkurranseutsatt industri og de teknisk-industrielle instituttene, vil ikke Brukerstyrt innovasjonsarena, BIA-ordningen, ha midler til å igangsette et eneste nytt prosjekt. Det er første gang siden ordningen ble etablert. Forklaringen til statsråd Giske, som ikke kommer til å være til stede i dag, har vært at Forskningsrådet innenfor bevilgningen til BIA så langt har brukt for mye penger. Så vidt jeg har forstått, var oppdraget til Forskningsrådet i forbindelse med finanskrisepakken å opprettholde virksomheten i de igangsatte prosjektene. Det har Forskningsrådet i stor grad oppnådd, noe de burde fått honnør for. Men Regjeringen uttaler altså at det er brukt for mye penger i 2009. Da ønsker jeg å utfordre regjeringen, en av de fem statsrådene, på om de kan fortelle meg hvilke prosjekter som er gjennomført i 2009, som burde ha vært skrinlagt for dermed å frigjøre midler til nye prosjekter i kriseåret 2010. Det andre punktet hvor Regjeringen svikter forskningen, er innen UH-sektoren. Regjeringen legger til grunn at det vil være ca. 6 000 flere studenter enn i 2009. Den student- og resultatbaserte delen av bevilgningene øker for så vidt i tråd med dette. Men det er jo sånn at også en del av grunnbevilgningene til universitetene er beregnet å skulle gå til undervisning. Men det kan ikke være tvil om at når det gjelder de totale bevilgningene til høyere utdanning, uansett hvor mye polemikk man legger til grunn om begrepsbruken rundt hva som er hva i et komplisert finansieringssystem, eller hvor mange utvalg man setter ned, er resultatet av studentvekst og manglende bevilgninger at universitetene må prioritere mellom å opprettholde forskningsnivået eller studiekvaliteten. Når man vet at en stor del av grunnforskningen skjer i regi av universitetene, og at dagens studenter er framtidens forskere, bidrar også dette til å svekke inntrykket av Regjeringens budsjettforslag som et godt forskningsbudsjett. Uansett hva de enkelte studiestedene velger å prioritere, forskning eller studiekvalitet, er dette sløsing med hjernekraft og humankapital. Det samme gjelder for så vidt også spørsmålet om studiefinansiering, som vi har diskutert mange ganger i Stortinget allerede. Samtlige partier lovet 10 pst. økning i studiefinansieringen. I budsjettet for 2010 kommer det ikke én krone til økt kjøpekraft for studentene. I praksis betyr dette at uansett hvilken standard man legger til grunn, vil norske studenter ha en kjøpekraft som plasserer dem i kategorien «fattige». Studenter med foreldre med god økonomi vil allikevel kunne fokusere fullt på utdanningen, mens studenter med foreldre med mer alminnelig økonomi må stå bak kassen på 7-Eleven når de heller burde vært på lesesalen, biblioteket eller forelesning. Også dette er bortkastet hjernekraft og humankapital, og det bidrar til inntrykket av at det norske utdanningssystemet forsterker sosiale forskjeller i samfunnet. Vi er enige om mye. Jeg ser fram til debatten, og for så vidt også samarbeidet mellom storting og regjering i den kommende fireårsperioden. Jeg tar herved opp forslagene fra Fremskrittspartiet.