I et desperat forsøk på å slå ned Finnmarks-opprøret mot Arbeiderpartiet i forkant av valgkampen i 2001 lovet tidligere statsminister Jens Stoltenberg å skaffe opptil 50 nye arbeidsplasser i Finnmark ved å foreslå å legge et sentralt innkjøpskontor for helseforetakene til Vadsø. Forslaget var utarbeidet av LO Finnmark og Finnmark fylkeskommune utelukkende i den hensikt å skaffe nye arbeidsplasser. Det tidligere statsminister Jens Stoltenberg burde vite, var jo at et forslag av denne art var stikk i strid med Ot.prp. nr. 66 for 2000-2001, proposisjonen om sykehusreformen, hvor det er anført følgende: «At det strategiske ansvaret for forsyning legges på de regionale helseforetakene, er et vilkår for at en modell for mer desentralisert samordning vil kunne lykkes. Det dreier seg altså ikke om å etablere sentrale forsyningsbyråkratier, men å nettverksorganisere samarbeidet.» Videre siterer jeg fra Ot.prp. nr. 66: «Slike forsyningsnettverk kan også tenkes etablert mellom de regionale helseforetakene, særlig i forhold til innkjøp av kostbart og komplisert medisinsk-teknisk utstyr.» Og videre står det: «Det bør derfor vurderes å gi enkeltmiljøer i foretakene med særlige faglige forutsetninger status som kompetansesentre med nasjonale oppgaver.» Å etablere et nasjonalt innkjøpssenter og plassere dette i en utkant av landet som Vadsø er således stikk i strid med Ot.prp. nr. 66, noe som også tidligere helseminister Tore Tønne synes å ha vært enig i da han i brev til fylkesordfører Evy Ann Midtun i Finmark slår fast at det blir opp til styrene i de fem nye helseregionene om en skal gå inn på felles løsninger for innkjøp. Måten denne saken er reist på, nemlig som et desperat distriktsvalgkampinnspill fra LO og Arbeiderpartiet i Finnmark, er bortimot uhørt. Like uhørt og uakseptabelt er det at den eneste utredningen som foreligger, er en partsutredning fra Finnmark fylke utført av et stedlig konsulentfirma, Norconsult, og at denne ensidige partsutredningen alene har vært grunnlaget for departementets høring. Det er gevinster å hente ved en bedre organisering av innkjøpene til sykehusene, men en bedre organisering av innkjøpene forutsetter imidlertid korte kommunikasjonsveier og enkle beslutningsprosesser. Det er videre viktig med en tett kommunikasjon og kontakt mellom selger og kjøper for å kunne treffe de riktige faglige og prismessige valg. Et sentralt innkjøpskontor i Vadsø tilfredsstiller ikke disse kravene. Med et kontor i Vadsø må en forvente en betydelig kostnadskrevende reisevirksomhet av leverandørene og av helseforetakenes kompetente faglige innkjøpere, noe som vil svekke den nødvendige faglige nærkontakt med sykehusene. I det materialet som foreligger fra Norconsult, er det overhodet ikke dokumentert noen gevinst på denne form for sentrale innkjøp. Konklusjonene i rapporten er mer basert på synsing og antakelse, uten dokumentasjon, som jeg finner lite troverdig. Om helseministeren akter seriøst å vurdere en felles innkjøpssentral, noe jeg håper han ikke gjør, må det først gjøres en offentlig uhildet utredning av saken. Det må man nesten kunne forlange. Jeg viser i denne sammenheng til den særdeles dårlige erfaringen offentlige sykehus gjorde for noen år tilbake med den såkalte innkjøpssentralen i KS som påførte sykehusene betydelige merutgifter og tap. Både medisinsk-teknisk utstyr og i særlig grad forbruksmateriell må faglig tilpasses det enkelte sykehus/bruker, og innkjøp må skje i forståelse med fagekspertisen på regionalt nivå. Det er også grunn til å frykte at et felles innkjøpskontor for hele landet vil føre til redusert konkurranse og leverandørmonopol. Løsningen på innkjøpsproblematikken bør være å etablere konserninnkjøp ved de regionale foretakene. Det finnes i dag ved alle de større offentlige sykehus en meget høy kompetanse på innkjøp av medisinsk utstyr og medisinsk forbruksmateriell. Denne fagekspertisen må en uavhengig av innkjøpsordningen beholde i sykehusene. Sykehusene har etter hvert opparbeidet seg en betydelig kompetanse på innkjøp. Hvis denne kompetansen nå skulle fjernes fra sykehusene og regionene og samles i en innkjøpssentral, ville dette på sikt svekke kvaliteten og logistikkprosessene i det enkelte foretak. Dette vil også kunne påvirke servicen fra leverandørene og trivselen blant brukerne. Sårbarhetsproblematikken i forsyningstjenesten bør også i denne sammenhengen tillegges stor vekt, sett fra et beredskapsmessig ståsted. Jeg er kjent med at flere sykehus enkeltvis har uttalt seg mot å etablere et sentralt innkjøpskontor i Vadsø av samme grunn som jeg tidligere har nevnt. Det gjelder Haukeland sykehus, det gjelder sykehusene i Østfold, og det gjelder Agder-sykehusene. Høringsuttalelsene fra Helse Øst har følgende ordlyd: «1.	Styret anser forslaget om å etablere en nasjonal innkjøpssentral for helseforetakene i Vadsø som uhensiktsmessig vurdert ut fra en innkjøpsfaglig økonomisk synsvinkel. 2.	Helse Øst vil foretrekke å organisere innkjøpsvirksomheten etter føring som er gitt i Ot.prp. 66 og i Sosial- og helsedepartementets rapport «Sykehusreformen noen eierperspektiver». Det vil si innkjøpsvirksomheten organiseres som regionale nettverk med koordinering mellom helseregionene. 3.	Helse Øst ser følgelig behov for en utvidet supplerende utredning som kan klargjøre hvorledes innkjøpsvirksomheten i Helse Øst konkret skal legges opp for best mulig å tjene helseforetakenes økonomi og funksjon. 4.	Styret gir adm. direktør fullmakt til å informere den endelige høringsuttalelsen basert på styrets innspill og vurderinger i saksutredningen.» Det foreligger nå også høringsuttalelser både fra Helse Sør, Helse Vest og Helse Nord som alle er imot at det etableres en innkjøpssentral i Vadsø. Jeg ber helseministeren nøye vurdere de innspillene som har kommet fra de nevnte helseforetak, og jeg vil sterkt fraråde at helseministeren går inn på et forslag om å etablere et sentralt innkjøpskontor i Vadsø. De regionale foretakene bør videreutvikle og utbygge sin innkjøpstjeneste ut fra de ordninger som i dag praktiseres, og for bedring av disse ordningene både når det gjelder kvalitet og pris. Statlig faglig god sykehusdrift er et overordnet mål med sykehusreformen, og den må ikke forkludres og svekkes ved at man tar distriktspolitiske hensyn, som det tydeligvis er lagt opp til fra Finnmark fylke i denne saken. Jeg mener også det strider mot foretaksreformen om eier nå blander seg inn i foretaksstyrenes disposisjoner. Det er sterkt i strid med hele prinsippet om foretaksmodellen som Odelstinget tidligere har vedtatt. Også departementet og helseministeren må føle seg bundet av odelstingsproposisjonens innhold og det vedtak som Odelstinget i sin tid gjorde.