Jeg vil også få takke utenriksministeren for en interessant redegjørelse. Jeg har også notert på mitt papir at EØS-avtalen snart har virket i 20 år. Den gir altså Norge adgang til EUs indre marked bl.a., med 500 millioner innbyggere. EØS-avtalen har ikke bare virket tilfredsstillende – EØS-avtalen betød starten på den kanskje sterkeste økonomiske vekstperioden i norsk historie. To av regjeringspartiene vil si opp EØS-avtalen. Det er derfor bra at regjeringen og Arbeiderpartiet likevel har overkjørt Senterpartiet og Sosialistisk Venstreparti og lagt EØS-avtalen som et solid grunnlag for Norges tilknytning til Europa. Fremskrittspartiet vil bygge videre på EØS-avtalen, og forbedre den. EØS-avtalens artikkel 19 slår fast at Norge og EU skal fortsette sine bestrebelser på en gradvis liberalisering av handelen med landbruksvarer. Denne prosessen er ikke kommet i gang for alvor. I et møte som en gruppe stortingsrepresentanter hadde med representanter fra EU-parlamentet i februar, ble det etterlyst vilje fra norsk side til å være med på å redusere tollsatser og kvotebestemmelser. Dette vil gjøre artikkel 19 i EØS-avtalen til noe mer enn en programerklæring. Mer frihandel innen landbrukssektoren vil gi mer mangfold og bedre kvalitet for norske forbrukere. Jeg håper derfor regjeringen etter snart 20 år vil begynne å følge dette opp. Dette er plutselig blitt svært dagsaktuelt, siden norske bønder har begynt å blokkere for forsyningen av norske matvarer i protest mot regjeringen. Et tema som utenriksministeren ikke omtalte, men som jeg vet han er opptatt av, er situasjonen på Kypros. Middelhavets tredje største øy er delt, og situasjonen synes fastlåst. Republikken Kypros på øyas sørlige del er medlem av EU. I nord er den tyrkiske befolkningen i flertall, og de har etablert den tyrkiske republikken Nord-Kypros uten særlig respons. Bare Tyrkia har anerkjent denne staten. Men delingen av Kypros er nok en irreversibel prosess. Det er nå like utenkelig at Nord-Kypros skulle innlemmes i den kypriotiske staten i sør, som at den kypriotiske staten i sør skulle bli en del av Nord-Kypros, eller av Tyrkia for den saks skyld. Historien er full av stridigheter mellom grekere og tyrkere i området. Regionen har imidlertid vært preget av avspenning over en periode på 40 år. Tiden er kanskje kommet for å erkjenne at en samling til ett rike er urealistisk på Kypros, og at det kan være like greit å tilpasse kartet etter terrenget, bokstavelig talt. Jeg synes derfor at det er på tide at regjeringen tar opp Kypros-spørsmålet til ny vurdering, og hvordan Norge kan arbeide med dette internasjonalt. Dette blir nok et tema uansett, siden Kypros overtar formannskapet i EU fra 1. juli. Om vi ser for oss at øya skal bestå av to selvstendige land, eller en slags føderasjon med to kypriotiske territorier, må vi komme tilbake til. Men ingen er tjent med at denne saken forblir uavklart. Det vil derfor være en fordel om Nord-Kypros gis anledning til å forholde seg til internasjonale organisasjoner som EU/EØS, FN, WTO og NATO. Det vil også være en fordel for sør-kypriotene å få en løsning på øya, og ikke minst vil det være en lettelse for nord-kypriotene å komme i en situasjon der de bor i et ordentlig land og ikke bare i en uavklart sone. Derfor vil jeg etterlyse regjeringens initiativ når det gjelder Kypros.