I fjorårets budsjettdebatt hadde jeg sterkt fokus på de mange eldre som faktisk står i kø og venter på en plass på sykehjem. TV 2 hadde sjekket opp og funnet ut at 3 068 gamle, syke eldre ventet på plass i sykehjem, og det var sterke signaler om at dette bare var toppen av isfjellet. Statsrådens reaksjon på funnet var å forfølge de aktuelle kommunene og anklage dem for lovbrudd. Statsråden viste til at daværende kommunehelsetjenestelov slo fast at kommunene skulle yte nødvendig helsehjelp, og med den henvisningen er det slik at norske kommuner ikke kan føre ventelister for sykehjemsplass. Begrepet «nødvendige helse- og omsorgstjenester» er videreført i ny helse- og omsorgstjenestelov, som vi vedtok i sommer. I det ligger fortsatt faren for at statsråder eller tilsynsmyndigheter kan komme med pekefingeren og si fy-fy, dere har ikke lov til å ha ventelister til sykehjem. Har kommunen først slått fast at fru Hansen har behov for en plass på et sykehjem, skal hun få det raskt. Resultatet er at det fortsatt føres ventelister, men det foregår i det skjulte. Kommunene dekker seg bak at de da yter nødvendige helse- og omsorgstjenester via hjemmesykepleien, men ut fra en faglig vurdering mener de kommunale fagpersonene fortsatt at det beste omsorgsnivået for fru Hansen er en sykehjemsplass. Men det mangler plasser, personell og penger. Dette avstedkommer en slags fryktkultur, som vi kjenner fra land vi helst ikke ønsker å sammenligne oss med. Samtidig vet vi alle, både politikere, byråkrater og helsepersonell, at det reelt finnes ganske mange gamle syke som ut fra en helhetlig vurdering hadde hatt behov for sykehjemsplass, hvis en skulle lagt begrepet «beste effektive omsorgsnivå» til grunn, og ikke «laveste effektive omsorgsnivå». Jeg vil derfor henlede oppmerksomheten på forslag nr. 7 fra en samlet opposisjon, hvor vi ber om at kommunene får pålegg om å føre statistikk med venteliser til sykehjemsplass. Vi ønsker å få faktagrunnlaget på bordet, fordi vi mener det er helt nødvendig med tanke på det kvalitetsarbeidet vi ønsker skal skje også i norsk eldreomsorg. Regjeringens snevre tilnærming til bare tilskudd til heldøgns omsorgsplasser uten samtidig å vise til nettotilgang, er skremmende. Så til kommuneøkonomi. Norske kommuner står for produksjon av nærmere 70 pst. av velferdstjenestene her i landet. Derfor er i dagens situasjon kommuneøkonomien helt avgjørende for velferden vår. Under den rød-grønne regjeringen har kommunenes gjeld gått rett i været. Siden 2003 har kommunesektoren nesten doblet gjelden sin. Samtidig ber regjeringen om at kommunene øker sosialhjelpen, bygger ut barnehagene, ansetter flere lærere, gir tilpasset opplæring til alle som trenger det, fyller svømmebassengene, bygger omsorgsboliger og sykehjemsplasser, gir enerom til alle som ønsker det, gir pleietrengende hjelp ved måltider og tid nok til å spise, og sørger for at brukere av pleie- og omsorgstjenester får medbestemmelse i forbindelse med den daglige utførelsen av tjenestene. Dette er et regnestykke som rett og slett ikke går opp, og regjeringens budsjett for 2012 gjør situasjonen enda verre. KS har beregnet at kommunene med dette budsjettet mangler 300 mill. kr for å kunne videreføre dagens tjenestenivå. På toppen av denne situasjonen kommer en av de største kommunale helsereformer på lang tid, nemlig Samhandlingsreformen, som skaper ytterligere usikkerhet rundt økonomien, usikkerhet rundt ø-hjelp, usikkerhet om hva utskrivningsklare pasienter er, usikkerhet om kommunal medfinansiering. Fremskrittspartiet har tatt denne utfordringen på alvor, både gjennom å styrke kommuneøkonomien og i tillegg øremerke 1,5 mrd. kr til eldreomsorgen, for å nevne noe. Regjeringen synes å tro at den kan gjennomføre en slik stor reform med minimale ressurser til omstilling. Vi ser nå at sykehusene tar ned sitt spesialisttilbud. Samtidig ser vi at kommunene ansetter fagfolk for de pengene som skulle vært benyttet til kommunal medfinansiering, og dette før avtaler er på plass, og før det er sannsynliggjort at kommunene faktisk kan redusere liggedøgn i spesialisthelsetjenesten. Jeg frykter at de som i neste omgang kan bli skadelidende av denne prosessen, igjen er gamle, syke eldre og våre kronikere. Jeg håper jeg tar feil, men jeg tror det dessverre ikke. Så har det i debatten blitt en liten diskusjon rundt ISF, og det synes jeg er interessant, for under Bondevik-regjeringen fikk Fremskrittspartiet, som nevnt, gjennomslag for at det skulle være 60 pst. ISF og 40 pst. i basisfinansiering. Det førte til at sykehusene tok i bruk all ledig kapasitet og strakk seg så langt de kunne, for å kunne utløse disse midlene og ta unna køene. Køene gikk ned, men selvfølgelig ville jo da statens utgifter øke. Det ville være naturlig. Når nå regjeringspartiene og statsråden utelukkende legger vekt på budsjettbalansen, betyr det i realiteten at de 280 000 som da står på venteliste, er sykehusenes ordrereserve. Det er en tilnærming til syke mennesker som Fremskrittspartiet tar sterkt avstand fra, og som etter min mening viser regjeringens sanne menneskesyn. Jeg vil også komme inn på dette med verdighetsgarantien, for Thomas Breen svarte ikke på replikken i stad. Jeg håper ikke at verdighetsgarantien betraktes på samme måte som den såkalte kreftgarantien, for dette er i realiteten en forskrift som kommunene er nødt til å følge, og ikke kan sette på vent.