Det er selvsagt til saksbehandlingen. Jeg kan jo begynne med å fremme forslag om at saken ikke tas under behandling i dagens møte, men henvises til behandling i samsvar med forretningsordenens § 32, altså den såkalte 48‑timersregelen. Jeg vil gjerne få lov til å begrunne dette og si litt om saksbehandlingen hittil. Det er slik at finanskomiteen drøftet denne saken på sitt møte den 8. oktober og da vedtok en fremdriftsplan basert på at finanskomiteen skulle avgi innstilling i går, og at saken skulle føres på dagens kart. I forbindelse med finanskomiteens møte er det til sak nr. 8 gjort følgende protokolltilførsel – selv om den står på galt sted i protokollen: «Medlemmene fra Fremskrittspartiet, Høyre, Kristelig Folkeparti og Venstre motsetter seg sterkt måten saken er behandlet på, særlig i forhold til Grunnlovens § 97. Ved avstemming var det 9 mot 8 stemmer for fremdriftsplanen.» Det var ikke 9–9, fordi et medlem var fraværende i møtet, noe som man kanskje kan komme tilbake til i en annen sammenheng. Det ble da også sendt et skriv fra finanskomiteen til Presidentskapet. Dette ble behandlet i Presidentskapets møte sist torsdag. Der heter det at det var skriv av 7. oktober d.å. fra finanskomiteen – altså datert dagen før finanskomiteen drøftet og behandlet saken. Selve det formelle skrivet til Presidentskapet ble altså skrevet i henhold til disse papirene dagen før finanskomiteen behandlet det. Det stod imidlertid intet – og det er kanskje det som er årsaken, at man ikke regnet med noen dissens – i brevet fra finanskomiteen ved finanskomiteens leder til Presidentskapet om at det hadde vært en debatt i finanskomiteen, og at finanskomiteen var delt på midten. Jeg synes det hadde vært forsvarlig å gjøre Presidentskapet oppmerksom på det. Når Stortinget skal ta stilling til dette, synes jeg også at det hadde vært naturlig om presidenten i sin innledning til fremsettelse av forslaget hadde opplyst om at det var til behandling i Presidentskapet, og at det der er gjort følgende protokolltilførsel: «Presidentene Hagen, Lønning og Lånke ønsket F.O. § 32 («48‑timers‑regelen») lagt til grunn for behandlingen av saken.» Jeg har derfor fremmet forslag om at man følger vanlig saksbehandling. Jeg vil også si at vi har et regelverk med tidsfrister i forretningsordenen nettopp for at de skal overholdes når det er vanskelige og omdiskuterte saker. Av og til, når hele Stortinget er enig om å kunne fravike fordi det er en bagatellmessig sak, kan jeg akseptere dette, og har gjort det i flere tilfeller. Men når Stortinget er delt på midten, og regjeringspartiene til de grader overkjører og til de grader tar det for gitt at man ikke skal ta hensyn til andre, har flere av oss reagert ganske kraftig. Det er bakgrunnen for mitt alternative forslag til behandlingsmåte.