Takk til Elisabeth Aspaker for en interessant interpellasjon, og takk til statsråd Kristin Halvorsen for et grundig og oppløftende svar. For mye skjer, heldigvis, på dette området nå rundt omkring i landet vårt. Det har nettopp mange av dem som har hatt ordet før meg, også vært inne på. Oppland er allerede – fortjent – positivt omtalt av statsråden som et fylke med full oversikt, og det er jo et godt utgangspunkt. I går, helt tilfeldig med hensyn til denne interpellasjonsdebatten, besøkte jeg Nav-kontoret på Hadeland. Det er et kontor som primært dekker kommunene Gran og Lunner, med til sammen 22 000 innbyggere. Med på dette møtet med Nav-ledelsen var rektor ved videregående skole, oppfølgingstjenesten, representanter fra fylkeskommunen, både fra regional utvikling, fra næringssida og fra opplæringskontoret der, og bl.a. den som hadde ansvaret for ungdomsbedrifter. Andre aktører som kunne, og burde, vært med på det møtet, var kommunen, næringshagen, karrieresenteret, arbeidsmarkedsbedriften Hapro og regionkontoret, for alle disse aktørene er inne i et felles arbeid for å hjelpe om lag 150 ungdommer opp til 25 år. Det er altså 150 stykker i to kommuner, med 22 000 innbyggere, som det nå er i ferd med å glippe for. Dette er jo en sammensatt gruppe, men det som grovt kjennetegner denne gruppa, er at en fjerdedel av de 150 har fullført videregående skole, men har allikevel problemer nå i fortsettelsen. En fjerdedel har fullført et par år, en fjerdedel har fullført ett år, og en siste fjerdedel har i grunnen ingenting å vise til fra videregående skole. De ser på seg selv i stor grad som frakoblet og har liksom akseptert at de skal leve på utsida av samfunnet, at det er en normalsituasjon. De gir alle uttrykk for at de har mistrivdes ganske tidlig på barneskolen. De har vært passive i fritida. De har opplevd lite mestring og mange nederlag, og de har helt klart fått liten eller ingen hjelp hjemmefra og liten støtte. En del av dem er helt klart del av en kultur de har fått med seg hjemmefra, som går på at det er normalt å gå ut i trygd. Dette er jo et stusselig bilde å tegne av en ungdomsgruppe, og, for all del, det fins unntak, og ikke minst, og det var liksom hovedbudskapet gjennom hele dette møtet: Det er ikke for seint. Det skulle også bare mangle at en ikke nå ga disse ungdommene en ny, positiv og offensiv oppmerksomhet. Det er alt fra at noen av dem må lære å forstå klokka, mens andre, som sagt, kanskje bare har igjen å fullføre et par fag på videregående. Alle partene som var der, imponerte meg rett og slett. For de var ikke minst prisverdig opptatt av det de kalte samfunnsoppdraget, som de mente de alle var forpliktet til per definisjon. De var opptatt av samarbeid, helhetstenkning og å vise raushet og fleksibilitet overfor hverandre. De var ikke, som Steinar Gullvåg var inne på i innlegget sitt, opptatt av at det skulle være en klarere arbeidsfordeling. De var tvert imot mer opptatt av at de nettopp skulle bidra til en kultur der de fleksibelt samarbeidet med hverandre. Jeg fikk ikke bekreftet fordommene mine om at det er mange lov- og regelverkshindringer som preger et slikt samarbeid, og som vanskeliggjør et slikt samarbeid i dag. Tvert imot, de fleste var veldig opptatt av at det er mulig å arbeide på nye og gode måter innenfor det regelverket og rammeverket som er i dag. De ville ha mer penger, sjølsagt, men samtidig understreket de at det, som sagt, fortsatt var mye å gjøre, også innenfor de eksisterende ressursrammene de hadde. De var veldig opptatt av – og det setter jeg pris på, som medlem av kirke-, utdannings- og forskningskomiteen – at det var mye godt arbeid på gang i skoleverket for tida, bl.a. dette med tidlig innsats og en mer variert skoledag, både metodisk og innholdsmessig. De var også glad for ungdomsskolemeldinga Ny GIV, bedre yrkesfagopplæring osv. Det er bra. Nav var veldig opptatt av at de ikke skulle vende samfunns- og arbeidslivet ryggen, for all del, men at de skulle oppdage skolen, samarbeide med skolen og kjøre ressurser inn i skolen, for at den nettopp i større grad, sammen med Nav, kunne virke forebyggende på en langt bedre måte enn den hadde fungert på til nå. Det de bl.a. nå skulle få på plass, var en bedriftskontakt plassert i skolen, slik at skolen ville bli flinkere til å samarbeide med næringslivet på utsida av skolen. Så jeg dro fra Hadeland i går kveld og var veldig oppløftet over at det var et så godt samarbeid på gang på et så viktig saksområde.