I fjor var det 70-årsmarkering for frigjøringen av Øst-Finnmark. Gjennom den ble manges øyne rettet mot nord, og mange ble rystet over de historiene som ble fortalt, både fordi krigen hadde en helt annen karakter i nord og fordi møtet med mennesker som mistet alt, hele lokalsamfunn som ble brent, og folk som ble evakuert, gjør et sterkt inntrykk på de fleste. Men det er også en annen ting som har rystet folk, nemlig deres egen uvitenhet og mangel på kunnskap om sin egen og vårt lands nære historie. Hvorfor har jeg ikke hørt om dette før? Dette er et spørsmål som har blitt gjentatt ofte det siste året, gjerne etterfulgt av: Var det virkelig sånn det var? Den brutale nedbrenningen og tvangsevakueringen av Finnmark var blant de verste hendelsene under 2. verdenskrig i Norge. Likevel står denne delen av historien i fare for å gå i glemmeboka, både fordi mange går ut av norsk skole uten særlig lærdom om krigen i nord og fordi de siste som kan fortelle, trekker på årene. Min mormor, som fyller 99 i år, har fortalt om hvordan hun omsider slapp ut av tysk fangenskap fordi hun skulle føde. Høygravid var hun blant de tyske soldatene. Ikke alle har eldre som kan fortelle fra krigen, og heller ikke alle har like lett tilgang til den solide kunnskapen som ligger i f.eks. Gjenreisningsmuseet i Hammerfest og den fortellingen om landsdelen som de formidler, eller for den saks skyld Grenselandmuseet i Kirkenes. Selv om mange har gjort en viktig innsats med å fortelle sin egen historie gjennom beskrivelse av krigsårene – og det er klart at dette er fortellinger det koster å formidle – og ikke minst innsatsen fra historikere og lokalsamfunn, er den samlede nordnorske krigshistorien fremdeles et åpent hull. Også skoleverket trenger flere utgangspunkt for formidling. Det gir oss et ansvar, for all erfaring viser at de som ikke lærer av historien, dessverre oftere står i fare for å gjenta den. Et menneske som ikke har mer erfaring enn sine egne år, vil alltid være fattigere enn et menneske som evner å lære av vår felles historie. Derfor løfter jeg i dag spørsmålet om hvordan regjeringen vil sikre at den nordnorske krigshistorien gjøres kjent også for kommende generasjoner. Det er i siste time spørsmålet tas opp. Det nordnorske folk er kjent for å være hardføre og utholdende, for å tåle mye. Det bar også motstandskampen i nord preg av. Vanlige folk risikerte mye ved å vise motstand og delta i aktivitet som kunne svekke fienden. Mange gjemte russerfanger, mange smuglet mat, mange deltok med sitt, med det de kunne. Noen historier er bedre kjent enn andre. NRK har det siste året gjort en formidabel innsats ved å vise, som statskanal, hvordan man gjennom en fortelling kan formidle det nasjonale limet gjennom dokumentasjon og det å få fram ukjente fortellinger. Blant annet har de gjort oss kjent med mennesker og motstand, med hendelser i nord, f.eks. motstandsgruppa på Sørøya, som spesielt var kjent for sine kvinnelige skyttere og soldater. Alta bataljon var de første som påførte Nazi-Tyskland et krigsnederlag ved fronten i Narvik-området. Da krigen var over, ble den nordnorske styrken et argument for å bli avspist fremfor å bli hedret. Myndighetene mente – med støtte fra det såkalte Eitinger-utvalget – at krigsveteranene fra Alta bataljon var så vant med nettopp harde og kummerlige forhold at de av den grunn ikke var berettiget krigspensjon. Også når det gjelder utmerkelser og medaljer, ser det ut til å være et skille mellom nord og sør, mellom dem som har blitt sett og dem som har blitt fortiet. Det er klart at dette henger i hop, for en historie som ikke fortelles, er jo heller ikke så lett å gjøre heder og stas på. Og noen fortellinger var det ekstra viktig å la ligge. Partisanene er krigshelter som ble skjøvet ut i kulda og inn i skyggen da historien skulle skrives fra offisielt hold. De passet ikke inn. Kommunistfrykten gjorde at mennesker som hadde stått for en heroisk og uvurderlig innsats, ble mistenkeliggjort og uglesett. Hans Majestet Kongen har beklaget behandlingen av partisanene. Det er vi i SV glad for. Jeg hadde håpet at det skulle komme en særlig takk til dem under frigjøringsjubileet i fjor. Det skjedde ikke. Men i forbindelse med den nasjonale 70-årsmarkeringen i år er det på høy tid at staten – på en utvetydig måte – sørger for skikkelig honnør for innsatsen partisanene gjorde for vår felles frihet. Jeg lurer også på hvilket initiativ regjeringen vil gjøre for å hedre den nordnorske innsatsen under krigen spesielt. Selv om det er 70 år siden frigjøringen, er det fremdeles mange sår som ikke har fått gro, som ikke har fått nok luft til å kunne leges. Et traume som ikke bearbeides, står i fare for å gå i arv, fordi vonde opplevelser setter sine spor. Vold og nazistisk beleiring gir en nasjon varige men, men også etter at friheten var et faktum, har mange hatt vonde opplevelser, for det er ikke bare bomber som er skyld i tapt barndom. Mange av de såkalte russerungene, de såkalte tyskerungene og de såkalte kommunistungene fikk en oppvekst i etterkrigsårene som få kan forestille seg. Samtidig gir handlinger utført fra offisielt hold grunnlag for holdninger blant folk. Særlig vondt er det når nasjonens helter blir noens overgripere. Da 2. bergkompani ankom Finnmark like etter frigjøringen, ble de rystet over hvor nært på lokalbefolkningen tyske soldater levde sine liv. Det var tydelig at de ikke kjente lokalsamfunnet de kom til. Halvparten av alle tyske soldater ble utstasjonert i Finnmark; det er klart at de flyttet inn i husene til folk, at de måtte leve side om side. Da bergkompaniet kom, tok de moralen i egne hender – og den ble også brukt til å skamklippe flere norske, samiske og kvenske kvinner som bor i nord, og det er også fortellinger om overgrep som ble begått. Dessverre er arkivene ødelagt, men det betyr ikke at dokumentasjon av skamklippingen ikke finnes. Jeg hadde håpet at statsministeren under sin deltakelse ved markeringen for frigjøringen av Øst-Finnmark i fjor høst ville kommet med en offisiell beklagelse til dem som ble utsatt for hendelser som kan spores tilbake til norske nasjonale interesser i sin tid. Vi vet at kvinner er spesielt utsatt i konflikter, og vi hadde et eksempel her på hvordan de også blir stilt til ansvar for nasjonens ære. Det er viktig å beklage den trakasseringen av kvinner som skjedde, utført av norske soldater og fra offisielt hold, og derfor lurer jeg på: Hvordan vil statsråden sikre oppreisning for kvinner som ble uthengt og trakassert? Jeg vil avslutte med å si at det alltid er viktig å se framover. Men det er så mye lettere å ha blikket trygt festet i framtiden hvis du har din fortid med deg i bagasjen, og det er jo det denne debatten handler om.