Bare noen korte kommentarer på slutten av denne debatten, som selvfølgelig er preget av at vi har hatt den sterkeste høykonjunkturen i Norge på 30 år nettopp nå. Antakelig er vi mot slutten av den, men det er jo ikke godt å si, fordi den er i veldig stor grad et resultat av en internasjonal høykonjunktur, og vi er plassert midt i smørøyet av den. Vi får gode priser for det vi eksporterer, og vi importerer rimelig. Det er helt riktig at kapasiteten og utviklingen på arbeidsmarkedet har vært veldig gunstig, og langt gunstigere enn vi har historisk grunnlag for å kunne tro. Det er jo noe av det som er utfordringen her at det er ikke så mye i den nærmeste historien vi kan lære av med hensyn til hvordan akkurat denne situasjonen er. Det er altså 150 000 flere som er i arbeid nå enn for to år siden. Det er like mange som bor i Tromsø og Fredrikstad til sammen. Det er en betydelig arbeidskraft som vi har klart å mobilisere til å løse viktige oppgaver, men det er jo langt flere enn vi kunne tro for to år siden at det var mulig å få ut i det norske arbeidsmarkedet. Og takk og pris for det, for det betyr at vi til tross for en svært lav arbeidsløshet, har klart å få den ytterligere ned og likevel har klart å løse mange oppgaver. Men jeg er helt enig med representanten Sponheim i at vi må søke stadig ny kunnskap og forbedre de virkemidlene og styringsmulighetene vi har i forhold til den økonomiske politikken. Så til noe av det som er diskusjonen her. Det er selvfølgelig slik at når vi ser på det faktiske oljekorrigerte underskuddet, gjør det opp regnskapet for bedriften Norge. Men det er ikke slik vi vurderer det når vi lager statsbudsjetter, for da korrigerer vi det for det som er konjunktursituasjonen, vi renser på en måte statsbudsjettet for konjunktursituasjonen. Det er selvfølgelig fordi vi kapper toppen av høykonjunkturene, men vi kapper også bunnen av lavkonjunkturene. Hvis Fremskrittspartiet skulle ta sin egen argumentasjon helt ut, hadde det betydd at i lavkonjunktur måtte man stramme inn kraftig på skoler og helsevesen og hva det måtte være, mens i høykonjunktur kan man pøse på. Vi jamner altså ut de svingningene, fordi det er en mer fornuftig måte å bygge et velferdssamfunn på. Jeg må si at det er en nyhet for meg i hvert fall at Fremskrittspartiet har tenkt å knytte handlingsregelen og styringsinstrumentene for budsjettpolitikken til det faktisk oljekorrigerte underskuddet, ikke det strukturelt korrigerte underskuddet, for det ville føre til helt andre svingninger i økonomien. Det er en stor utfordring nå å forvalte disse gode tidene slik at de varer lengst mulig. Det viktigste vi da må ha for øye, er å sørge for at vi har en situasjon med lav arbeidsløshet så lenge som mulig. Det har betydd at mange flere har kunnet ta del i den velstandsøkningen vi har hatt, og det er det fremste målet for den økonomiske politikken i en velferdsstat som ønsker å inkludere flest mulig, og som trenger den arbeidskraften som mange kan bidra med, og antakelig enda flere enn i dag, hvis vi gjennomfører statsbudsjettet slik som planlagt for 2008.