Neste år feirer vi to viktige jubileer i Norge. Viktigst av alt er uten tvil 200-årsjubileet for Grunnloven. Det gleder vi oss alle til å feire. Uten sammenligning for øvrig markerer vi også at det er 20 år siden Norge sluttet seg til EØS. Legg merke til at jeg brukte ordet «markerer», men jeg tror at vi kan bruke ordet «feirer» her også. EØS er den mest sentrale delen av våre avtaler med EU. Norges forhold til EU er ikke et forhold bygget på kjærlighet, det kan vi nok være enige om. Kompromisser er sjelden bygget på kjærlighet. At det ikke er et fullverdig ekteskap, betyr ikke at det er et dårlig forhold, men som i alle forhold kan man ikke gjøre som man vil. Man må ha en viss troskap til det som ligger i bunnen for forholdet. Det norske folk har to ganger sagt nei til norsk EU-medlemskap. EØS ble – og er fremdeles – det som skulle binde Norge sammen med EU. Et av de sentrale kjennetegnene ved EØS-avtalen er at det er en dynamisk avtale. Det gjelder både i bredde og i dybde på flere vis. Av og til i debatten om EØS her i Norge kan man få inntrykk av at noen tror at den avtalen som ble gjort for 20 år siden, skulle være akkurat lik den som er i dag. Det er ikke tilfellet når en avtale er dynamisk. Ved starten for 20 år siden var syv land tilsluttet EØS. I dag er det faktisk Norge som er stormakten i EØS, og det er ikke verst å kunne omtale oss som stormakt av og til. Vi står der sammen med Island, og vi står der sammen med Liechtenstein. Sverige, Finland og Østerrike gikk videre og ble som kjent fullverdige medlemmer av unionen. Norge er gjennom EØS en del av det indre marked. EU er Norges viktigste handelspartner, og EU-landene utgjør da Norges viktigste eksportområde. Tilgangen til det indre marked betyr mye for næringslivet i Norge. Det indre marked er vårt hjemmemarked. Det betyr at Norge, som er et land med snaut 5 millioner innbyggere, med EØS får tilgang til et marked med snaut 500 millioner flere innbyggere. Det er ikke et lite antall. At dette i det store og hele er et gode, sier seg nesten selv. Samtidig som EØS har utviklet seg siden starten for 20 år siden, har EU utviklet seg mye. EU/EØS knytter oss ikke lenger opp mot 12 medlemsland, men 28, med Kroatias inntreden denne sommeren som det foreløpig siste. Og uavhengig av hva man mener om norsk medlemskap i EU – jeg kan jo avsløre hva jeg mener her, siden vi skal ha åpenhet i denne sal, at jeg er det man kaller en ikke-praktiserende EU-tilhenger – tror jeg ikke jeg tar munnen for full når jeg sier at EU har kommet for å bli. Montenegro og Albania står utenfor døra nå og venter på å bli sluppet inn, mens flere andre land nærmer seg. Per dags dato er 70 pst. av Europas befolkning tilsluttet EU. Det er sant som det er sagt, at norsk innenrikspolitikk begynner mer og mer i EU. Det er ikke nødvendigvis noe negativt. Med denne regjeringen får vi en aktiv europapolitikk. Det er bra. Vi har opplevd å havne bakpå ved enkelte anledninger. Å forsøke å påvirke i etterkant har ganske lite for seg. Det er å påvirke i forkant som kan gi resultater. Det betyr også at vi skal ha et mer aktivt forhold til de sakene som diskuteres i EU, og i forkant av beslutningene som har innvirkning på Norge. Fremskrittspartiets utgangspunkt er at vi bør være for det vi er for, og imot det vi er imot. Fremskrittspartiet var – og er fremdeles – imot innføringen av datalagringsdirektivet, men et stortingsflertall gikk for det, og det må respekteres. I det siste har det vært litt støy rundt både postdirektivet og ostetollen – eller oste- og bifftollen er det vel egentlig. Enkelte har forsøkt å framstille det slik at her må Norge stå samlet med bakgrunn i at det er nasjonale interesser det er snakk om, spesielt på ost. Enkelte forsøker å snevre inn og ta monopol på hva som er «nasjonale interesser». Det kan ikke komme som noen overraskelse på noen at en Høyre–Fremskrittsparti-regjering, som er sterk tilhenger av konkurranse og det frie marked, vil slutte seg til det som nettopp fremmer dette. Bare for å klare opp litt her: Akkurat som den norske modellen ikke er det samme som den til enhver tid gjeldende rød-grønne politikken, er heller ikke norske interesser synonymt med rød-grønne programpunkter. Uavhengig av hva spørsmålet er, er alltid proteksjonisme feil svar. Når den forrige regjeringen skrudde opp tollen på ost og kjøtt, opptrådte den proteksjonistisk. Jeg har full forståelse for irritasjonen dette skapte i EU, og det er også i strid med intensjonene i EØS-avtalen. Dette handler ikke om knefall for EU, dette handler om politikk. Jeg deler altså denne regjeringens syn, at det er i Norges interesse å arbeide imot proteksjonisme og høye tollmurer. Her er det også relevant å nevne Norges eksportinteresse når det gjelder fisk. Jeg vil også nevne – jeg var jo så vidt inne på det – dette med norsk næringsliv og tilgang til det indre marked. Det er altså ekstremt viktig for norsk næringsliv, norsk industri, å ha like konkurransevilkår som resten av Europa. Derfor er det også et problem når det blir etterslep på implementeringen av rettsakter. Jeg er glad for at denne regjeringen tar tak i dette. Når det gjelder Schengen, som er en annen av avtalene vi er knyttet til, som er en god avtale – og som også er en naturlig oppfølging i og med Sveriges og Finlands inntreden i den nordiske passunionen – blir de ytre grensene viktigere når de indre grensene fjernes. Her er det også viktig for Norge å tre støttende til, spesielt overfor Spania og Hellas, slik at man klarer å håndtere dette på en god måte. Jeg tror ingen i denne sal har forblitt uberørt av hendelsene ved f.eks. Lampedusa. Jeg tror man er ganske hard hvis man ikke blir berørt av det. Det er også noe som må håndteres. Jeg ser fram til økt åpenhet overfor befolkningen om prosessene og økt involvering og engasjement fra Stortinget. Litt om den økonomiske utviklingen i Europa. Det er store forskjeller på landene. I Hellas er det opp mot 30 pst. arbeidsledighet. Det er trist å konstatere, men det er faktisk ikke rart at det gir grobunn for ekstremisme – som vi har sett med Gyllent daggry. Vi ser det samme i Ungarn med Jobbik. Det er utfordringer som vi må håndtere. Vi må slå tilbake mot framveksten av ekstremisme i Europa, og det må vi også stå samlet om. EU er verken dyret i åpenbaringen eller Edens hage. Det er altså ikke dagen i dag for en ny norsk EU-debatt. Men det er en dag for å snakke om det praktiske forholdet vi har til EU – for det er faktisk det vi har, det er ikke et kjærlighetsforhold, det er et pragmatisk forhold – og hvordan vi kan håndtere dette på en bedre måte. En aktiv europapolitikk handler også om å prioritere, og det handler om å velge sine kamper. Ikke minst handler det om å skape engasjement og utnytte til fulle det handlingsrommet avtalen gir oss. Det er også utfordringer innad i EU. Det er grunn til å ha varsellamper på dersom stadig flere direktiver og stadig mer regelverk fører til økt byråkrati og mindre oversiktlighet. Dette er jo ikke minst en debatt som foregår innad i EU og i EUs eneste folkevalgte organ, EU-parlamentet. Det er en debatt jeg mener vi bør følge nøye med på. En annen utfordring er eksport av velferdsgoder. Det vil denne regjeringen se på – det ligger i plattformen. Jeg vil avslutte med å gi en reisehilsen til dem som skal til Bali. Jeg snakket litt om proteksjonisme her i stad. Det er noe som opptar meg veldig. Jeg mener det er negativt å foreta proteksjonistiske tiltak, og jeg vil kjempe imot det. Jeg vil ønske dem som skal til Bali, lykke til. Sørg nå for å bidra til at det blir slutt på tolv års ørkenvandring. Gjør oss stolte og stå opp for en friere verdenshandel.