Interpellanten tar opp viktige spørsmål, og jeg er glad for at forbrukerpolitikken settes på dagsordenen i Stortinget. Dette er spørsmål som angår både våre hjemlige forbrukerrettigheter og hvordan Norge som EØS-land kan påvirke regelverksprosessen i EU. Jeg kan forsikre om at regjeringen er svært opptatt av begge deler, og jeg redegjør gjerne for vårt aktive arbeid med denne saken. Direktivforslaget som interpellanten viser til, ble fremmet av EU-kommisjonen høsten 2008. Som representanten påpeker, er dette et forslag som vil kunne få omfattende konsekvenser for europeisk rett, og gjennom EØS-avtalen også for norsk lovgivning og rettstilstanden for norske forbrukere og næringsdrivende. Grunnen er dels at direktivforslaget reviderer og erstatter ikke mindre enn fire gjeldende direktiver, dels er grunnen til de omfattende konsekvensene at kommisjonens forslag er basert på totalharmonisering, hvor vi ikke kan ha avvikende regler. De gjeldende direktivene er bygd på minimumsprinsippet, som gir landene mulighet til å gå lenger i forbrukerbeskyttelse. Totalharmonisering hindrer derfor i større grad landenes mulighet til å bestemme over eget lovverk. Direktivforslaget omfatter regelverk innenfor ulike deler av kontraktsretten og berører regelverk under Justisdepartementet og Barne-, likestillings- og inkluderingsdepartementet. Oppfølgingen av direktivforslaget skjer derfor i samarbeid mellom disse to departementene. Det norske synet på kommisjonens opprinnelige forslag kan oppsummeres på følgende måte: Slik dette forslaget er utformet, innebærer det en svekkelse av forbrukervernet i Norge på enkelte områder. Utgangspunktet for regjeringen har vært at norske forbrukerrettigheter ikke skal svekkes, samlet sett. Et sentralt element er at Norge foretrekker minimumsharmonisering, slik at vi kan stille strengere krav enn etter direktivforslaget. Vi er i utgangspunktet skeptisk til totalharmonisering – jeg aner den holdningen også hos interpellanten – men vi ser at det kan være mindre grunn til skepsis på noen områder. For eksempel kan det være hensiktsmessig med like regler innen EØS-området når det gjelder angrefristens lengde, som i Norge er på 14 dager. Det ble derfor i den norske holdningen lagt til grunn at spørsmålet om harmonisering til en viss grad må avgjøres fra sak til sak. Regjeringen anså det som viktig å videreføre norske regler som anses særlig viktige for forbrukerbeskyttelsen. Det gjelder bl.a. krav om en reklamasjonsfrist på fem år for varer som er ment å vare vesentlig lenger enn to år, som vi har i Norge i dag. Dette kan f.eks. være aktuelt for varer som vaskemaskiner og tv-apparater. Kommisjonens forslag har derimot en absolutt reklamasjonsfrist på to år for å påberope seg mangler ved en vare. Det har også vært viktig å kunne opprettholde forbrukerens rett til på visse vilkår å velge mellom retting og omlevering ved mangler og i visse tilfeller rett til erstatningsgjenstand i ventetiden ved reparasjon eller omlevering. Norge har også en nyere bestemmelse om krav til skriftlig bekreftelse fra forbrukerens side for at avtaler inngått ved uanmodet telefonsalg skal anses gyldig. Bestemmelsen har vært svært effektiv i Norge, og det er viktig at denne kan opprettholdes. Forbrukerombudet, som fører tilsyn med markedsføringsloven, viser til at antallet klager har gått betydelig ned som følge av nettopp denne bestemmelsen. Så til interpellantens spørsmål om hva som er gjort fra norsk side for å sikre forbrukerinteressene i denne saken. Jeg kan forsikre om at det har vært et stort engasjement fra norsk side. Vi har også merket oss et positivt engasjement fra Stortingets side. Både forbrukermyndigheten og regjeringen har lagt ned mye arbeid og gjort en stor innsats for å påvirke prosessen i EU. Kommisjonens forslag ble først sendt på bred høring i Norge etter at det ble lagt fram i oktober 2008. For å gjøre næringslivet og andre interesseparter bedre kjent med forslaget ble en representant for kommisjonen invitert til et åpent høringsmøte i Oslo i januar 2009. Møtet ga nyttige innspill og avklaringer til regelverksprosessen. I etterkant av høringsrunden ble norske posisjoner behandlet i regjeringen. Det er utarbeidet felles uttalelser fra EØS/EFTA-landene i to omganger: først til direktivutkastet fra mars 2009 og deretter til EU-parlamentets behandling nå sist høst. I forkant av disse uttalelsene har det vært avholdt høringer i Norge. EØS/EFTA-uttalelsene har vært aktivt fulgt opp. På møter i EFTAs arbeidsgruppe for forbrukersaker har representanter for kommisjonen, EU-parlamentet og de vekslende formannskapene vært invitert for å presentere og diskutere utviklingen av direktivet. Det er også ved flere anledninger gitt egne norske innspill om viktige bestemmelser i direktivet til medlemmer av Europaparlamentet og andre aktører og institusjoner. På politisk nivå har både barne-, likestillings- og inkluderingsministeren og justisministeren samt statssekretærer i de to departementene hatt møter med statsråder og statssekretærer i Spania og Sverige under disse landenes formannskap, med EU-parlamentarikere og med kabinettet til EUs justiskommissær. I tillegg ble det tidlig etablert en kontaktgruppe mellom berørte departementer i de nordiske landene for å vurdere konsekvenser av direktivet. Ikke minst har departementene hatt stor nytte av EU-delegasjonen i Brussel, som har hatt bred kontakt og møter med utvalgte delegasjoner fra EU-landene, særlig formannskapslandene. I Norge har vi også hatt informasjonsmøter med bl.a. forbrukerinstitusjonene og Utenriksdepartementet og tilsvarende møter med NHO og HSH for dialog og gjensidig informasjon om arbeidet med direktivforslaget. Behandlingen av direktivet både i Ministerrådets arbeidsgruppe og i Europaparlamentet viste tidlig at det var betydelig motstand mot en totalharmonisering av direktivet, og at det var en stor bekymring for at forbrukerrettighetene skulle svekkes i ulike land. I mars 2010 kunngjorde EUs justiskommissær at kommisjonen på denne bakgrunn hadde oppgitt ambisjonene om en totalharmonisering og i stedet ville gå inn for en modell med såkalt «targeted harmonization». Dette kan beskrives som en totalharmoniseringsmodell med unntak, slik at det for visse deler eller bestemmelser blir adgang til å gi bedre forbrukerbeskyttelse enn direktivet. Dette har senere preget behandlingen også i de andre EU-organene. Saksordføreren i indremarkedskomiteen i EU-parlamentet la i juni 2010 fram et konkret, revidert forslag hvor en slik blandet harmoniseringsmodell var lagt til grunn. Det er fremmet en rekke endringsforslag som er under behandling, med sikte på avstemning i komiteen i slutten av januar i år og første lesing i plenum i parlamentet i mars. Behandlingen i Ministerrådets arbeidsgruppe tok en ny vending mot slutten av fjoråret. Etter at det belgiske formannskapet konkluderte med at det ikke var mulig å oppnå enighet om kapitlene om kjøpsrettigheter og urimelige avtalevilkår, fikk det tilslutning til å stryke disse kapitlene i Ministerrådets vedtak av 20. desember. Det vil si at medlemsstatene går inn for bare å harmonisere enkelte regler knyttet til fjernsalg og salg utenfor fast utsalgssted, som f.eks. telefonsalg, internettsalg og -kjøp og gate- og messesalg. Et slikt direktiv vil være svært begrenset sammenlignet med kommisjonens opprinnelige forslag. Konsekvensene for norsk lovgivning vil være tilsvarende mindre. Hvordan parlamentet – den andre parten i beslutningsprosessen – vil reagere på Ministerrådets vedtak, og hvilke konsekvenser det får for dets innstilling og den videre framdriften av direktivet, er vanskelig å vurdere på det nåværende tidspunkt. Men mye trekker nok i retning av at det blir et ganske annerledes direktiv, med et mindre virkeområde enn det som opprinnelig ble foreslått av EU-kommisjonen. Den videre utviklingen vil uansett bli nøye fulgt fra norsk side.