Som det er sagt, angir Dublinkonvensjonen prosedyreregler for hvilket land som er ansvarlig for behandlingen av en asylsøknad innenfor avtaleområdet. Konvensjonen er dermed tilsynelatende flyktningpolitisk nøytral. Konvensjonen sier hvor og ikke hvordan asylsaker skal behandles. Konvensjonen pålegger ikke avtalelandene noen bestemt flyktningpolitikk. Men etter SVs skjønn kan tilknytning til Dublinkonvensjonen i praksis komme til å innebære en innstramming i norsk flyktningpolitikk. På denne bakgrunn velger SV å si nei til norsk tilknytning til Dublinkonvensjonen. En kikk på globusen er nok til å konstatere at Norge vil ha utstrakt mulighet til å sende asylsøknader til land hvor asylsøkeren har oppholdt seg på vei til Norge. Vi ligger som kjent i en utkant. SV mener at enda mer utstrakt bruk av førstelandsregelen vil være å fraskrive oss vår del av ansvaret for flyktninger. SV ser denne saken i sammenheng med andre bestrebelser på å bygge opp stadig høyere barrierer rundt de rikeste europeiske landene mot flyktninger fra fattige land. Dette er også en av grunnene til at SV har gått imot norsk tilknytning til Schengen-avtalen. Dublinkonvensjonen og EUs flyktningpolitikk er blitt kritisert fra flere hold. I Norge har både NOAS og Flyktningerådet kritisert Dublinkonvensjonen. For SV er det overordnede målet for flyktningpolitikken å sørge for at retten til asyl skal opprettholdes og gjøres mer reell. Dublinkonvensjonen vil bidra til å gjøre det vanskeligere å søke asyl i Norge og i Europa generelt ved at det blir vanskeligere å søke i et annet land dersom en får avslag i ett. Etter SVs oppfatning vil tilknytning til Schengen og til Dublinkonvensjonen bety en innstramming i norsk flyktningpolitikk. Det vil lett kunne oppstå en dynamikk som medfører at avtalelandene tilpasser seg de mest restriktive lands praksis. Det er åpenbart fordeler med å få et prinsipp som sikrer at en søker får sin sak behandlet fortest mulig, og ikke risikerer å bli sendt som en pakke fra land til land. Men SV mener at de negative virkningene av Dublinkonvensjonen vil overskygge de positive. Det oppgis i St.prp. nr. 38 at Dublinkonvensjonen ikke har fungert fullt ut etter forutsetningene og at en derfor har satt i gang arbeidet med å opprette fingeravtrykksregisteret Eurodac. Dette registeret har i seg selv problematiske sider ved at det vil innebære en omfattende registrering av store befolkningsgrupper, og det er usikkerhet knyttet til hvorvidt asylsøkere vil bli slettet fra registeret om de får opphold i et land. Det er i dag store forskjeller mellom europeiske land når det gjelder praktiseringen av Flyktningkonvensjonen. Selv om vi frykter en tilstramming i flyktningpolitikken som følge av tilknytning til Dublinkonvensjonen, mener vi at dette til en viss grad kan motvirkes dersom Regjeringen har vilje til å føre en selvstendig, human flyktningpolitikk. I erkjennelsen av at det synes å være flertall for at Norge skal tilknyttes Dublinkonvensjonen, fremmer SV og Senterpartiet et forslag om at Stortinget skal be Regjeringen «om å fastsette som et prinsipp for praktisering av Dublin-regelverket, at asylsøknader ikke skal sendes tilbake til land med en asylpraksis som er vesentlig mer restriktiv enn Norges». Jeg tar opp forslaget.