Jeg er glad for at Stortinget i dag skal diskutere et tema som jeg har vært opptatt av siden studietiden ved NTNU, nemlig miljøteknologi, bl.a. fordi dette er framtiden for norsk industri og framtidsrettede arbeidsplasser i Norge, men også av en annen grunn. La meg si som Jan Kjærstad, som starter sin bok Forføreren slik: «La meg fortelle en annen historie.» Ifølge FNs såkalte milleniumsmål skal verdens fattigdom reduseres med 50 pst. i løpet av ti år. En slik velstandsvekst kan ikke skje uten ved hjelp av en massiv vekst i energiforbruket. Til sammen er det 2 milliarder mennesker i verden som mangler tilgang til moderne former for energi. Dette innebærer at de verken har tilgang til elektrisk lys eller har muligheten for å operere moderne maskiner. Dette behovet kan ikke dekkes av fossil energi, for det vil ikke klimaet på jorden tåle. Med stigende oljepriser så er det samtidig et stadig mer aktuelt spørsmål om fattige mennesker ville ha råd til en fossilbasert velstandsutvikling. Utfordringene er formidable. Samtidig har det i Norge vokst fram industrieventyr som kan vise seg å være en del av løsningen. Norsk industri har de siste årene vist stor omstillingsevne. Det som syntes å være solnedgangsnæringer, har gjennom satsing på solenergi vist seg å være – i bokstavelig forstand – soloppgangsnæringer. Gamle industrisamfunn som Glomfjord, Narvik og Herøya tilbyr i dag moderne, framtidsrettede arbeidsplasser. Ifølge Senter for fornybar energi ved NTNU tilsvarer mengden med solenergi som treffer jorden per år, omtrent 15 000 ganger verdens totale energiforbruk. Dagens solcelleteknologi, med 15 pst. effektivitet, kan forsyne Norge med 120 TWh årlig, tilsvarende dagens elproduksjon, ved å dekke 0,4 pst. av landområdet i Norge med solceller. En tilsvarende verdi gjelder også for USA. Derfor er det mulig å dekke hele vårt elektrisitetsforbruk med solceller. Enkelt sagt er en vanlig solcelle en tynt skåret skive av krystallisert silisium som er overflatebehandlet og påført et nett av strømførende ledninger som fanger opp elektrisiteten som blir produsert når lyset treffer skiven. Silisium er et av de vanligste grunnstoffene i naturen, og produseres av sand, kvarts og gneis. Selv om den nye operaen vil få landets største solcellepanel, er markedet for solenergi i Norge begrenset. I hovedsak benyttes solenergi i hytter og i stadig flere fyrlykter og fyrtårn langs norskekysten. REC er definitivt et av våre største teknologiske fyrtårn. Det er gåtefullt at et land med så lang mørketid og så mye lavt skydekke kan bli verdensledende på solenergi. Men det handler i stor grad om at Norge er blitt verdensledende i produksjon av silisiummetall – råstoffet for solceller. Selskapet REC ble etablert i det gamle industrisamfunnet Glomfjord av gründerne Alf Bjørseth og Reidar Langmo i 1996. Det startet med produksjon av silisiumskiver for solcellepaneler. Etter hvert har selskapet utvidet spekteret til å omfatte alt fra produksjon av superrent silisium via skiver til ferdige solcellemoduler og -paneler. I dag er selskapet – bokstavelig talt – et lysende eksempel på at det kan satses og skapes nye arbeidsplasser på bakgrunn av miljøteknologi både i Norge og internasjonalt, ikke bare i bedrifter under REC-paraplyen, slik som Scanwafer, men også for alle underleverandører, slik som f.eks. Artech AS på Kalbakken, som ferdigstiller automatiserte produksjonsceller for Scanwafer på Herøya, eller som Orkla Exolon på Orkanger i mitt hjemfylke Sør-Trøndelag, som produserer silisiumkarbid som benyttes til å skjære de tynne skivene av krystallisert silisium. Orkla Exolon har ca. 30 pst. av verdensmarkedet for den silisiumkarbid som brukes i produksjon av solceller og er en av de industribedriftene som kan komme til å lide under mangelen på overføringskapasitet for strøm til Midt-Norge. For selv lysende industrieventyr kan ha sine skyggesider. Tradisjonelt er solcellesilisium hentet fra avkapp fra elektronikkindustriens silisium. Indirekte er mye av dette norskprodusert silisiummetall. Elkem har 50 pst. av verdensmarkedet for rent silisium til elektronikkindustrien, men det er i ferd med å bli stor knapphet på såpass rent silisium. Elkem Solar er i ferd med å utvikle en prosess som skal rense silisium fra norske smelteverk for solindustrien. Utviklingen foregår ved et pilotanlegg i Kristiansand. I full skala vil dette innebære at silisiumbærende mineraler fra kvartsittbrudd i bl.a. Finnmark og Nordland kan bli omdannet til det råstoffet som er nødvendig for å lage silisiumskiver i Norge. Elkem Solar spås også en lysende framtid og kan gi ny energi til norske smelteverk. I dag importerer vi silisium til produksjon av solceller. Vi har store forekomster av kvarts, i tillegg til høy kompetanse på og forutsetninger for selv å produsere rent silisium. Det er i så måte et paradoks at vi importerer råmaterialet når vi bokstavelig talt sitter på et fjell av silisium. En utfordring i forhold til å produsere rent silisium selv er selvfølgelig at det må avdekkes flere drivverdige forekomster. Bransjen etterlyser her en minerallov som har vært varslet i 22 år, men i tillegg er man også svært opptatt av at det utdannes for få geologer her til lands. 95 pst. av ferdigutdannede geologer forsvinner til petroleumssektoren, og nå trues utdanningen av framtidige ressursgeologer av nedleggelse på grunn av manglende nasjonal satsing. Jeg deler bergindustriens bekymring over situasjonen, ikke minst fordi Norge har et enormt potensial for videre satsing på solenergi. Mitt spørsmål er derfor: Deler næringsministeren min visjon om framtidsrettede industriarbeidsplasser, og hvordan vil han bidra til at norsk solindustri fortsetter å lyse? Solenergi er langt fra det eneste eksemplet på vellykket satsing på miljøteknologi her til lands. Her er det mange gode eksempler på hvordan miljøteknologi skaper nye og lønnsomme arbeidsplasser. Tomra har markert seg i forhold til returløsninger. Plastec leverer renseløsninger for drikkevann som er svært viktig i nødhjelps- og bistandssammenheng. I den norske aluminiumsindustrien ser vi at framtidsrettede bedrifter erstatter forurensende Søderbergovner med moderne prebakeovner som har mindre utslipp, og som bruker mindre strøm pr. produsert enhet. Prosessindustrien forsker og utvikler prosesser som vil redusere energiforbruket betraktelig. Vi vet at enøk og gjenvinning i industrien både kan bidra til å sikre lønnsomhet, gi en bedre kraftbalanse i Norge og redusere de globale utslippene gjennom teknologioverføring. Ved Umoe Mandal er det etablert rundt 40 arbeidsplasser for produksjon av vindmøller på det området der man tidligere produserte minesveipere med den samme typen teknologi som ble utviklet for krigsskipene. Dette er vel det nærmeste eksemplet vi har her til lands på at sverd smis om til plog. Umoe i Mandal, jernstøperiet i Kristiansand og stålvirksomheten i Mo i Rana er underleverandører til den danske vindkraftindustrien, som er verdensledende. Vestas hadde 60 ansatte i 1987 og 10 618 ansatte 1. januar 2006. Man kan jo spørre seg hvorfor dette skjedde i Danmark og ikke i Norge. Vi har jo mye mer vind. Det er flere industrisamfunn som har fått nytt liv på grunn av vindmøller. På Verdalsøra utvikler Nord-Trøndelag Elektrisitetsverk sammen med Hydro et norsk teknologimiljø for produksjon av store vindturbiner, skreddersydd for norsk vær og vind. Noen lever kanskje i den villfarelse at SV ikke liker vannturbiner. Det stemmer ikke. I SV mener vi at det er størrelsen det kommer an på. SV har tidligere fremmet forslag om en aktiv satsing på å utnytte energien fra drikkevannet gjennom å erstatte bremseventiler med turbiner. Men ikke nok med det, i SV-styrte Rana kommune åpnes snart landets første avløpskraftverk som skal utnytte energien fra avløpsvannet til Mo Industripark. Her produseres det naturligvis ved hjelp av fallhøyden i vannverket allerede 25 GWh årlig. Vannturbiner er noe vi har solid kompetanse på her til lands, bl.a. ved NLI Sørumsand Verksted, som næringskomiteen besøkte i vinter. En annen ting vi har mye av her i landet, er bondevarme. Nå er det ikke reaksjonene på landbruksoppgjøret jeg har i tankene. Norske bygder gror igjen av skog og kratt, og generelt er tilveksten større enn avvirkningen. Her popper det opp den ene bedriften etter den andre, for med stigende oljepriser leter folk naturligvis etter alternative oppvarmingskilder. Jeg kunne ha sagt mye om hvorfor bioenergi er lurt, men jeg tror nesten det vil være å undervurdere mine medrepresentanter. Mitt hovedpoeng i denne sammenhengen er å få fram at her har vi et område med stort potensial for å skape arbeidsplasser, spesielt i Distrikts-Norge. Eksemplene viser at det næringslivet, inkludert norsk industri, trenger, er en omstilling til bærekraft. Dette gir framtidsrettede arbeidsplasser. Vi må ha et perspektiv som fanger helheten, og der man ser verdikjeder i sammenheng. En flertallsregjering gir et godt utgangspunkt for å tenne fyrlyktene og vise vei mot økt bærekraft og langsiktig satsing på framtidsrettede industriarbeidsplasser i Norge – arbeidsplasser som både har et globalt perspektiv, slik som solenergi, og et nasjonalt fokus slik som vind, og et mer lokalt fokus som bioenergi. Teknologiutvikling og investeringer i enøk og gjenvinning samt miljøforbedringer utover EU-standard rammes ikke av forbudet mot statsstøtte, artikkel 61 i EØS-avtalen. Til tross for EØS-avtalens klamme hånd over norsk industri har vi et stort handlingsrom i å forfordele slike satsinger med mulighet til å øke innsatsen, f. eks. i forhold til investeringsstøtte og bedriftsrettet FoU. Gjennom Soria Moria-erklæringen er alle regjeringspartiene enige om at vi skal bli en miljønasjon og være i forkant av utviklingen. Mitt spørsmål er derfor: Hva kan næringsministeren gjøre for at Innovasjon Norge skal kunne framstå som mer mottakelig for slike framtidsrettede arbeidsplasser? Kan han garantere at hver fiber i Regjeringen jobber for å oppfylle Soria Moria-erklæringens intensjon om strategiske satsinger for å gjøre Norge ledende på miljø?