I likhet med tidligere talere vil jeg gi ros for det grundige forarbeidet som Ytringsfrihetskommisjonen har gjort, og som har lagt grunnlaget for en veldig verdifull debatt. Jeg håper ikke at denne debatten stilner ved at debatten i Stortinget om denne grunnlovsbehandlinga er over. Det kan ikke være tvil om at grunnlovsbehandlinga i dag kommer til å styrke ytringsfriheten i Norge, slik også andre har vært inne på. Det forhåndsarbeidet som ligger til grunn for innstillingen i dag, reiser mange prinsipielle spørsmål som krever avveininger. Jeg vil derfor gi stor ros til regjeringsfraksjonen og saksordfører for det konstruktive samarbeidet vi har hatt, også i det avveiningsarbeidet mellom viktige hensyn og fundamentale menneskerettigheter som har vært nødvendig i dette arbeidet. Jeg vil gi Høyre en ekstra ros for konstruktiv tilnærming, for det var ikke åpenbart at Høyre ville gjøre det. Derfor denne ekstra rosen. Debatten i sommer viste at det var nødvendig med visse videre avklaringer for å få et grunnlovsmessig flertall og for å gjøre Grunnloven tydeligere, og vi er veldig glade for at det nå ser ut til å lykkes. Ytringsfriheten er en viktig bærebjelke i et demokratisk og liberalt samfunn. Mye grums kan renses opp i, og mange kritiske forhold kan rettes på når debatten foregår mer i det offentlige rom. Derfor er vi så opptatt av at ansattes ytringsfrihet skal styrkes. Det er viktig at fellesskapet strekker seg langt for at ytringsfrihet skal kunne finne sted. Retten til å ytre seg blir ikke reell før meninger som mange tar sterk avstand fra, også får sin plass i samfunnsdebatten. Noe annet ville være misbruk av majoritetens makt og en rettsstat fremmed. Men ytringsfriheten, som jeg oppfatter det i denne debatten, kan altså ikke være absolutt. Jeg vil nevne noen tilnærminger som vi i SV synes er viktig i dette arbeidet. For det første mener vi at Grunnloven må gi leseren den rette forståelsen i den grad det er mulig med Grunnlovens språkdrakt. Derfor er jeg glad for det forslaget til grunnlovsendring som kom i dag. Derfor har vi lagt inn i forslag nr. 2 at det skal stå: «Ytringsfrihed skal finde Sted.» Vi mener videre at dersom det skal finnes grenser for ytringsfriheten, må det gå fram av teksten – ikke hvilke skranker, for det må gjøres i alminnelig lovarbeid. Det er det flertallet har lagt inn i andre og tredje ledd i forslag nr. 3. Dernest har det vært viktig for oss å arbeide ut fra den forståelsen at det er ikke er ytringsfriheten som er absolutt i et liberalt og demokratisk samfunn. Det er menneskerettighetene som er absolutte. Den liberale grunntanken vil for oss være at hvert enkelt individ har visse ukrenkelige menneskerettigheter. Det er rettigheter til frihet til noe, som f.eks. å ytre seg, og frihet fra noe, f.eks. diskriminering, vern mot grovt hatefulle og rasistiske ytringer eller seksuelle krenkelser. Jeg er glad for at likestillingsdirektøren gir støtte til flertallets syn på dette området i gårsdagens Aftenposten. Hun begrunner støtten særlig ut fra vernet som kvinner trenger mot overgrep, enten det gjelder vold i nære relasjoner, pornografi eller kjønnsdiskriminerende reklame. Grensene for den enkeltes frihet går der den enes frihet blir den andres ufrihet. Det bringer meg over til den tredje, viktige tilnærminga, nemlig maktperspektivet. Mennesker og krefter med makt og ressurser og som stort sett ikke opplever særlig diskriminering, har større mulighet og frimodighet til å ytre seg i det offentlige rom eller slå tilbake ytringer de ikke liker, enn det mennesker uten makt har. Ytringsfrihetskommisjonen tar høyde for dette når de omtaler den økende mediekonsentrasjonen. Mindretallet i kommisjonen tar hensyn til det når de går imot politisk reklame i TV. SV går i likhet med mindretallet imot politisk reklame i TV og mener at den demokratiske debatten kan korrumperes når de mest ressurssterke kan kjøpe seg TV-tid. Vi går imot politisk reklame i TV, slik vi alltid har gjort, men vi skjønner at vi har tapt, og støtter derfor subsidiært Regjeringas tilnærming om at det trengs begrensninger i omfanget av og ressursbruk på TV-reklame. Maktperspektivet ligger også til grunn når vi vil oppheve blasfemiparagrafen. Den er etter vår forståelse et vern for religiøse lederes maktutøvelse og ikke et vern for den enkeltes religiøse følelser og ytringer. Ut fra dette perspektivet vil en liberal tilnærming være at den enkeltes frihet og rettighet må tas vare på av samfunnet, med særlig oppmerksomhet på svake gruppers rettigheter. Derfor er vi opptatt av en grenseoppgang mellom en sterkere frihet til å ytre seg og et vern mot diskriminering – simpelthen fordi enkeltpersoner som f.eks. ut fra etnisk opprinnelse eller seksuell legning til stadighet blir utsatt for grov diskriminering eller hatefulle ytringer, til slutt blir marginalisert og indirekte fratas muligheten til å delta som medmennesker i samfunnet. Derfor er vi enig i at rasismeparagrafen må skjerpes. Derfor blir infrastrukturkravet som nå grunnlovfestes, så viktig. Vi har f.eks. vært opptatt av at minoritetsbefolkningen skal få styrket sin rett til både kunstneriske og kulturelle ytringer. Ut fra bl.a. et ytringsperspektiv jobber vi for en kunst- og kulturpolitikk som ivaretar dette. Ressurser og makt er systematisk skjevfordelt mellom kvinner og menn i Norge. Som et feministisk parti har det også vært viktig for oss å få fram dette i innstillinga. Det blir feil når kjønnsperspektivet og manglende likestilling ikke tas med når ytringsfriheten debatteres. Det er med dette bakteppet jeg registrerer at Fremskrittspartiet og Arbeiderpartiet vil liberalisere pornografilovgivinga og gi grunnlovsvern for kommersielle ytringer, i hvert fall noe grunnlovsvern. Vern av porno eller av kommersielle krefter kan etter vårt syn vanskelig begrunnes ut fra demokratiet, sannhetssøking eller individets frie meningsdanning. Pornoindustrien legger grunnlaget for vår tids slaveri, nemlig handel med kvinner og barn, og den økende pornofisering av jenter og gutter i det offentlige rom gjør dagens forbud mot kjønnsdiskriminerende reklame veldig viktig. Jeg tar Ytringsfrihetskommisjonen på alvor når den sier at grunnlovsvern av kommersielle ytringer vil kunne true forbudet mot kjønnsdiskriminerende reklame eller dagens regler om reklame rettet mot barn. Jeg er glad for at representanten Kjell Engebretsen har modifisert Arbeiderpartiets syn, at han viser til flertallets merknad og slutter seg til den. Men synet på pornolovgivinga gjenstår det en opprydning i. Det er forunderlig, for Arbeiderpartiets talsmann sa følgende i debatten i juni 2000, da Seksuallovbruddutvalgets innstilling ble debattert: «Arbeiderpartiet er fornøyd med at et flertall ikke ønsker en endring av pornografidefinisjonen. Slik hindrer vi at pornoindustrien stadig skyver grenser og får nye markeder, noe vi mener har en uheldig påvirkning både på samfunnet generelt og på den enkelte, f.eks. barn og unge. Problemet er snarere at det offentlige rom allerede er betydelig preget av en kommersiell utnytting av seksualitet.» Jeg er altså enig med Arbeiderpartiets talsmann den gang. «Stadig oftere knebles lærere, sykepleiere, barnevernansatte og leger. Noen av dem så effektivt at de trues med oppsigelser dersom de snakker ut om kritikkverdige forhold.» Dette skriver politisk redaktør i Aftenposten, Harald Stanghelle. Også Sivilombudsmannen har gang på gang vist at ansattes ytringsfrihet knebles. Det kan være mange grunner til det. Vi i SV ser at AS-ifisering, konkurranseutsetting, oppmerksomhet mot den enkelte institusjons bunnlinje og en strømlinjet mediestrategi truer den retten til kritikk og fri meningsutveksling som er basis for et levende demokrati. Jeg er derfor veldig glad for at en enstemmig komite vil styrke ansattes ytringsfrihet. Det er bra, men vi vil mer. Vi sier: Se på Sverige! I reglene for Stockholm by heter det: Det er en selvsagt rett for våre medarbeidere å få kontakt med og uttale seg til mediene. Ytringsfriheten og friheten til å meddele seg tilhører grunnsteinene i det svenske demokratiet. Etterforskning av ansattes kontakt med mediene må derfor ikke forekomme. Sverige har også regler som gir effektiv beskyttelse for ansatte som sier åpent fra om kritikkverdige eller straffbare forhold på sin egen arbeidsplass, det såkalte «meddelarskyddet». Vi vil arbeide for å få samme type regelverk her i Norge og kommer senere til å ta initiativ til det. Vi håper da at vi får støtte fra flertallet og ikke bare Fremskrittspartiet, som vi har fått støtte fra i merknadene til akkurat dette. Jeg tar opp forslag nr. 2 i innstillinga.