Jeg vil snakke om det som med god grunn omtales som den største utfordringen i vår tid, nemlig klimaet. Jeg vil starte med å skryte av stortingspresidenten vår, Thorbjørn Jagland, som holdt en klok og visjonær tale under åpningen av det 152. storting nå på tirsdag. Etter en valgkamp som i liten grad var visjonær og framtidsrettet, var det godt å få høre en tale som tok vårt ansvar som folkevalgte på alvor. Jagland appellerte til lederskapet hos oss, og sa at demokratiets prosjekt er opplysning og framskritt, ikke først og fremst å løpe etter det som er populært akkurat nå. Det innerste i solidaritetstanken er derimot «viljen til å ofre noe for andre, i dette tilfellet mennesker som ikke ennå er født.» Vi som er folkevalgte og beslutningstakere i dag, risikerer å få en hard dom når historiebøkene skrives. Neste generasjon kan bli nådeløs, med god grunn, men den kan også se tilbake på oss med stolthet. Trontalen bærer bud om at Regjeringen ønsker at Norge skal være et foregangsland i klimapolitikken. Vi i SV er enig med Norges stortingspresident i at vår innsats på hjemmebane er en forutsetning for å kunne påvirke de internasjonale klimaforhandlingene i positiv retning. SV har hele tiden ment og ønsket å gå lenger enn andre partier på Stortinget både når det gjelder vern av sårbare havområder mot petroleumsaktivitet og når det gjelder rensing av gasskraftverk. I regjering har vi fått vedtatt rensing av gasskraftverkene både på Kårstø og på Mongstad. Hadde det ikke vært for SV, ville begge disse gasskraftverkene blitt bygd uten rensing. I tillegg har vi i forvaltningsplanen fått gjennomslag for vern av Vesterålen og Lofoten. Regjeringen har vedtatt at Norge skal redusere sine klimagassutslipp med 30 pst. innen 2020. Vi setter også av 20 milliarder kr til et fond for fornybar energi og energieffektivisering. Vi har innført verdens strengeste system for kvotehandel. I tillegg har vi økt investeringene til jernbanen med 50 pst. i 2007. Et sentralt element for SV har vært å få på plass utslippsmål for hver samfunnssektor. På dette området er det gjort banebrytende arbeid. Her slås det også tydelig fast at hvis en sektor ikke ligger an til å nå sitt mål, må nye tiltak vurderes. Handlingsplanene er et viktig ledd for å få alle sektorer til å tenke: Hva betyr våre handlinger for klimaet på jorda? Det må bli like viktig å utrede kostnader for klimaet som følge av en beslutning, som det i dag er selvsagt at vi utreder hva tiltak og beslutninger koster i form av kroner og øre. Klimameldinga er en marsjordre til de forskjellige samfunnsområdene om å starte arbeidet for å få ned utslippene. Samtidig varsler meldinga et betydelig løft for klimaforskning og teknologiutvikling. Klimameldinga gir SV gjennomslag for iverksetting av klimatiltak som vi har jobbet for lenge: forbud mot oljefyring i nye bygg fra 2009, støtteordning til konvertering fra oljekjel til ny fornybar oppvarming, deponiforbud for organisk avfall fra 2009, program for utvikling av teknologi for havvindmøller, styrking av rammebetingelsene for ny fornybar energiproduksjon, å vurdere opprettelsen av et organ for omstilling til miljøvennlig transport – det som kalles Transnova – krav til omsetning av biodrivstoff, øremerking av bompenger til kollektivtransport og å styrke belønningsordningen for kollektivtransport. I tillegg foregår det nå et utredningsarbeid om elektrifisering av sokkelen. Det er et stort potensial for kutt i olje- og gassproduksjonen. I alle de årene SV var i opposisjon, ble vi konfrontert med påstander om uansvarlighet. Vi var uansvarlige fordi vi ville omfordele, investere i kunnskap om miljø – kort sagt føre en bærekraftig og solidarisk politikk. I dag tror jeg mange legger mer i begrepet uansvarlighet enn det de snevreste økonomene gjør. Det er f.eks. lite ansvarlig å legge seg på en forståelse av kostnadseffektivitet som ikke også ser på kostnadene ved ikke å gjøre noe for å forebygge dramatiske klimaendringer. Det er grunn til å merke seg at orkanen Katrina kostet 125 milliarder dollar. Det er litt over hva vi totalt bruker over statsbudsjettet i Norge. Vi må venne oss til å tenke på klimakonsekvensene av all menneskelig atferd. Som Erik Solheim sa i New York i mai i år: «Trusselen fra global oppvarming illustrerer bedre enn noe annet hvordan menneskeheten (…) er i et skjebnefellesskap. Den globale oppvarmingen er et produkt av den rike verdens velstand, men rammer hardest de som i minst grad har bidratt til å skape den.»