Jeg hadde i utgangspunktet ikke tenkt å forlenge denne debatten, men Alvheim gav oss en direkte utfordring. Grunnen til at SV ikke går inn på dette forslaget, er måten det er formulert på. Det er jo ikke slik at all pasientbehandling som skjer ved sykehusene, og all økningen i den behandlingen, nødvendigvis er et gode. Det vi har sett, er at det gjennom hele 1990-tallet gjennomgående har vært en betydelig økning av kostnadene knyttet til sykehusdriften, og da spesielt den somatiske delen av sykehusdriften i Norge, og at vi nå nærmer oss 35 milliarder kr i kostnader bare knyttet til somatiske sykehustjenester. Ser man på de midlene som nå går til de ulike helseforetakene, ser man jo at beløpene er enda høyere. Slik formuleringen er i Fremskrittspartiets forslag, kan det jo virke som om enhver kostnadsøkning er et gode bare den er knyttet til sykehussektoren, og slik går det bare ikke an å tenke hvis man er opptatt av at man skal bruke midler på en hensiktsmessig måte i dette landet. Jeg har nevnt det en rekke ganger tidligere, men vil gjenta det: Hadde man brukt midlene innenfor helsesektoren på andre, mer kostnadseffektive måter, hadde man sannsynligvis i hvert fall kunnet unngå en del av de økningene som vi ser nå. Derfor har også SV påpekt det betenkelige ved en del av kostnadsveksten. I sosialkomiteen foreslo SV – og fikk støtte fra Arbeiderpartiet og Senterpartiet – at man burde overføre midlene til reisekostnadene til de ulike helseforetakene, nettopp for å stimulere til nærhet i behandlingen for å unngå lange reiser. Det fikk vi altså ikke flertallet med på. Men det er et av flere eksempler på hvorfor man etter SVs, syn i stedet for å få stadig økte kostnader fordi flere reiser lenger – det absurde i det ser vi jo når det gjelder utenlandsbehandlinger, der man kanskje kommer opp i flerdoblede behandlingskostnader for til dels enkle tilstander – bør være mye mer opptatt av hele behandlingskjeden, og at behandlingen skjer nærmest mulig der brukeren bor, forutsatt at det er medisinsk forsvarlig. Det betyr økt satsing på sykestuer. Det betyr økt satsing på ambulerende spesialisttjenester, på utbygging av den psykiatriske behandlingen i de ulike kommunene – også når det gjelder barne- og ungdomspsykiatri, for mange unge må i dag reise altfor langt bort fra familien for å få behandling. Det forslaget Fremskrittspartiet kommer med her, er bare en stimulering til økt kostnadsvekst, og Fremskrittspartiet burde, hvis de mente alvor med å ivareta befolkningens tarv på en god måte, i stedet ha gått inn for det forslaget som SV, Arbeiderpartiet og Senterpartiet har fremmet, nemlig om å foreta en gjeldssletting i fylkeskommunene for å sikre de andre virksomhetene som fylkene kommer til å ha ansvaret for fra 1. januar.