La oss starte med det som er utgangspunktet, nemlig at Stortinget har fattet et vedtak om rovdyrpolitikken, jeg tror det var i 2004 – rovdyrforliket – som fastslår at vi skal ha en dobbelt målsetting i Norge. Det er en dobbelt målsetting om å ha rovdyr i norsk natur, og om å ha beitebruk i norsk natur. Det er en veldig krevende dobbelt målsetting, og som – med respekt å melde – veldig få andre land har. Grunnen til at det er langt færre konflikter rundt rovdyrpolitikken i Sverige f.eks., er at Sverige, for alle praktiske formål, har en enkeltmålsetting bare om rovdyr, og ikke om beitebruk. Det at det er konflikter rundt dette, er naturlig, og noen av konfliktene skyldes også at politikken lykkes. Vi har fått vesentlig flere rovdyr i norsk natur samtidig som vi opprettholder beitebruket, og det har skapt flere konflikter. 19. februar fremmet Regjeringen for Stortinget forslag til endringer i nødvergebestemmelsen i naturmangfoldloven. Det forslaget innebærer, som også Solvik-Olsen var inne på, at dersom bestanden av jerv, gaupe og bjørn i en treårsperiode har vært klart over bestandsmålet som er fastsatt av Stortinget, skal adgangen til å felle disse artene kunne utvides. Men dette er veldig vanskelige avveininger. Jeg baserer politikken på at jeg er helt sikker på at det er et veldig bredt flertall i Norge som ønsker denne dobbelte målsettingen. Det er det den amerikanske visepresidenten Spiro Agnew en gang kalte «the silent majority» – det tause flertall. Det er ikke dem vi hører mest fra i debatten, vi hører mest fra ytterpunktene. Men jeg her helt sikker på at det er dundrende flertall for – alle meningsmålinger viser også det – Regjeringens politikk om å opprettholde denne dobbelte målsettingen. Fremskrittspartiet var uenig i denne dobbelte målsettingen den gangen Stortinget fattet dette vedtaket, og er det fortsatt.