Med unntak av kritikken av Regjeringen var representanten Astrups innlegg et veldig godt innlegg, og det vil jeg takke for. Akkurat i denne stund, eller om to minutter, begynner Al Gore sitt foredrag her i byen, og det er en skjebnens ironi å stå og diskutere klimaforskning med Arne Sortevik og misse den talen, men det hører med til jobben. André Bjerke setter bedre ord enn meg på det jeg føler når vi innimellom diskuterer dette, så jeg vil, med presidentens tillatelse, lese et par linjer av Bjerke, fra diktet «Ut over grensene»: «Vi kjenner et ordtak: «å tale en mann til fornuft». Det er viktig at folk som bedriver det gale, belæres om det som er riktig. Så snart du er født, blir du talt til fornuft av de kloke og store; av fedrene blir du befalt til å gjøre som fedrene gjorde. «Du tar vel fornuft?» sier skjeggen, og venter bekreftende svar. «Ja, bli som din far!» sier far, og peker mot hornet på veggen. … Det virker! Fornuften blir større og dårskapen mindre og mindre, til drømmen er død i ditt indre, og luftslottet avslørt som – luft. Den dag du har ditt på det tørre som fedrenes medsammensvorne, og du blir den gamle i hornet, se, da er du talt til fornuft! – – – Skal verden regjeres av slike? Da var våre utsikter svarte, hvis ikke det fantes et rike som ingen har funnet på kartet. Men heldigvis finnes det over den verden hvor reglene teller, et hemmelig land hvor det gjelder helt andre og selsomme lover. Den hellige uforstand vil der komme helten til gode, for verden står riktig på hodet der oppe i Eventyrland!» Slik beskriver André Bjerke det svært så menneskelige opprøret mot fornuften i sin prolog om dårskap. Det er like menneskelig noen ganger å føle på sterk indre motstand mot noe vi vet stemmer, som det er menneskelig noen ganger å gjøre feil. Forskere i FNs klimapanel er intet unntak. Det at klimapanelets konklusjoner i de aller fleste tilfeller er nøyaktige og grundige, gir ingen grunn til å forsvare feilene de gjør, like lite som at svært kritikkverdig praksis av et sett forskere ved East Anglia skulle kunne rettferdiggjøre det opprør mot fornuften som enkelte klimaskeptikere oppviser ved av uvisse grunner å mistenkeliggjøre et svært omfattende forskningsarbeid. Det er grunn til å undres over Fremskrittspartiets motiv for å fremme denne interpellasjonen. Det er full enighet om at forskning, og spesielt forskning som legges til grunn for veldig viktige politiske veivalg, må være korrekt og etterrettelig. Men jeg har en mistanke om at også andre motiver ligger til grunn. Mistanken blir ikke mindre av at representanten Solvik-Olsen har brukt dagene etter at Klimakur ble lansert, til å slå fast at klimaforliket er for dyrt og for ambisiøst. Det er det Fremskrittspartiet bruker tiden sin på. Partiets plutselige interesse for å gå forskningen grundig etter i sømmene tror jeg er motivert også av et ønske om å hilse hjem til dem som fornekter at menneskeskapt klimaendring er et problem, og det står i kontrast til det forholdet mellom fakta og retorikk som en vanligvis assosierer med Fremskrittspartiet. Jeg tror ikke det finnes en eneste forskerdisiplin som ikke inneholder motsetninger, faglig uenighet og – dessverre – noen ganger innslag av fusk og dårlige hensikter. Å forsøke å lokke rød-grønne politikere ut på en kurs der en liksom skal forsvare forskning som påviselig er feil, er et tegn på at Fremskrittspartiet fortsatt er i villrede i klimaspørsmålet. Og det – kombinert med den dobbeltkommunikasjonen vi stadig, også i dag, har sett fra Fremskrittspartiets stortingsgruppe – gjør at partiet enda litt lenger kan slippe å svare på hvordan de vil forholde seg, og hvordan de vil løse klimautfordringene. De forholder seg fortsatt til det hemmelige landet, der helt andre og selsomme lover gjelder, noe representanten Sorteviks innlegg nå nettopp med all tydelighet bekrefter.