Sex je ta největší bída. Tělo ženě nepatří, promluvil známý intelektuál o sexualitě muslimů. A dostává co proto

Ve světě Alláha je největší bídou bída sexu, napsal alžírský spisovatel Kamel Daoud. Odmítá ale, že by měli být muslimové viděni jako „divoši“. Jsou jenom... „jiní“. Žena je pro ně zakázanou touhou – oproti věčnosti. Kolektiv vědců protestuje... Pro ParlamentníListy.cz zpracoval publicista a překladatel Josef Brož.

Je muslimské kultuře vlastní násilí na ženách? Není Západ v zajetí představ, jež neodpovídají skutečnosti představ většiny muslimů? Jaké jsou hodnoty tisíců lidí, kteří přicházejí do Evropy? Podle alžírského spisovatele Kamela Daouda ztrácejí muslimové v Evropě duši: to vede k ponižování ženy! Kdo se vlastně bojí Daouda?

Alžírský spisovatel Kamel Daoud (*1970), který čelí ve své zemi fatwě, označil muslimskou kulturu za násilnickou a plnou předsudků – zejména k ženě a sexu. Učinil tak v souvislosti se silvestrovskými útoky v Kolíně nad Rýnem.

Část francouzské intelektuální levice jej za to ve společné petici obvinila z islamofobie. Do diskuse zabývající se povahou islámské kultury a uprchlické krize se zapojil minulý týden i francouzský premiér Manuel Valls, jenž vystoupil na Daoudovu obhajobu.

Na Západě muslim zachrání tělo, nikoliv duši

Není to jen válka slov. Autor Kamel Daoud, známý alžírský spisovatel a novinář, dosud publikující převážně ve svém domovském listu Le Quotidien d´Oran, ale i v Evropě a Americe (v prestižních listech typu La Repubblica, The Guardian, Le Monde či The New York Times), ťal do živého. Není to poprvé, a patrně ani naposledy. „Ve světě Alláha představuje sex největší bídu,“ napsal expresivně. Slovo se v jeho případě stalo tělem. Aniž by zpochybňoval utrpení tisíců uprchlíků, kteří opouštějí své země, uvedl: „Uprchlíky vnímáme prostřednictvím jejich statutu, nikoliv kultury. A toto přijetí se omezuje na byrokracii a charitu, aniž bychom vzali v potaz kulturní předsudky a náboženské pasti.“ Tento úhel otevírá téma, pro něž si vysloužil on sám obvinění z islamofobie. Daoud na protest oznámil, že přestává definitivně jako novinář psát...

Text vyšel nejprve 10. ledna v litalském liberálně-levicovém listu La Repubblica, o dva dny později, 12. ledna, jej převzali i v politicky blízkém francouzském večerníku Le Monde. V okamžiku, kdy se v obou listech rozběhla diskuse, přetiskl text i globální americký The New York Times pod titulkem: Sexuální bída arabského světa. Text se stal jedním z nejsledovanějších polemických vyjádření posledních týdnů a dní.

Jeho výbušnost posiluje postavení tohoto novináře, který v Alžírsku ostře kritizuje vojensko-byrokratickou mašinérii prezidenta Abdelazíze Butefliky, ale i fanatické šílenství radikálních stoupenců Alláha. Loňského jara vydal Daoud ve Francii vysoce cenněný román Meursault-přešetření (2015), jenž obdržel Goncourtovu cenu za první román. V létě vyšel v nakladatelství Odeon rovněž i česky. Kamel Daoud v rozhovoru pro RFI koncem loňského roku prohlásil, že si v mládí prožil inklinaci k radikálnímu islámu.

Vyplatí se některé Daoudovy pasáže z textu, jenž obletěl svět, citovat: „Na Západě zachrání uprchlík nebo imigrant své tělo, ale nevyjedná již svoji kulturu s takovou jednoduchostí. Na to se – často s pohrdáním – zapomíná. Jeho kultura je tím, co mu zůstává tváří v tvář vykořenění a šoku z nových zemí. Vztah k ženě, jenž tvoří fundament pro modernitu Západu, mu zůstává často nesrozumitelný dlouhou dobu, mluvíme-li o obyčejném člověku.“ Co uprchlíkovi podle Daouda zbývá? Jak bude postupovat v nové zemi, jež se ho rozhodne přijmout? „Bude postupovat nejprve ve strachu, prostřednictvím kompromisů nebo ve snaze uchovat si ‚svoji kulturu‘, jež se bude proměňovat pomalu, velmi pomalu. Bude stačit málo, aby se navrátil do stáda, může to být i nějaký citový neúspěch, aby se mu v bolesti vrátil. Kolektivní přijetí má v sobě cosi naivního, když se omezuje pouze na byrokracii a očištění charitou.“

Spisovatel Daoud ovšem upozorňuje zejména na zkreslené představy a rozdíly mezi Západem a islámem – zvláště v sexu a postavení ženy. Proces integrace jiných kultur staví spisovatel Daoud do opozice velmi ostře. Vůči jeho názorům se silně vymezila skupina intelektuálů, kteří v textu o pár dní později, 12. února, v Le Monde napsali, že alžírský spisovatel vědomě šíří ta „nejotřepanější klišé“, a obvinili ho z islamofobie a anti-humanismu.

Nemocný vztah muslimů k sexu a k ženě

Daoud odmítá ovšem, že by měl být muslim nahlížen jako „divoch“. Je tedy divochem? „Ne. Je pouze jiný. Nestačí ho přijmout s tím, že dostane papíry a společné ubytování a potom bude puštěn. Je nutné mu nabídnout azyl pro tělo, ale také přesvědčit duši, aby se změnila.“ Neboť tento „jiný“ přichází ze „širokého prostoru bolesti a hrůz, jimiž jsou sexuální bída arabsko-muslimského světa, z nemocného vztahu vůči ženám, tělu a touze“. „Přijmout neznamená, že ho vyléčíte,“ upozorňuje varovně. A téměř filozoficky dodává: „Žena, jež je dárkyní života v životě, jenž je ztrátou času, žena stává se mu ztrátou duše.“

Vztah k ženě je pro spisovatele Daouda „gordickým uzlem“ – tím druhým ve světě Alláha. To je převážně hlavním důvodem, „proč je žena odmítána, popírána, zahalována, uzavírána nebo vlastněna“. „Žena je odrazem života, který není možné přijmout. Je zosobněním nezbytné touhy, a tím pádem i vinna za strašlivý zločin života,“ uvádí spisovatel, jenž zdůrazňuje, že toto je přesvědčení, jež převažuje mezi muslimy a nejviditelnější je zejména u islamistů. „Islamista nemiluje život. Pro něj se jedná o ztrátu času před věčností, pokoušením, zbytečným oplodněním, oddálením Boha a nebe a zpožděním na té schůzce s věčností. Život je produktem neposlušnosti a tuto neposlušnost produkuje žena."

Tělo je pro většinový muslimský pohled něčím, co ženě nepatří. Citujme z Daouda: „Žena je ženou pro všechny, kromě jí samé. Její tělo je nabízeno všem, a její ‚bolest života‘ jen jí samé. Nemůže se dotknout, aniž by se odhalila, milovat bez toho, aby obešla všechny ostatní z jejího světa (aniž by se dovolila, ani sdílet bez toho, že se rozdrobila mezi tisící právy. Když se svléká, vydává se zbytku světa a je na ni útočeno, protože vystavila své nahotě svět, nikoliv proto, že vystavila svá ňadra. Je sázkou, ale jí se ta sázka netýká; zbožštěna, ale bez respektu vůči její osobnosti; je ctností pro všechny, bez ní samé; touhou pro všechny, ale bez její touhy. Je místem, kde se všichni setkávají, kromě ní samé. Je průchodem života, jenž jí zakázal její vlastní život.“ Podobně je tomu ve vztahu k hodnotám, k nimž se „svět Alláha“ odvolává. Sex se stal prostředkem, který vede některé islamisty k tomu, že šíří něco na způsob „islamistického porna“ v němž nabízejí svým rekrutům popis ráje, podobající se spíše bordelu, určeného pro věrné – zejména panny pro sebevražedné útočníky. „Islamismus je atentátem proti touze. A tato touha někdy vede k explozi v západních zemích, kde svoboda je tak drzá. Neboť ‚u nás‘ svoboda nastává pouze po smrti a posledním soudu,“ napsal spisovatel. „Tyto hodnoty činí z muslimů zombie. Sebevražední kamikaze si pletou smrt s orgasmem. A někteří frustrovaní jedinci sní o tom jít do Evropy, aby unikli sociální pasti své zbabělosti: chtějí poznat ženu, ale odmítají, aby jejich sestra poznala lásku s mužem.“

Spisovatel vyzývá, abychom nezavírali ani dveře, ale ani oči. „Zavírat dveře povede jednoho dne k tomu, že budeme střílet oknem, což je zločinem proti lidskosti. Ale zavírat oči před obtížnou a dlouhou prací pomocných organizací znamená také zavírat oči před sebou a před druhými, což vede k andělskosti, jež bude zabíjet.“

Kolektiv vědců varuje: nebezpečná islamofobie a zjednodušení

Podle skupiny vědců, mezi nimiž najdeme politology, sociology, ale i novináře, se spisovatel Daoud nedostal dál, než že recykluje několik základních myšlenek známých z děl historika Ernesta Renana (1823–1992) a psychologa Gustava Le. Bona (1841–1931) – přesněji o islámu jako o „náboženství smrti“ a „arabských hordách“. „Vzdálena klidné a důkladné diskusi, jež vyžaduje vážné zkoumání faktů, argumentace Daouda pouze posiluje islamofobní fantazie stále se rozšiřující části evropské veřejnosti, berouce si za záminku odmítnutí andělskosti,“ píše ve své petici „kolektiv“ devetenácti sociálních pracovníků. Zjednodušení provedl Daoud zejména ve velmi vágním označení „země islámu“. Proti sobě postavil bídu a nerovnoprávnost ústící v „sexuální patologii“ proti „ráji a sexuálnímu štěstí Západu“, aniž by podle nich zmínil „odlišné formy nerovnosti a násilí“ činěném ženám i na Západě. Podobně se dopustil autor faulu v psychologizaci, která nebere v potaz ekonomické a sociální podmínky – popisuje uprchlíky pouze jako sexuální predátory. „Muslimové tu vystupují jako vězňové islamistických diskursů, redukováni na sebevražednou pasivitu (jsou buď ‚zombie‘.nebo ‚kamikaze‘).“ Z tohoto důvodu podle Daouda uprchlíci, kteří přijedou do Evropy, jak to parafrázují petičníci, jsou vystaveni vkořenění vedoucímu ke kulturnímu ústupu, jenž se vybíjí na ženách, které mají v arabském světě podřadné postavení.

Nejproblematičtějším bodem je v Daoudově textu výzva k převýchově duše, neboť jinak tato „deviantní masová muslimská kultura je pro Evropu nebezpečím“ – kromě koloniálního paternalismu je Daoudův text antihumanistický. „Podmiňovat přijetí osob, kteří utíkají z války a devastace, je diskursem čistě antihumanistickým,“ píší v petici její autoři.

V evropském kontextu se autoři obávají, že tato tendence ve výkladu nabere vrchu. „Tváří v tvář nevídanému násilí je zapotřebí se věnovat faktům, jak nabízí Kamel Daoud. K tomu je ale důležité nepokoušet se nově aktualizovat věčná islamofobní klišé,“ píší závěrem. Povaha diskuse to ale zatím podle nich neumožňuje.

Daoud: Daleko od hlučícího davu poslouchat (zatím) stromy a srdce

Nezvyklá reakce přišla od samotného spisovatele, který vyhlásil, že se již nehodlá věnovat žádné další diskusi a přestává i psát jako novinář. „Půjdu poslouchat sromy a srdce. Číst. Obnovit v sobě důvěru a duševní klid.“ Jeho dávná ambice věnovat se výhradně literatuře patrně přinesla jemu samému nečekané vyvrcholení.

Na obranu Daoudovy svobody „svobodně myslet“ se vzápětí přidali dva muži, od nichž by to člověk právě nečekal. Prvním je spisovatel Pascal Bruckner (Le Monde, 1. 3.), známý i u nás scénářem k Polanského filmu Hořký měsíc (1992), a druhým – premiér Manuel Valls (na svém facebookovém profilu).

Oba připomínají, že dogmatismus vlastní některým levicovým intelektuálům zatemňuje prožitou skutečnost. Brucker petici srovnává s fatwou, jíž je v Alžírsku Daoud vystaven, a píše v tomto případě o „fatwě inteligence“. Socialistický premiér Valls rovnou volá: Podpořme Kamela Daouda!

Bude-li Kamel Daoud veřejným intelektuálem v Alžirsku daleko od „pařížských kaváren a klidných teras“, jak si myslí (ovšem stále ve výjimečném stavu, dodejme), nebo se ocitne na nějaké pařížské terase sám, není zatím jisté.

