Když cikánské dítě vidělo, že táta jde ráno do práce, mělo aspoň nějaký vzor. A pak řekl pan Ruml, že kriminalita je daň demokracii... Hovoří komunální politik se čtyřicetiletou praxí

ROZHOVOR V rámci takzvané restrukturalizace padaly „po sametu“ významné české podniky, opustili jsme zbrojní průmysl a trhy obsadili jiní, dnešní „spojenci“ ze Západu. Změnilo se i myšlení lidí, bezpečnost i motivace k práci. V rozhovoru pro ParlamentníListy.cz hovoří jeden z donedávna nejdéle „sloužících“ starostů na západě Čech, JUDr. František Podlipský, který „nepřekabátil“ a je stále komunistou. V zastupitelstvu města Bor na Tachovsku je již více než čtyřicet let, a má tedy co hodnotit a porovnávat.

Vy jste vlastně takový ostřílený harcovník, kterého jen tak něco nepřekvapí…

V listopadu 1976 jsem nastupoval do funkce tajemníka městského národního výboru. To byla funkce volená a bylo pětileté volební období. V roce 1981 jsem byl zvolen předsedou MěstNV a tuto funkci jsem vykonával do roku 1990, kdy byla změna zákona o obecním zřízení. Stal jsem se starostou.

Takže jste jeden z nejdéle sloužících starostů?

Já bych to tak viděl. Jak starosta, ale také zastupitel. Já jsem vlastně 40 let byl v zastupitelstvu, v roce 2016 jsem byl čtyřicet let zastupitelem a pokračuji i nadále. Třicet let jsem byl uvolněný funkcionář a deset let zastupitel města a osm let zastupitel kraje. A všechno za KSČM.

Je pravda, že řada lidí, kteří za KSČ ještě tehdy byli starosty, tak pak už nepokračovali nebo se někteří se stranou rozloučili a kandidovali nebo kandidují za jinou stranu nebo jako nezávislí. Já jsem komunistické straně zůstal věrný, protože si myslím, že to myšlenka není špatná, pouze lidé ji dokáží zkazit. Ale to je v každém dění.

Jak lidi reagovali a reagují na vás coby na permanentního komunistu?

Protože mám náturu, že se dokáži s lidmi bavit, a to je důležité, protože to pociťuji i dnes. Jak jsem tady žil a nejen v tom Boru, ale i v okolí, protože pod něj patří 21 obcí a částí a tam jsem všude mezi lidmi pracoval. Dnes poznávám po tolika letech, že se ti lidé ode mne neodvracejí, že se zastavíme, popovídáme si. A to, že jsem zůstal komunistou, nevidí tak černě, protože, vždy je třeba vidět člověka, jak se chová k lidem, když je ve funkci, a to se mu potom zúročí, i když v té funkci není.

A pak je to otázka rodinného života. Moje manželka tady léta učila v základní škole a je pořád veřejně činná – dělá doposud předsedkyni TJ Sokol Bor a dělá i pro místní hasiče. My jsme se zkrátka neuzavřeli. Takže ti lidé se na nás nedívají mezi prsty. A co je důležité, že jsme „nepřevlékli kabát“, zůstali jsme takoví, jakými jsme byli.

Dnes pozorujeme vypjatější atmosféru mezi lidmi. Bylo to i dříve tak rozeštvané, atomizované, rozbité?

V každé době jsou nějaké možnosti společenského nebo kulturního života. A lidé měli k sobě dříve blíže, nezáviděli si tak. Byly i různé brigády jako třeba akce Z, kdy jsme si stavěli některé objekty sami. A i to dávalo dohromady. Stavěli jsme v Boru kino, mateřskou školku, autobusové čekárny na vesnicích. Prostě ti lidé tam šli, udělala se nějaká společná svačina, sešli se, přitáhly se i děti, aby si vážily práce, kterou dělají jejich rodiče. Pak nedocházelo k takové devastaci, jako je v dnešní době.

My tady třeba v městském parku rozmístíme lavičky, jsou tam altánky a mládež tam jde, sedí na opěradlech, sedátka jsou pošlapaná, rozbitá. Ne, že by to dělali všichni, ale ono je to i tou dobou. Je to obraz vysoké politiky – měli bychom mít vzory, podle kterých se chová i společnost. A když takový vzor chybí, pak se to odráží i na chování obyčejných lidí. Ono se říká, že není práce – ale ona je. Pochopitelně, ne každý ji hledá a ne každý je schopný vykonávat jakoukoliv práci. Dříve byla povinnost pracovat. Dnes není a plno lidé toho zneužívá. Když se nepracuje, zákonitě přichází u těch lidí také lenost a pak hledá jiné zdroje příjmů – takže se dopouští krádeží a tak.

Ono se také říká, že když celá rodina nepracuje, tak ta mladá generace to ani doma nevidí…

Ano, nemá motivaci. To je pravda. Nikdy jsem nevystupoval proti cikánům. Ono se říká Romové, ale oni sami si říkají cikáni. Když byla povinnost práce, chodili do práce a děti to viděly. Dnes to nevidí a nemá vzor ani v rodině. A rodina je základ. Prostě, život ve společnosti má formovat mladého člověka.

My jsme tím „sametem“, 17. listopadem, se vydali jinam, ale byla to euforie, která brzy vyprchala…

Já jsem to těžce nesl, protože jsem nebyl perzekvován a moji rodiče také ne. Rodiče nebyli členové komunistické strany. Tatínek dělal ve Škodovce, byl i na montáži v Argentině, jezdil za Škodovku po republice a maminka pracovala v zemědělství. Do strany jsem vstupoval v roce 1974. Žil jsem tu v Boru. Přišel rok 1989. Ano, došlo k určitému uvolnění, ale došlo k uvolnění nejen ve světovém dění, ale i v morálce. Začala se navyšovat trestná činnost. Pamatuji si, jak říkával bývalý ministr vnitra pan Ruml, že kriminalita je daň demokracii. Jaká demokracie, když se bojím vyjít ven, mám obavy o své děti, vnoučata? Vždycky musí být dobrý zákon nade vše, který nějak tu společnost formuje, a ne aby si každý dělal, co chce. A nyní se to ukazuje v životě lidí, že si myslí, že si mohou všechno dovolit. A to není pravda. Vždycky máme mít mantinely, které nás drží.

Doba vytváří tlak na lidi, je více stresu, vše je hektické a to vede k tomu, že se uzavírají do sebe. Je tomu tady také tak?

Je tomu tak.

Ale mnohdy a mnohde kapitalismus není kapitalismus v pravém slova smyslu. Třeba ve Francii nebo severských státech…

Zejména ve Švédsku je hodně sociálních věcí, ale také vysoké daně. Co je ale důležité, byť to zní jako fráze, tak to je ten mír. To je to, aby byla spokojenost lidí. Ale jak to graduje, jak západní státy ztratily své kolonie, kde již nemají možnost čerpat nerostné bohatství, ale ti lidé, kteří v těch koloniích žili, dnes žijí v těch vyspělých státech a to je pak problém s nezaměstnaností. A na to se nabaluje nespokojenost. A protože tam už není tak velká porodnost. Pak se tu střetávají vlastně dvě civilizace. A když se naplní ekonomika a dochází ke krizím a válečným konfliktům, protože není kam vyvážet, není kde brát suroviny, Takže si chtějí silou toto vynutit. Proto vidím ten tlak proti Rusku. Dnes když vidíme rozpínavost Ameriky, nestálost Ukrajiny, pak se nedivme, že i Rusové cítí jakési ohrožení a činí kroky, aby se mohli bránit. Sankce nepřinesou nic. Jen na ně doplatí obyčejný člověk. A ti nejbohatší z toho mají zisk a slávu.

Pak říkají – dejte nám hlas, o nic se nestarejte a my za vás budeme vládnout. Ale i ten obyčejný člověk se chce spolupodílet na vládnutí na místní úrovni, aby mohl mluvit v nějakém referendu. Politici si myslí, že když byli zvoleni, tak mohou skoro vše. Ale jakým procentem byli zvoleni? To není sto procent! Bohužel, pak politiku ovládá ekonomika a vnější vlivy. Nemohu se zbavit pocitu a dojmu, že jde o něčí pokyn zvenku, že zaplatí a vytvoří podmínky pro vládnutí bez ohledu na člověka dole. Vždyť na pokraji chudoby je u nás půldruhého milionu lidí. Je přece špatné, když lidé nemají nárok na bydlení, na práci. Jistě, někdo namítne, že se ten člověk dostal do problémů sám. Ale od toho je společnost a její podmínky, které by tomu měly zamezit. Před rokem 1989 se říkalo, že tyto problémy jsou skryté, o kterých se neví... Ale aby byli žebráci, bezdomovci….?

V období privatizace a především za Václava Klause se přece říkalo, že ten, kdo není úspěšný, si za to může jen a jen sám. A na tyto vrstvy obyvatelstva se nahlíželo poněkud, kulantně řečeno, s despektem, nebo ne?

Musíme si říci, že každý, jak se říká, „nemá z hůry dáno“, pak také nemá informace, nemá kontakty. Po roce 1989 kolik bylo rádobypodnikatelů, kteří si napůjčovali a mysleli kdovíco. A jak skončili? Říkalo se, že jen zahraniční strategický partner nám může pomoci. Voda, kanalizace, keramičky, sklárny, automobilky, to všechno se prodalo do cizích rukou. A vidíme, kolik těch závodů zaniklo, kolik lidí přišlo o práci. A v Evropě jsme měli určité postavení, byly tu velké podniky – Škodovka, ČKD. Ale ti, kteří oponovali, říkávali, že byla potřeba restrukturalizace, nové technologie. Ale my jsme vyráběli, dováželi i vyváželi. Zlikvidovali jsme zbrojní průmysl, mysleli jsme, jací budeme humanisté a že se ve světě nebude válčit, ale oni po tom chňapli jiní.

I tady krachlo mnoho podniků, zemědělství. Pozorujete stále dopady toho úpadku?

Státní statky zanikly a jsou tu soukromé společnosti. Pomalu zaniká živočišná výroba. Byli jsme soběstační. A dnes? Kravíny, „prasečáky“, to bylo zlikvidováno. Třeba Brod u Tachova, velký chov prasat, který již neexistuje, v Ošelíně chov býků také není. A dnes spoléháme na dovoz! My, kteří jsme byli soběstační. A to má dopad i na zaměstnanost. Je pravda, že se tu staví velké haly, kde mohou najít práci. Útlum v tradičních oblastech – jednoznačně. Bylo tu zemědělství, lesnictví, ale také vojenské posádky, kde nacházela řada civilních zaměstnanců své uplatnění a na to byly navázány pekárny, mlékárny. Prostě, armáda byla důležitým odběratelem výrobků. Pak lidé nepotřebují takovou kvalifikaci a agentury nám sem navážejí pracovníky z různých států, kteří nahrazují ty místní. Ale to navazuje na další problémy, protože tito lidé nejsou tak vzdělaní, mají hygienické problémy, přichází s nimi trestná činnost.

Když tu začaly vznikat montovny, které se na začátku vůbec tak nenazývaly, hovořilo se o průmyslových zónách. Dalo se čekat, že dojde k něčemu takovému, jako je dnes? Podle mne snad ani v nejbujnější fantazii jsme si nedokázali představit, že bude taková koncentrace fabrik na „zelené louce“. Tady jsou dokonce dvě – Vysočany a Nová Hospoda.

Já jsem u toho zrodu byl. Tehdy, když v roce 1997 byla uvedena do provozu dálnice, tak se řeklo, že podle vzoru ze zahraničí budou průmyslové zóny podél dálnice. Aby se nezabíralo další území, i to, aby se nezatěžovalo životní prostředí nadměrnou dopravou. Pak se přišlo na to, jak byla likvidována ta zemědělská družstva a státní statky, tak že v jejich objektech se budou dělat průmyslové zóny, aby se využil stávající stav. Kromě těch Vysočan, kde byla vojenská posádka, vznikla Nová Hospoda a nedaleko také Ostrov. A chybí lidi. Místní zdroje došly.

Nezklamal v tomto také stát, který otevřel stavidla té bezbřehé expanzi montoven? A říká se, že ještě minimálně rok nebo dva proti tomu vlastně nic nejde dělat. Až pak se uzavřou pobídky...

Já dokonce vím, že hledané osoby z Bulharska nebo Rumunska jsou dohledávány právě tady, dokonce také Ukrajinci, kteří tu jsou načerno na rumunské pasy. Je to nyní velmi složité a obávám se, že až jednou, až se ta výroba posune zas někam na východ kvůli levnější práci a nákladům, tak nám tu zůstanou takové památníky, jaké vidíme třeba v Anglii nebo Francii, kde jsou kolem měst takové opuštěné, polorozbořené průmyslové zóny.

…ale to nejde jen o objekty, ale také lidi. Jestliže celá rodina jen montuje a mladí lidé nechají školy a jdou si takto vydělávat, co nastane, až tyto haly osiří a jak se dnes říká, bude čtvrtá technologická revoluce s totální robotizací?

Já jsem donedávna dělal předsedu školské rady na zdejší střední zemědělské škole, kde je obor číšník-kuchař, mechanizátor – opravář zemědělských strojů. Právě se potýkáme s problémem, kdy děti po prvním ročníku odcházejí, nedokončují si vzdělání a jdou do fabrik, protože ví a rodiče je v tom i podporují, že si vydělají slušné peníze. A neslyší na to, že se jej někdy někdo zeptá – máš nějaké vzdělání? Oni to vidí jen momentálně, že teď má nějaké peníze. A to je špatně. Když nebude vzdělaný národ, tak to je jeho záhuba.

Nejsou řemeslníci, nejsou lidé do zemědělství, ani to málo, co bychom potřebovali, nejsou zdravotníci, to přece není samo sebou. Co vy na to?

Vracíme se k tomu, co bývávalo dříve. Začíná se opět podporovat učňovské školství. To, co bylo vybudováno, se šmahem likvidovalo. Každý chtěl být manažerem, chodit ve fialovém saku, mít bílé ponožky a byl to manažer pro všechno. To už dnes vyčpělo, takže se snažíme zachránit a dát podporu učňovskému školství. Dnes neseženete pořádného kvalifikovaného řemeslníka.

On pak bude problém, že nebude ani ten, kdo by mládež učil, protože řemeslo zaniká…

Ano, to je druhá věc. Potřebujeme, aby každý měl maturitu nebo vysokoškolský diplom? Nepotřebujeme. Za každou cenu to prostě nejde.

Hnutí ANO a Andrej Babiš má takové vize jako zrušit zastupitelstva a rady. To se zde budovalo dlouhá léta, úspěšně to bylo i za první republiky, a najednou jde o nepotřebné, zbytnělé funkce?

Nejde to. Vždy nějaké zastupitelstvo, někdo, kdo zastupuje lidi, musí být. Každý má možnost kandidovat, kdo se chce podílet na řízení vesnice nebo města. Aby rozhodovala jen úřednická mašinérie, to přece nejde. Ti volení lidé jsou z různých profesí, jsou z lidu a ti by měli nejvíce znát ty každodenní problémy, kterými denně žijí.

…ono se argumentuje, že na zastupitelstva skoro nikdo nechodí, ale přece jsou veřejná…

Tady u nás v Boru chodí v průměru do 15 lidí, starší, kteří mají pravidelnou účast. A pak se občas objeví ti, kterých se týká projednávaná problematika. Buď má zájem o projednávaný problém, nebo třeba o určitý pozemek nebo nemovitost, a tak se tam jde podívat. Já jsem donedávna myslel, že by nebyla špatná přímá volba starosty, ale mentalita lidí je taková, že si vyberou člověka, který je bezúhonný, velice dobrý, slušný a toho zvolí. Ale ono je potřeba rázného člověka s přehledem, který se umí ozvat…

Nejoblíbenější je přece ten, kdo hodně křičí, kritizuje, ale nic nedělá, protože také nic nezkazí. Není problémem ta potenciální kriminalizace, trestní odpovědnost zastupitelstva, rady a města?

To je další věc. Když se vytvoří určitá skupina, která si bude vládnout sama a bude si rozhodovat takříkajíc pro sebe, tak to je špatné. A to je zneužití postavení ve svůj prospěch.

Zažil jsem si to na vlastní kůži. Ti neuspokojení, kteří se po revoluci nepodíleli na rozvoji města, najednou cítili možnost, ba šanci se prosadit, tak hledali na každém něco. A u mne to nebylo výjimkou, také na mne podávali oznámení. Není to legrace, protože jde i o narušení rodinných vztahů. A když vás na něčem chtějí dostat a za rok, za dva se prokáže, že je to nesmysl a že jste čistý, kdo vám ale nahradí ta léta nejistoty, stresu, psychického vypětí? To je opravdu složité.

Jako ostřílený harcovník jistě můžete říci, jestli by se ta obecní a městská zastupitelstva a poté radnice měly stát takovou novou líhní nových politiků, protože přijít do velké politiky z ničeho nic není úplně legrace…

Ne každý má možnost začít, jak se říká, od píky. Projít si cestu od zastupitele po radního a získávat zkušenosti třeba v krajském zastupitelstvu a pak mířit i do jedné z parlamentních komor, tedy do Poslanecké sněmovny nebo do Senátu. Ale dostanou se tam i lékaři, učitelé, vědci. I ti by měli mít možnost se dostat do politiky, protože do ní vnesou jiný pohled. Nejhorší je, když se člověk dostane do politiky, uzavře se, nevnímá, co se děje kolem něj, a žije jen tou vysokou politikou, možnostmi, které má, těmi prebendami. Vždycky jsem tvrdil, že každého ta funkce určitým způsobem poznamená. Známe ta pochlebování – děláš to dobře, nad tebe není… Musíte být silný charakter, abyste toto ustál.


argumentation
Ano , nemá motivaci . To je pravda . Nikdy jsem nevystupoval proti cikánům . Ono se říká Romové , ale oni sami si říkají cikáni . Když byla povinnost práce , chodili do práce a děti to viděly . Dnes to nevidí a nemá vzor ani v rodině . A rodina je základ . Prostě , život ve společnosti má formovat mladého člověka
location
hovoří jeden z donedávna nejdéle „ sloužících “ starostů na západě Čech
location
ANO a Andrej Babiš
opinion
Nezklamal v tomto také stát , který otevřel stavidla té bezbřehé expanzi montoven
opinion
Já dokonce vím , že hledané osoby z Bulharska nebo Rumunska jsou dohledávány právě tady , dokonce také Ukrajinci , kteří tu jsou načerno na rumunské pasy . Je to nyní velmi složité a obávám se , že až jednou , až se ta výroba posune zas někam na východ kvůli levnější práci a nákladům , tak nám tu zůstanou takové památníky , jaké vidíme třeba v Anglii nebo Francii , kde jsou kolem měst takové opuštěné , polorozbořené průmyslové zóny
politician1
František Podlipský
politician2
Andrej Babiš