The student is the youngest of five children. He started kindergarten only in the last year, as a preschooler, when school attendance is compulsory. I don't know if that was what hurt him, but he wasn't adaptable at all. He didn't want to change his shoes, but he had to in kindergarten... that was the least of it. When we were learning to write, we first made different strokes in the notebook with an ordinary pencil, he deliberately scratched on it to break it. Then, for example, he scribbled in the notebook and laughed about it. He carved letters into the desk with scissors, destroyed the decoration in our hallway, refused to change clothes for gym, spat out of the window, scribbled on the blackboard. He also hurt his classmates, he really liked to set their hands on fire, he threatened girls that he would cut their hair and he had fun with their fear. I got in touch with his mother, and she started coming to our classes regularly...
He was not popular in class. I would say that even the older children respected him for being in the first grade. He often let someone get used to him. Children often did not want to cooperate with him, girls were really afraid of him. They didn't feel good about his mom either.
Physical aggression, Nonverbal disruption of lessons, Not attending to teaching/Inattention to teaching, Violation of classroom/school rules, Verbal aggression
As I said, I confronted his mother about the situation and she said she wanted to see it for herself. I had no problem with her coming to class, not at all, but in the end it turned out a little differently than I intended. The mother went to school with the boy, sat with him on the desk, my instructions, I thought she completely ignored. She excused his behavior, saying that he was just a little livelier. She disturbed me in class, I was quite nervous about her. I tried to sit down with her, talk, come to an agreement, propose a solution, maybe go to a psychologist. She didn't want to hear about it. She repeated that children have a free upbringing from an early age and that there is actually nothing wrong with his behavior, that only the rest of us are too radical. I no longer knew how to offer myself more, to try. This was not the child's fault, but the parents' bad upbringing. Well, in the end, I told her once, in great annoyance, that if she thinks our school is radical, she has the option of trying to transfer her son to another school.
Support, Interview
The mother really changed her son. She told me herself that she planned it, that she didn't want to watch her son become stunted here. That probably explains everything... The current information I have about him is that he changed two more elementary schools since leaving our school. He's on his third now. So, in my opinion, the situation is not resolved, I feel sorry for the boy, very much...it took me a long time to realize that it was not my fault, and actually not even his fault, even though I thought several times that I could have done something otherwise, better that I was wrong, didn't give him more chances...
6 let, první ročník
fotbal
Slovní agresivita,Vulgární vyjadřování
VŠ, Učitelství pro 1. Stupeň + CŽV Speciální pedagogiky
Žák je nejmladší z pěti dětí. Do školky nastoupil až poslední rok, jako předškolák, kdy je povinná školní docházka. Nevím, jestli to bylo to, co mu ublížilo, ale nebyl vůbec schopný adaptace. Nechtěl se přezouvat, to ale přece ve školce taky musel...to na tom bylo to nejmenší. Když jsme se učili psát, prvně jsme dělali různé tahy do sešitu obyčejnou tužkou, on na ni schválně ryl, aby ji zlomil. Pak třeba sešit počmáral a smál se tomu. Nůžkami vyrýval písmenka do lavice, ničil nám výzdobu na chodbě, odmítal se převlékat do tělocviku, plival z okna, čmáral po tabuli. Ubližoval taky spolužákům, hrozně rád jim dělal oheň na rukou, holky strašil, že jim ustříhne vlasy a měl zábavu z jejich strachu. Kontaktovala jsem se s jeho matkou, ta nám pak pravidelně začala chodit do hodin...
Ve třídě oblíbený nebyl. Řekla bych, že na to, že byl v první třídě, měly z něj i starší děti respekt. Často k sobě nechal někoho zviklat. Děti s ním často nechtěly spolupracovat, dívky se ho opravdu bály. Dobrý pocit neměly ani z jeho mámy.
Jak jsem řekla, se situací jsem konfrontovala jeho matku, která řekla, že to chce vidět na vlastní oči. Neměla jsem problém, aby přišla do výuky, to vůbec, ale nakonec to dopadlo trochu jinak, než jsem zamýšlela. Matka chodila s chlapcem do školy, sedávala s ním v lavici, moje pokyny, mi přišlo, že úplně ignorovala. Jeho chování omlouvala, říkala, že je jen trochu živější. Rušila mě v hodině, byla jsem z ní i dost nervózní. Snažila jsem se si s ní sednout, promluvit, dohodnout se, navrhnout řešení, třeba zajít i za psychologem. O tom nechtěla slyšet. Opakovala, že děti odmala mají volnou výchovu a že vlastně na jeho chování není nic špatně, že to jen my ostatní jsme moc radikální. Už jsem nevěděla, jak se dál víc nabídnout, snažit. Tohle totiž nebyla vina toho dítěte, ale špatné výchovy rodičů. No nakonec jsem jí jednou ve velkém naštvání řekla, že teda pokud jí přijde naše škola radikální, má možnost zkusit syna přeřadit jinam.
Matka syna opravdu přeřadila. Sama mi řekla, že to měla v plánu, že se nehodlá dívat na to, jak u nás její syn zakrní. To asi vysvětluje všechno...Aktuální informace, který o něm mám, jsou, že od odchodu z naší školy vystřídal další dvě základky. Teď je na třetí. Situace teda podle mě vyřešená není, mrzí mě to za toho kluka, hrozně moc...dlouho mi trvalo uvědomit si, že moje, a vlastně ani jeho chyba, to není, i kdž jsem si několikrát třeba říkala, že jsem mohla něco udělat jinak, líp, že jsem pochybila, nedala mu víc šancí...