It all started in 2019, covid happened and pupils had to stay at home. For that reason, there was a problem of having sufficient supervision over pupils. As a class teacher, I could not observe the relationships in the class, and since the previous year, i.e. 6th grade, I had no doubts about the class relationships. Of course, someone had more fun with someone than with another, but that's always the case. So she was more withdrawn, but I thought it was because she was in this class for a short time because she transferred. The school she attended only offered the first level, so she had to transfer to another school for the second. But I did not notice that it was directly allocated. Unfortunately, as I said, the situation arose as it did. We were all glued to the computer, alone at home. And that's how it actually started. Two of her classmates started writing to this student via chat, not vulgar, but rather unpleasant messages that a teenage girl simply does not want to read. She interpreted it in the worst possible way. She began to self-harm. First she started cutting her hands with a razor blade. It culminated in her mother finding her standing on the windowsill. She wanted to jump out of the window. Until then, my mother did not know about self-harm. Since the incident with the possible suicide attempt, the pupil told her mother everything, and at that moment it started to be resolved even through us.
The girl is quite communicative, but prefers to talk with teachers in the corridor than with her classmates in class. I sometimes see her in lower grade classes. I would say that she is really diligent and goal-oriented. He excels in his subjects and is the most active of all students in class. He needs everything perfect, he is a big perfectionist. By not talking to his classmates, he doesn't quite fit in with the class. She started the class only from the 6th grade, so as I said, she went to a different school for the first grade, but only for the reason that the previous school was only up to the 5th grade. But I don't see that as an obstacle to getting closer to others either. She is not the only one who has transferred to the class. She is rather really aloof, she is not even interested in talking with them, sometimes she seems even arrogant and the classmates also feel that, at least I would say so. He comes from a complete family and has one younger brother. Her mom works as a nurse in a hospital, in the ICU department. At the time of covid, the mother was really at work and did not have time for each other with her daughter, therefore she did not know for a long time that her daughter was self-harming.
Selfdestructive behaviour, Bullying
When the student's mother found out what was going on and what kind of messages she was getting from her classmates, she of course decided to deal with it with us. Unfortunately, everything took place outside the school grounds. The educational committee met, only online, and this situation began to be resolved. Because there was a pandemic, we knew who was behind the news, but these girls were no longer included in the solution. The educational committee recommended a visit to the counseling center, where the student was recommended to see a specialist, i.e. a psychologist. The student was coming to the session. In addition, as a class teacher, I offered to write with her daily via Messenger, so that she wouldn't be alone at home with her thoughts, because mom still went to work. When the situation escalated despite visits to a psychologist, the mother decided to take a vacation from work and stayed at home with her daughter during the most difficult period. Despite that, I continued to write with her. She dropped the fact that life gives her meaning again, she stopped going to the psychologist. She told me she wanted to start learning Norwegian. I took this correspondence as support. So everything seemed to be fine. After returning to school, everything started again. She started telling her classmates that she would come home and swallow the pills. We called my mother again and recommended a visit to a psychologist. I know that such a thing shouldn't be questioned, but after sharing that time with her, even if only online, I got the feeling that she was more interested in attention than serious. She went to the psychologist again for a while, then stopped, and nothing has happened for the last three quarters of a year. The female classmates, who were most likely the initial cause of all this, were not punished. I again attribute this decision to the given situation, distance learning. It was difficult for us as a school to deal with them. As a class teacher, I of course intervened. I talked to the girls and the girls stopped messaging. I did not involve the whole class in the issue, it became a taboo topic. In the end, I don't know what to think. This topic was really difficult to grasp so as not to harm the student in question even more.
Support, Interview, Cooperation with experts
As I said before, after returning to school, the situation started to repeat itself again. Of course it disturbed the whole class because they were already directly present and started to worry about her. They pointed out to me what she was saying. She herself explained to them what she would do, and that there was no point in living. After further visits to the specialist, the situation calmed down and now he does not talk about thoughts of suicide, nor does he attempt anything. In the end, for me, this is a relatively manageable situation, because we somehow helped to prevent a possible continuation of self-harm or a possible suicide attempt. On the other hand, I admit that the two girls who wrote her those messages got away with it really easily.
7. třída, 13 let
Hudba, chtěla by být zubařkou, baví ji jazyky
Magisterské – anglický jazyk a přírodopis
Všechno začalo v roce 2019, nastal covid a žáci museli zůstat doma. Z toho důvodu vznikl problém mít dostatečný dohled nad žáky. Nemohla jsem jako třídní učitelka pozorovat vztahy ve třídě a z předešlého roku, tedy 6. třída, jsem o třídních vztazích pochybnosti neměla. Samozřejmě se někdo s někým bavil víc než s jiným, ale tak to je vždy. Ona byla tedy odtažitější, ale říkala jsem si, že je to tím, že je v této třídě krátce, protože přestoupila. Škola, kam chodila nabízela pouze první stupeň, na druhý tedy musela přestoupit jinam. Ale nevšimla jsem si, že by byla přímo vyčleněná. Bohužel, jak jsem tedy říkala, nastala situace jaká nastala. Všichni jsme byli upoutaní k počítači, sami se sebou doma. A tak to vlastně začalo. Této žačce začaly psát její dvě spolužačky přes chat, jak bych to řekla, ne vulgární, ale dost nepříjemné zprávy, které si dívka v pubertě číst prostě nechce. Vyložila si to tím nejhorším způsobem. Začala se sebepoškozovat. Nejprve se začala řezat žiletkou do rukou. Vyvrcholilo to tím, že ji matka našla stát na parapetu. Chtěla vyskočit z okna. Do té doby maminka o sebepoškozování nevěděla. Od incidentu s možným pokusem o sebevraždu, žačka své matce vše řekla a v tu chvíli se to začalo řešit i přes nás.
Dívka je poměrně komunikativní, ale raději si povídá s učiteli na chodbě, než se svými spolužáky ve třídě. Občas ji vidím ve třídách nižších ročníků. Řekla bych, že je opravdu pilná a cílevědomá. V předmětech až exceluje, v hodinách je ze všech žáků nejaktivnější. Potřebuje všechno dokonalé, je velký perfekcionista. Tím, že se svými spolužáky nemluví, do třídy úplně nezapadá. Do třídy nastoupila až od 6. třídy, jak jsem tedy říkala, na první stupeň chodila na školu jinou, ale pouze z toho důvodu, že byla předešlá škola pouze do 5. třídy. Ale ani to jako překážku ke sblížení se s ostatními nevidím. Není jediná, která do třídy přestoupila. Je spíše opravdu odtažitá, ani nemá zájem se s nimi bavit, občas působí až arogantně a to ti spolužáci také pociťují, alespoň bych to tak řekla. Pochází z úplné rodiny a má jednoho mladšího bratra. Její maminka pracuje jako sestra v nemocnici, na oddělení JIP. V době covidu byla maminka opravdu hodně v práci a neměli na sebe s dcerou čas, proto ani dlouhou dobu nevěděla, že se dcera sebepoškozuje.
Když maminka žákyně zjistila, co se děje a jaké zprávy od svých spolužaček dostává, rozhodla se to samozřejmě řešit s námi. Bohužel, vše se odehrávalo mimo území školy. Sešla se výchovná komise, pouze online a začala se tato situace řešit. Tím, že byla pandemie, došlo k tomu, že jsme věděli, kdo za zprávami stojí, ale tyto dívky nebyly dále do řešení problému začleněny. Výchovná komise doporučila návštěvu v poradně, kde žákyni doporučili návštěvu specialisty, tedy psychologa. Žákyně na sezení docházela. Navíc jsem ji jako třídní učitelka nabídla, že si s ní budu denně psát přes Messenger, a to z toho důvodu, aby nebyla doma se svými myšlenkami sama, maminka totiž stále chodila do práce. Když se situace i přes návštěvy psychologa stupňovala, rozhodla se maminka pro dovolenou v práci a zůstala se svou dcerou v nejtěžším období doma. I přes to jsem si s ní psala dál. Vypadla to, že ji život dává zase smysl, přestala k psychologovi docházet. Říkala mi, že se chce začít učit norsky. Brala jsem toto dopisování jako podporu. Vše tedy vypadalo, že je v pořádku. Po návratu do školy vše začalo znovu. Začala svým spolužákům říkat, že přijde domů a spolyká prášky. Znovu jsme volali mamince a doporučili návštěvu psychologa. Vím, že se taková věc zpochybňovat nemá, ale po tom, co jsem s ní ten čas, i když jen online, sdílela, trošku mi přišlo, že ji jde spíše o pozornost, než že by to myslela vážně. K psychologovi opět chvíli docházela, následně přestala a posledního tři čtvrtě roku se nic neděje. Spolužačky, které byly nejspíše počáteční příčinou toho všeho, nebyly potrestány. Toto rozhodnutí opět připisuji dané situaci, distanční výuce. Bylo pro nás jako pro školu těžké s nimi něco řešit. Já jako třídní učitelka jsem samozřejmě zasáhla. S dívkami jsem promluvila a dívky nadále zprávy neposílaly. Celou třídu jsem do problematiky nezatahovala, stalo se to tabu tématem. Ve finále nevím, co si myslet. Toto téma bylo opravdu obtížné uchopit tak, abych ještě více neuškodila dané žačce.
Jak jsem už říkala, po návratu do školy se situace začala opět opakovat. Samozřejmě to narušilo celou třídu, protože už u toho byli přímo přítomni a začali o ni mít strach, Upozornili mě na to, co říká. Sama jim vykládala, co kdy udělá, a že nemá smysl žít. Po dalších návštěvách odborníka se situace uklidnila a nyní o myšlenkách na sebevraždu nemluví, o nic se nepokouší. Pro mě to je nakonec poměrně zvládnutá situace, protože jsme nějakým způsobem pomohli zabránit možnému pokračování sebepoškozování nebo případnému pokusu o sebevraždu. Na druhou stranu přiznávám, že ty dvě dívky, které ji psaly ty zprávy, z toho vyvázly opravdu jednoduše.