met the student for the first time in the second half of the 2nd grade, now he is a fifth grader. They immigrated here from somewhere in the east. His parents divorced and he stayed with his mother and sister who is 3 years younger, she is in 2nd grade today. At our school, we operate as a small class, and he was alone in his year, he was mostly friends with older children - from the third to the fifth grade. Today he is the oldest of the children at school. From the first day, the student liked to show off, shouted when I was doing something with the first graders, of course he knew the subject and couldn't resist sharing his knowledge. It bothered me and the others, but that's probably the fate of the small class. At that time, I taught first to third grade in one class, the fourth and fifth graders had a colleague for the main subjects, then I taught all the education classes, there were always a maximum of 16 of us in the whole school. The student was always interested in history and nature, he was always interested in but sometimes it was too much, sometimes I let him tell his classmates what he knew about the given topic, but it wasn't always possible, as he was alone in the given year, the others were discussing other subjects that needed to be covered. He liked to show off, run from the bench and lecture in front of the blackboard, he was really very extravagant. He was quite good at mathematics, but in Czech he faltered a lot, wrote badly, mixed up letters. In the third grade, when we started with listed words, I knew that he would really have a specific learning disability, and he did. He was diagnosed with dyslexia, dysgraphia and dysortography at the counseling center. He had a line of recommendations from the counseling center that we followed, I took them into account in the number of assigned tasks, we used a reading window, a buzzer to distinguish short and long consonants, a squeezer, where I wrote soft consonants on a dish sponge and on a wooden cube hard…we used a triangular tip on the pencil. I think we did quite well, but the stumbling block came when the children went to visit their father for the weekend once in a while. It wasn't regular, because they drive a truck, but maybe once a month they went to Ostrava... what happened after they returned was terrible for me... There was no talking to the pupil, he lay down on the bench and refused to raise his head... this all started as soon as he had a statement from that counseling office. For example, when I told him to take the reading window, that we were going to read, he told me that I could stop making a fool of him, that my dad was telling me. I was supposed to wipe the dishes with a sponge. He deliberately lay on the bench, sprawled out on it like a regular in a pub with a beer. The worst was always the week after returning. Then we always hit our ruts, my mother also helped a lot.
Today the boy is in the fifth grade. His parents divorced and he stayed with his mother and sister who is 3 years younger, she is in 2nd grade today. Apparently, the parents' divorce did not go well, according to the children and their mother, the father did not treat them nicely, vulgarities were also frequent. The pupil was often influenced by his father's words.
Diagnosis, Nonverbal disruption of lessons, Verbal aggression, Verbal disruption of lessons
probably already said that. The worst thing happened when the student received a recommendation from the counseling center. His father does not and did not understand it. The student was inciting us, it was easy to tell exactly what kind of phrases came from his own head and what didn't. Dad himself once told us after his ex-wife that he takes it as pampering and an invention of this time, so what do you want to say about that. That children didn't have such problems before and something. And since I'm a teacher, I have to know how to teach the child so that he doesn't become a Neanderthal. Yes, those are actually his words... he sent an inspection to our school more than once, but of course they never found any fault on our side. In that certain period of time, when the student resisted me, I can give you an example of one situation with him that I remember. In the morning, we greeted each other in class, we talked about what we did at the weekend and one of the students said that he and his parents were on a long weekend abroad. The student started that if they speak German there. I say yes. He started teaching us all how evil the people of that country are, that dad drives there with a truck, that they take big salaries, that he was there and he started a story about him, because he had seen it from the documents. I tried to stop him, that today the country works differently, the past is gone and the people of today are not to blame for his actions. The student told me that if I don't let him finish what he wants, he will refuse to work, and I can be sure that if I buzz the buzzer in Czech, he will throw it out the window and that dad approves - here you can clearly see that this a small child does not invent by himself.
Agreement, Interview, Cooperation with experts
So if I take it from a short-term point of view, the results were not there. Or like this, it took forever for the student to return to his dorms and start working together. But today, working with him is completely different. The efforts of mine and his mother bore fruit. But it wasn't right away... All 3 of us sat down with the student and explained to him the situation, what and why we do the way we do, that he's certainly not stupid, as his dad told him. We set boundaries, I proposed how I would like to work with the student, the student told me some other details about what he would like and what he would not like. We put our heads together and the result was success. Today he is a wonderful boy, he likes to help others, he likes to introduce them to history. We get together once in a while, and he helps me teach the Home Studies class in the fourth grade. I give him the opportunity to prepare a story on the given topic and he is very excited. He says he wants to either teach national history or host a history program on television. We have a more friendly approach together. He cooperates well in Czech lessons, he really tries. They go to their father's, but at least none of the children want to go there, the father now has a new family and a one-year-old child. They don't like their dad, they say he says bad things to everyone and their mom the most. We are now waiting for the next inspection to come - at least you have the experience of being able to experience one of them with us.
11 let, 5. ročník
Fotbal, hasiči, kroužek elektrotechniky
Lhaní,Neuposlechnutí,Odmítání spolupráce
VŠ, Učitelství pro 1. Stupeň + CŽV Speciální pedagogiky
Žáka jsem poznala poprvé ve druhém pololetí 2. třídy, teď je z něj páťák. Přistěhovali se sem odněkud z východu. Jeho rodiče se rozvedli a on zůstal se svou matkou a sestrou, která je o 3 roky mladší, ta dneska chodí do 2. třídy. Na naší škole fungujeme jako malotřídka a on byl v ročníku sám, přátelil se tehdy převážně s dětmi staršími – od třetí do páté třídy. Dneska je na škole z dětí nejstarší on. Žák se od prvního dne rád předváděl, vykřikoval, když jsem třeba něco dělala s prvňáky, on to učivo samozřejmě znal a nemohl vydržet se o své vědomosti nepodělit. Rušilo to mě i ostatní, jenže to je asi úděl malotřídky. Tehdy jsem učila v jedné třídě první až třetí třídu, čtvrťáky a páťáky měl na hlavní předměty kolega, na výchovy jsem pak učila všechny já, v celé škole nás bylo vždycky maximálně 16. Žák se vždycky zajímal o historii a přírodu, tam vždycky perlil, jenže někdy už to bylo moc, občas jsem ho nechala, aby i spolužákům řekl, co k danému tématu ví, ale nešlo to pořád, jak byl v daném ročníku sám, ostatní probírali jiné učivo, které bylo potřeba stihnout. Rád se předváděl, běhal z lavice a přednášel před tabulí, byl vážně hodně extravagantní. Matematika mu celkem šla, ale v češtině hodně pokulhával, škaredě psal, pletl si písmena. Ve třetí třídě, když jsme začali s vyjmenovanými slovy, věděla jsem, že se u něj bude opravdu jednat o nějakou specifickou poruchu učení, a ono taky jo. V poradně mu diagnostikovali dyslexii, dysgrafii a dysortografii. Z poradny měl řádku doporučení, kterými jsme se řídili, brala jsem na něj zřetel v počtu zadávaných úkolů, používali jsme čtecí okénko, bzučák pro rozlišení krátkých a dlouhých souhlásek, mačkadlo, kde jsem na houbiče od nádobí měla napsané měkké souhlásky a na dřevěné kostce tvrdé…na tužku jsme používali trojhranný nástavec. Myslím, že se nám celkem dařilo, ovšem kámen úrazu přišel, když jely děti jednou za čas navštívit otce na víkend. Nebývalo to pravidelně, protože jezdí s kamionem, ale třeba jednou měsíčně jely na Ostravsko…co se dělo po jejich návratu, pro mě bylo hrozné… S žákem nebyla řeč, lehl si na lavici a odmítl zvednout hlavu…tohle všechno začalo vlastně hned, co měl vyjádření z tý poradny. Když jsem mu třeba řekla, ať si vezme čtecí okénko, že půjdeme číst, řekl mi, že bych z něj mohla přestat dělat debila, že mi to vzkazuje táta. S houbičkou jsem prý měla utírat nádobí. Schválně polehával na lavici, rozvaloval se v ní jak štamgast v hospodě u piva. Nejhorší byl vždycky tak ten týden po návratu. Pak jsme vždycky najeli do našich zajetých kolejí, hodně pomáhala i maminka.
Dnes je chlapec v pátém ročníku. Jeho rodiče se rozvedli a on zůstal se svou matkou a sestrou, která je o 3 roky mladší, ta dneska chodí do 2. třídy. Rozvod rodičů zřejmě nenesl dobře, dle slov dětí i jejich matky, se k nim otec nechoval hezky, časté byly i vulgarity. Žák býval často řečmi svého otce ovlivněn.
Tak jsem asi už říkala. To nejhorší prostě nastalo, jak žák dostal doporučení z poradny. Jeho otec pro to nemá a neměl pochopení. Žák proti nám naváděl, přesně bylo poznat, co za fráze jde z jeho vlastní hlavy a co ne. Sám tatínek nám jednou vzkázal po bývalé ženě, že to bere jako zhýčkanost a výmysl týhle doby, tak co na to chcete říct. Že dřív děti takový problémy neměly a kdesi cosi. A že já jsem snad učitelka, tak musím vědět, jak to to děcko naučit, aby z něj nebyl neandrtálec. Jo, to jsou fakt jeho slova toto…nejednou na nás do školy poslal inspekci, ale ti samozřejmě nikdy nenašli pochybení na naší straně. V ten určitý časový úsek, když mi žák vzdoroval, ti můžu dát za příklad třeba jednu situaci s ním, kterou si pamatuju. Ráno jsme se pozdravili ve třídě, povídali jsme si, co jsme dělali o víkendu a jeden z žáků řekl, že byl s rodiči na prodlouženém víkendu v zahraničí. Žák spustil, že jestli se tam mluví německy. Říkám, že ano. On nás všechny začal poučovat, jací jsou lidé z té země zlo, že táta tam jezdí s kamionem, že berou velký výplaty, že tam byl a on o něm spustil vyprávění, protože to měl nakoukáno z dokumentů. Snažila jsem se ho zabrzdit, že dnes už ta země funguje jinak, doby minulé jsou pryč a dnešní lid nemůže za jeho činy. Žák mi řekl, že když ho nenechám doříct to, co chce, odmítne pracovat, a můžu si prý být jistá, že jestli mu budu bzučet bzučákem v češtině, hodí to z okna a že táta to schvaluje – tady úplně vidíš, že tohle ti malý dítě samo nevymyslí.
Tak když to vezmu z toho krátkodobýho hlediska, tak tam ty výsledky nebyly. Nebo takhle, trvalo vždycky, než žák zas zajede do svých kolejí a začně spolupracovat. Ale dneska je s ním práce úplně jiná. Snaha moje a jeho matky přinesla ovoce. Ale nebylo to hned…S žákem jsme si všichni 3 sedli a vysvětlili mu situaci, co a proč děláme tak, jak děláme, že určitě není hloupý, jak mu bylo říkáno od jeho táty. Stanovili jsme si hranice, já navrhla, jak by se mi líbila spolupráce s žákem, žák mi k tomu řekl třeba nějaké další detaily, co by se mu líbilo a co ne. Dali jsme hlavy dohromady a výsledkem byl úspěch. Dneska je z něj úžasný kluk, moc rád pomáhá ostatním, rád je seznamuje s historií. Jednou za čas se domluvíme, a pomáhá mi vést hodiny Vlastivědy ve čtvrté třídě. Dám mu možnost připravit si vyprávění na dané téma a on je hrozně nadšený. Chce prý buď učit vlastivědu nebo moderovat v televizi pořad o historii. Vedeme spolu spíš takový kamarádštější přístup. V hodinách češtiny dobře spolupracuje, opravdu se snaží. K otci jezdí, ale minimálně, ani jedno z dětí tam nechce, otec má teď novou rodinu a roční dítě. U táty se jim nelíbí, mluví prý na všechny sprostě a nejvíc na jejich mámu. My teď už zas čekáme, kdy přijde další inspekce – ty máš aspoň zážitek, že jsi jednu z nich mohla zažít s náma.