had an English class in which I had a problem with one student who boycotted any work in class. He was a student and it wasn't the first time, I was more or less used to this kind of behavior from him, but this time I had the feeling that he had decided to give up on absolutely everything, and moreover, he was disrupting my class considerably with his behavior. For about half an hour I explained the material, which we discussed for the first time already in the fifth grade, so it has been 3 years since the students should have mastered it. I ask, 'Ondro, why don't you write it', he says 'I don't understand'. Sometimes in such situations I tried to take him aside and explain the material to him again. But this time it was not like that. At one point, he turned from his front bench to his classmates behind him (apparently in response to some jabs from them towards him). After the student began to pay attention and respond to them in this way, their taunts began to escalate. I lost my nerve and decided to solve the situation. I said: 'you know what Ondro, pull yourself together, take your things and run away.' I thought to myself that there are students in the class who want to work, but the student's behavior did not allow them to do so. But he answered 'I will not go', and added, 'I will be good.' I knew this too, he used this sentence as often as his familiar 'I don't understand', so I didn't give much weight to something like that. At the same time, it was getting close to the end of the class and I had had enough of his behavior. And so I insisted, 'Well, you'll go.' He countered 'well, I won't go then'. A verbal exchange began as all the other students looked on in great interest. After the third reply, I couldn't hold back anymore and shouted 'A ven! get out immediately'. I managed to get him to the corridor where I followed him. 'Well, now we're going to be face-to-face and I'm going to punch you like this if you wait any longer!' Then I took him to my office under the supervision of my colleague. The whole situation was going on so loudly that it aroused the interest of other classes as well. I screamed in such a way that the teachers came out of the classrooms to see what was going on. On the other hand, I haven't had any problems with the student since this incident. However, I don't think I should have let myself get so derailed. Now I know it wasn't worth it.
pupil is a pupil with whom there were almost always problems. On our part (the teaching staff), there have already been several attempts to get him to see a psychologist so that he can be diagnosed and thus get an assistant, so that we teachers do not have to constantly deal with his dislike of work and refusal to listen to our instructions in class. As for his family background, we know that he lives only with his mother and brother. We also know that he is incredibly sensitive and sometimes fearful (fear of doctors). I remember an incident when he had a slight injury, at that moment I thought he was going to collapse. He is a student who deviates. I think that this was also the source of conflicts with classmates in the past, where, in my opinion, at a certain moment it smelled like bullying from others towards the student. But it should also be mentioned that he is not a stupid student. Rather, it is the pupil who needs an individual approach, which was shown to us during the pandemic measures, when selected pupils received tutoring support from us, including the pupil. Faced with the teacher herself, he was able to work with excellence. The problem with him arises in the collective during lessons, when he 'denies' and refuses any work and also any form of help that we as educators tried to offer him (individual explanation, slowing down the pace in the class).
Not attending to teaching/Inattention to teaching, Verbal disruption of lessons
handled the whole situation relatively impulsively, which was mainly due to the fact that I had already 'run out of nerves'. The whole class was falling apart because of him, and it wasn't the first time. On the other hand, the initial solution, i.e. separating the pupil from the team, we have already applied with my colleagues several times before (for example, when I knew that a colleague would be in the office, I sometimes gave him an independent work so that we could then have a 'normal' lesson with the whole class ). However, I shouldn't have gotten so worked up. At that moment, however, I felt pressure from the whole class, because everyone was anxiously awaiting the outcome of this dispute between me as a teacher and a student. I think I couldn't back down at that moment. I think it was good that I persisted. I don't know how else I would have handled the situation.
Disrespectful communication, Transfer of student, Warning
After I had seated the student in the office, I returned to the classroom. However, at that moment the bell started ringing, so we didn't manage to do anything. The student didn't even bother for another hour. Since then, he has not been disruptive in my lessons, but his work results have not improved. He still refuses to work and his worksheets often remain blank. I, along with the other female colleagues, have more or less gotten used to it and we don't really deal with this fact. What we think would really help would be an assistant who would work with the student.
14 let, 8. třída
mobil
Agrese,Neúcta k autoritám,Šikana
VŠ – Pedagogická fakulta, aprobace Zeměpis a Tělesná výchova
Měla jsem hodinu angličtiny, ve které jsem měla problém s jedním žákem, který bojkotoval jakoukoliv práci v hodině. Byl to žák a nebylo to poprvé, na takové chování jsem od něj byla víceméně zvyklá, ale tentokrát jsem měla pocit, že se rozhodl rezignovat absolutně na všechno, a navíc mi svým chováním značně narušuje hodinu. Asi půl hodiny jsem vysvětlovala látku, kterou jsme poprvé probírali už v páté třídě, tedy už to jsou 3 roky, co by ji žáci měli zvládat. Ptám se, 'Ondro, proč to nepíšeš', on na to 'nechápu'. Občas jsem se v takových situacích pokoušela vzít si ho stranou a vysvětlit mu látku znova. Tentokrát tomu ale tak nebylo. V jedné chvíli se otočil ze své přední lavice na spolužáky za ním (zřejmě v reakci na nějaká jejich popichování směrem k němu). Potom, co jim žák takto začal věnovat pozornost a reagovat na ně, se jejich posměchy začaly ještě stupňovat. Došly mi nervy a rozhodla jsem se situaci vyřešit. Řekla jsem: 'víš co Ondro, seber se, vezmi si věci a běž pryč.' Říkala jsem si, že ve třídě přece jsou žáci, kteří chtějí pracovat, ale žák jim to svým chováním nedovoloval. On však odpověděl 'Nepůjdu', a dodal, 'já už budu hodný'. Tohle jsem taky znala, tuhle větu používal stejně často, jako jeho známé 'nechápu', takže jsem něčemu takovému nedávala moc velkou váhu. Zároveň už se schylovalo ke konci hodiny a já už jsem jeho chování měla dost. A tak jsem trvala na svém 'No to teda půjdeš'. On kontroval 'no to teda nepůjdu'. Začala slovní přestřelka za velmi zaujatého přihlížení všech ostatních žáků. Po třetí replice jsem se už neudržela a zařvala jsem 'A ven! okamžitě vypadni'. Podařilo se mi ho dostat na chodbu, kam jsem ho následovala. 'Tak, a teď už budeme z vočka do vočka a já ti takovou vrazím, jestli ještě cekneš!' Potom jsem ho zavedla do mého kabinetu pod dozor k mojí kolegyni. Celá situace probíhala tak nahlas, že vzbudila zájem i z ostatních tříd. Zakřičela jsem takovým způsobem, že učitelé vycházeli ze tříd, aby se podívali, co se děje. Na druhou stranu, od tohoto incidentu jsem s žákem neměla už žádný problém. Nicméně si nemyslím, že jsem se měla nechat natolik vykolejit. Teď vím, že to za to nestálo.
Žák je žák, se kterým byli problémy skoro vždycky. Z naší strany (od pedagogického sboru) byla již několikrát snaha dostat ho k psychologovy, aby mohl být diagnostikován a dostat tak nějakého asistenta, abychom my učitelé nemuseli v hodinách neustále řešit jeho nechuť k práci a odmítání poslouchat naše pokyny. Co se týče rodinného zázemí, víme o něm, že žije jenom s matkou a bratrem. Také víme, že je neuvěřitelně citlivý a někdy také bojácný (strach z doktorů). Pamatuji si příhodu, kdy se mu stal lehký úraz, v tu chvíli jsem si myslela, že se zhroutí. Je to žák, který se vymyká. Z toho myslím také dříve vycházely konflikty se spolužáky, kde to podle mě v jisté chvíli zavánělo šikanou od ostatních na žáka. Je třeba ale také zmínit, že to není hloupý žák. Je to spíše žák, který potřebuje individuální přístup, což se nám ukázalo během pandemických opatření, kdy vybraní žáci od nás dostávali podporu doučování, mezi nimi i žák. Tváří v tvář samotné učitelce byl schopen pracovat na výbornou. Problém s ním nastává v kolektivu při hodinách, kdy se 'zapře' a odmítá jakoukoliv práci a také jakoukoliv formu pomoci, kterou jsme se mu jako pedagogové snažili nabídnout (individuální vysvětlení, zpomalení tempa ve třídě).
Celou situaci jsem řešila poměrně impulzivně, což bylo zejména kvůli tomu, že už mi takzvaně 'došly nervy'. Celá hodina se mi kvůli němu rozpadala a nebylo to poprvé. Na druhou stranu, prvotní řešení, tedy oddělení žáka od kolektivu, jsme již s kolegyněmi předtím několikrát aplikovali (například když jsem věděla, že kolegyně bude v kabinetu, dávali jsem mu někdy samostatnou práci, abychom pak s celou třídou mohli mít 'normální' hodinu). Neměla jsem se však nechat tolik vytočit. V danou chvíli jsem však cítila tlak z celé třídy, protože každý s napětím očekával výsledek tohoto sporu mě jako učitelky s žákem. Myslím si, že jsem v tu chvíli nemohla ustoupit. Myslím si, že tam bylo dobře, že jsem trvala na svém. Nevím, jak jinak bych situaci řešila.
Potom, co jsem žáka usadila do kabinetu, jsem se vrátila do třídy. V tu chvíli však začalo zvonit, takže už jsme nic nestihli. Další hodinu už žák ani nemukl. Od té doby už v mých hodinách nijak nevyrušuje, ale jeho pracovní výsledky se nijak nezlepšily. Pořád odmítá pracovat a pracovní listy u něj často zůstávají prázdné. Já i spolu s ostatními kolegyněmi jsem si na to víceméně zvykly a moc tento fakt neřešíme. Co by podle nás opravdu pomohlo, to by byl asistent, který by s žákem pracoval.