So it was several years ago, but right after I entered the gymnasium here, I was given several classes in mathematics. One of them was the children of the seventh grade of the eight-year high school. There were some 28 children in this class. For the first few weeks we got to know each other and I tried to find out what level the individual students were at, how good each student was and what their weaknesses were. No matter what topic we were working on, one student always had the urge to interrupt, constantly fidgeting or fidgeting in his chair. Sometimes he started yelling, kept turning around, talking to classmates, didn't report, and shouted when he had a question. A good example is one particular math class. I started to discuss the new curriculum with the pupils (direct, indirect proportion). In the first part of the lesson, I explained the definitions to the students, what does direct proportion even mean, what is it about, where does it occur. During this part of the lesson, the student was more or less calm and relaxed. Together with other classmates, he wrote in a notebook. Sometimes he fidgeted and I had to warn him a few times to take notes. However, in the second half of the lesson, the student began to express himself again. We started counting sample examples and workbook examples. The first 3, 4 examples were without a problem. The student calculated (well), he was even at the blackboard and calculated the example. But as we started to count more - more and more examples, the student started shouting, rocking on the chair, talking loudly without prompting. Once, the student even got up completely from the desk, then sat down again, leafed through the workbook, no longer focused on counting, he tried to talk to his classmate in the same desk. This is how the student showed himself almost every second lesson. From my longer-term observation of the student's behavior, I noticed that out of the four math lessons we have per week, he was the most restless on Tuesdays and Wednesdays. I wondered if it was due to the fact that math classes are later in the morning or in the afternoon these days. On the other hand, on Mondays and Thursdays, when we have the first and second mathematics lessons right away, the student is a bit calmer and can concentrate and pay attention in class, he is not restless. I have also noticed that if we discuss something new that the student has not yet known, he is calmer and more focused. There is also a difference if we count examples. When it comes to examples that are new to the material, it is more focused and calm than repeating the same type of examples for the umpteenth time.
Pupil - student, 12 years old, eight-year high school, decent, from a complete family, parents a lot at work, a lot of clubs (sports), average, sometimes above average student, smart, logical thinking, energetic, restless, talkative, honest, poor concentration.
Diagnosis, Nonverbal disruption of lessons, Not attending to teaching/Inattention to teaching, Verbal disruption of lessons
When I noticed the regularity of the student's restless and disruptive behavior, I asked him to stay in the classroom with me after the lesson. I didn't force him to sit down, so he wouldn't feel like he couldn't sit still and would fidget and get up. I first asked him about ordinary things, such as how he is doing in football and other sports that the student plays, what else the student does with his free time when he is at home. How much attention he pays to homework and getting ready for school, and what his typical day looks like after he comes home from school. It was here that I began to notice that the student was starting to step over his feet, turn around, and peek out of the window. So I went to the heart of the matter. I asked the student about mathematics lessons and mathematics itself - what is his opinion about it, how he manages it according to his own discretion and how is he doing. She surprised me a little with her answer that mathematics is one of the subjects that he enjoys and is good at. I thought that partly he couldn't keep his attention in class and was distracting them due to the fact that he was bored and not having fun in class. But the student told me that he enjoys the lessons. That mathematics is interesting for him and I was surprised that it is simple. He also stated that he hardly studies for papers, he only skims over what was done last class before class during the break, sometimes a little at home, but not much. As a teacher, I was very happy for this fact. However, it still did not explain the student's reasons for lack of concentration and inability to endure 45 minutes of silence and peace in the bench. I let the student go home and arranged a meeting with the parents. In the end, due to his workload, only dad came to the meeting. I introduced him to the whole issue, explained and tried to bring him closer to the student's behavior in class. The other teachers didn't pay too much attention to this, they said, thinking it was a classic case of 'boyish tantrums and drawing attention to themselves.' The father was a bit skeptical at first, but after a longer conversation he accepted my offer that he and the pupil should go to a pedagogical-psychological counseling center for a professional assessment. The father promised to visit the counseling center with the student as soon as possible - he really looked like a parent who would like his child to do well in school. I said goodbye to my father and agreed that after the counseling session he would contact me and we would discuss everything further.
Support, Interview, Cooperation with experts
The next few hours continued in the same way. Then it occurred to me that when the student said that mathematics was easy for him, that I would try to give him a larger supply of examples for the lesson and at a slightly more difficult level of calculation than his classmates. You could definitely see a noticeable improvement in the student's behavior. He was less restless than before. He didn't shout nearly as much, fidgeted less and stayed calm more - maybe because he was concentrating on math and more complex examples to think about. Maybe he just needed something to stimulate him more. And since he said he likes math, this method helped a bit. However, the problems with concentration, restlessness and drawing attention to oneself did not disappear completely, which is why I expected results from the counseling center to which the student went with his parents. It turned out that it was really useful. Hyperactivity with minor attention disorders was observed in the pupil. It was great that I finally knew the pupil's diagnosis (as well as my other colleagues). That way, I could look at the student a little differently and work with him a little differently. I started to stimulate the student a little more - he was given some more complex examples - so that he had something to focus on and it didn't make him restless. A visit to the educational-psychological counseling center also helped significantly - the student was prescribed light medication, which he was supposed to take occasionally to calm down and improve concentration. After a few weeks, no one would even recognize that the student in question has any 'problems.' His knowledge in the field of mathematics grew, he was really very gifted. The student also participated in the mathematics Olympiad. Even the parents of the student came to me with thanks. They thanked me for noticing that there was a problem and wanting to solve it. After all, their son is not stupid, he is very smart, and the undetermined and untreated diagnosis just held him back in school. They apologized for not noticing it themselves and for not paying enough attention to their son - they were more at work than at home. Since then, the student excelled in mathematics and other natural sciences, and his parents also spent more time with him.
12 let, druhý ročník studia na osmiletém gymnáziu (sedmá třída)
Fotbal, Florbal, Tenis
RNDr., aprobace Matematika a Zeměpis
Je to tedy už několik let zpátky, ale těsně po tom, co jsem tu nastoupila na gymnázium, dostala jsem na matematiku hned několik tříd. Jednou z nich byly i děti sedmé třídy osmiletého gymnázium. V této třídě bylo nějakých 28 dětí. Prvních pár týdnů jsme se navzájem poznávali a snažila jsem se zjistit, na jaké úrovni jednotliví žáci jsou, jak je který žák dobrý a v čem, jaké jsou jeho slabší stránky. Ať už jsme dělali jakékoliv téma, jeden žák měl pořád nutkání vyrušovat, neustále se na židli vrtěl nebo ošíval. Občas začal pokřikovat, pořád se otáčel kolem sebe, mluvil se spolužáky, nehlásil se a když měl dotaz, vykřikoval. Dobrý příklad je jedna určitá hodina matematiky. Začala jsem s žáky probírat nové učivo (přímá, nepřímá úměra). V první části hodiny jsem žákům vysvětlovala definice, co to vůbec znamená ta přímá úměra, o co se jedná, kde se to vyskytuje. V této části hodiny byl žák víceméně v klidu a v pohodě. Spolu s ostatními spolužáky si zapisoval do sešitu. Občas se sice ošíval a párkrát jsem ho musela upozornit, aby si zapisoval. Nicméně v druhé půlce hodiny se opět začal žák projevovat. Začali jsme počítat ukázkové příklady a příklady z pracovního sešitu. První 3, 4 příklady byl bez problému. Žák počítal (dobře), byl dokonce i u tabule a příklad spočítal. Jak už jsme ale začali více počítat - další a další příklady, začal žák vykřikovat, houpat se na židli, mluvit nahlas bez vyzvání. Žák se dokonce jednou úplně zvednul z lavice, posléze si zpátky sednul, listoval pracovním sešitem, nesoustředil se už na počítání, snažil se mluvit se svým spolužákem ve stejné lavici. Takto se žák projevoval téměř každou druhou hodinu. Z mého dlouhodobějšího pozorování chování žáka jsem si všimla, že ze čtyř hodin matematiky, co za týden máme byl nejvíce neklidný v úterý a ve středu. Říkala jsem si, jestli to není třeba dané tím, že hodiny matematiky jsou v těchto dnech později dopoledne nebo úplně odpoledne. Naopak v pondělí a ve čtvrtek, kdy máme matematiku první a druhou hodinu hned, je žák o něco klidnější a vydrží se v hodině soustředit a dávat pozor, není neposedný. Také jsem zpozorovala, že pokud probíráme něco nového, co žák ještě neznal, je klidnější a soustředěnější. Také je rozdíl, pokud počítáme příklady. Pokud jde o příklady, které jsou nové na danou látku, je soustředěnější a klidnější, než když opakujeme podobný typ příkladů po několikáté.
Žák - student, 12 let, osmileté gymnázium, slušný, z úplné rodiny, rodiče hodně v práci, hodně kroužků (sportovních), průměrný, někdy až nadprůměrný žák, chytrý, logické myšlení, energický, neposedný, upovídaný, upřímný, špatná soustředěnost.
Když už jsem vypozorovala pravidelnost žákova neposedného a vyrušujícího chování, požádala jsem ho, aby po hodině zůstal ještě se mnou ve třídě. Nenutila jsem ho si sedat, aby náhodou neměl pocit, že nevydrží sedět a bude se ošívat a zvedat se. Zeptala jsem se ho nejprve na běžné věci jako třeba jak mu to jde ve fotbale a dalších sportech, které žák provozuje, co jiného dělá žák se svém volném čase, když je doma. Jakou pozornost věnuje úkolům a přípravě do školy a jak vypadá jeho běžný den po tom, co přijde ze školy domů. Už tady jsem si začala všímat, že žák začíná přešlapovat, otáčet se, pokukovat z okna. Přešla jsem tedy k jádru věci. Zeptala jsem se žáka na hodiny matematiky a na matematiku samotnou - jakou na ni má názor, jak ji dle svého uvážení zvládá a jak mu jde. Svoji odpovědí, že je matematika pro něho jeden z předmětů, který ho baví a jde mu, mě trochu zarazila. Myslela jsem si, že částečně neudrží svoji pozornost v hodinách a vyrušuje je díky tomu, že se na hodinách nudí a nebaví ho. Žák mi ale sdělil, že hodiny ho baví. Že matematika je pro něj zajímavá a překvapilo mě i, že jednoduchá. Také uvedl, že na písemky se téměř neučí, jen před hodinou o přestávce prolítne co se dělalo minulou hodinu, občas trochu doma, ale nijak moc. Za tuto skutečnost jsem byla jakožto pedagog velmi ráda. Ovšem pořád to nevysvětlovalo žákův jakési důvody nesoustředěnosti a neschopnosti vydržet 45 minut k tichosti a klidu v lavici. Žáka jsem pustila domů a smluvila si schůzku s rodiči. Na schůzku nakonec z důvodu pracovní vytíženosti došel pouze tatínek. Zasvětila jsem ho do celé problematiky, vysvětlila a snažila se přiblížit mu žákovo chování v hodinách. Ostatní učitelé tomuto nevěnovali příliš velkou pozornost, mysleli si prý, že je to klasický případ 'klučičího zlobení a upozorňování na sebe.' Tatínek byl nejdříve trochu skeptický, ale po delším povídání přijal moji nabídku, že by s žákem měli zajít do pedagogicko-psychologické poradny na odborný posudek. Tatínek slíbil, že poradnu s žákem navštíví co nejdříve - vypadal opravdu jako rodič, který by rád, aby jeho dítě mělo ve škole dobrý průběh. S tatínkem jsem se rozloučila a dohodla se, že po sezení v poradně se ozve a vše ještě prodiskutujeme.
Několik následujících hodin probíhalo pořád stejně. Pak mě napadlo, že když žák říkal, že matematika je pro něj jednoduchá, že mu zkusím dát větší zásobu příkladů na danou hodinu a o něco těžší úroveň počítání, než jeho spolužákům. Určitě šlo vidět znatelné zlepšení žákova chování. Byl méně neklidný, než dříve. Nepokřikoval téměř, ošíval se méně a vydržel více v klidu - možná proto, že se soustředil na matematiku a složitější příklady na přemýšlení. Možná prostě jen potřeboval něco, co ho více stimuluje. A jelikož říkal, že matematika ho baví, trochu tento způsob pomohl. Problémy se soustředěností, neklidem a upozorňování na sebe ale nevymizely úplně, proto jsem očekávala výsledky z poradny, do níž žák s rodiči šel. Ukázalo se, že to opravdu k něčemu bylo. U žáka byla zpozorována hyperaktivita s menšími poruchami pozornosti. Skvělé bylo, že jsem konečně znala diagnózu žáka (i moji ostatní kolegové). Mohla jsem tak na žáka pohlížet trochu jinak a pracovat s ním malinko odlišně. Žáka jsem začala trochu více stimulovat - dostával nějaké složitější příklady - aby se měl na co soustředit a nenutilo ho to k neposednosti. Návštěva v pedagogicko-psychologické poradně také velmi významně pomohla - žákovi byly předepsány lehké léky, které měl občas užívat na zklidnění a lepší soustředěnost. Po několika týdnech už by někdo ani nepoznal, že dotyčný žák má nějaké 'problémy.' Jeho znalosti v oblasti matematiky rostly, byl opravdu velmi nadaný. Žák se pak účastnil i olympiády v matematice. Dokonce i rodiče od žáka za mnou přišli s díkem. Děkovali mi, že jsem zpozorovala, že je nějaký problém a chtěla ho řešit. Vždyť jejich syn není hloupý, je velmi chytrý a neurčená a neléčená diagnóza ho akorát brzdila ve škole. Omlouvali se, že si toho nevšimli sami, a že se synovi dostatečně nevěnovali - byli více v práci než doma. Od té doby byl žák premiantem v matematice a ostatních přírodních vědách, rodiče s ním také trávili více času.