The student came to the third grade, or rather his parents brought him to us after he did the same thing at several previous schools and no one was able to do anything with him or work with him in the lessons. They knew that our school is smaller and family-run, and they knew our teacher, our educational advisor, and they knew that here we pay a lot of attention to children with behavioral or learning disabilities, that we can afford it, because we are not a big factory for children. So they went ahead, they took him by car every day from his place of residence, which was not at all comfortable for them, and they tried to integrate him into our school. In the beginning it was completely disastrous, because he probably had habits from the previous school, he didn't want to do anything wrong, he was rude, at that time there was still a situation in Norway where someone had shot some students and he, for example, came to class in the morning and declared : 'I'm going to shoot you all.', or, 'I'm going to stab you all.', so even we as teachers were afraid that he would pull out a knife and really stab us, because he saw the massacre on the news and was very angry, he screamed at me in class that he hated English and that he hated me, especially when it turned out that he had to have it in the fifth class on Friday, and on top of that, their class was connected with the class below them because there were few of them and all these factors contributed to the fact that it was basically impossible to learn in the class where he was.
The student was an incredibly troubled child, he had big problems with anger management when he didn't like something, the grade he got, what we were learning about, something that one of his classmates did, so he went berserk, he was in an affect, he had such an affect , that he couldn't be calmed down at all, he simply had to take himself out into the corridor and into another classroom to catch his breath. Sometimes it was such an affect, when he was completely hysterical, kicking and thrashing around, several times we had to carry him out of the classroom by his hands and feet so that the others could continue learning. Once the assistant took him to the dining room so she could rinse him at the sink and he angrily ripped the battery from the wall. Those were the conditions when he had swollen veins on his forehead and we thought that he was going to die and that his condition was for an ambulance. After some time, he developed a sense of security here, because he found that no one harmed him here and, on the contrary, everyone tried to accommodate him, he had his aunt, the teacher, our special pedagogue here, and considering that they were then in there were only two boys in the class, so they quickly became friends because they simply had to, so he wasn't among his peers either. He always had a lot of support in his family, he adored his mother and younger sister, he admired his father, so we ruled out the possibility that something was happening at home, he probably just had it innately and then his behavior worsened in the previous primary schools. Maybe if he had been with us from the beginning, it wouldn't have come to such terrible extremes at all.
Emotional outbursts
The teachers learned to live with the student, gradually and for quite a long time. We tracked down that the pupil hates the word 'homework' and the person first tried to somehow break it in him, to convince him, to explain it to him, in the end I had to say that the word 'homework' simply would not be said in front of the pupil and in the end I she stopped giving completely. Everyone was very relieved, since there was no homework, everyone was very relieved. Well, since I had the second class, there was always a female assistant to the pupil, and the pupil was terribly disturbed that someone was doing something different from him, he was completely insane, he wanted the attention and wanted to go, he was extremely an intelligent and clever boy who, if the attention wasn't broken, he was very clever when he got busy, but writing, he hated writing, so giving him independent work for twenty minutes was out of the question at all, he just didn't do it. So I ended up doing it by dividing the two-grade class into two halves, so into the second and third grade, with one part there was an assistant and they had some independent work assigned, and I was alone with the other half and I worked with them, each half was in a different class so that he wouldn't see that they were doing something else, and then about halfway through we switched sides. So either I worked with him or there was a lady assistant with him and she devoted herself almost exclusively to him, so he was satisfied like that. Well, basically, calming him down, explaining to him that no one wants to hurt him, that he's safe here, not provoking conflicts and situations that drove him insane, not trying to argue with him at all, because it always ended in affect, simply when I asked him something and he didn't answer, I simply told him 'OK, if you don't want to answer, don't answer.' and I just drove on, rather than get into those arguments that didn't benefit anyone, so I said to him: 'Look, I don't have time for this.' and he then suddenly found that everyone else was going and started to feel out of place and started working too. Otherwise, he really liked trains and ships, so maybe I used that as motivation, I bought a stamp with a boat or a train especially for him, or I had a calendar with trains and ships, and if he behaved well that week, I gave him she gave it as a reward, I established some kind of relationship with him, I actually showed him that I was thinking of him and that I was interested in him, and then he tried harder and harder. If I still remember it, we had a password, we agreed: 'Look, if you're going to be rude and I feel like it's not going to work, I'll just say the password, something like you you think of some magic word and when I say it, it really just means you should calm down or leave the class.', that worked quite well for him because we actually had a secret language between us and he liked it . If I were to generalize it somehow, we simply had to pay attention to him, we praised and rewarded much more than punished, which we think is how they tried to deal with it in the previous schools, and he was in a terrible convulsion because of it. The fact that we are a smaller school and he had the teacher here, his aunt, whom he knew from before, so he had something to hold on to, he found that everyone was trying to accommodate him and he simply calmed down over time. It was a terrible job and it was a collective job, the whole teaching staff did it and we consulted regularly so that the way we treat him was really consistent, just all the same, we shared what worked for him and warned each other , when he had a bad day for example, it was an incredible team effort and in the end we won.
Support, Transfer of student, Cooperation with experts
In the short term immediately after the incidents, when we had to take him out, at worst, take him out of the classroom, when he really calmed down, he returned to the classroom normally and continued to work, he was just a flush, I think his seizures were more in the classroom , on other children than on him. It was not reflected in the following hours, he really forgot about the seizures immediately and maybe then, perhaps on the same day, in the following hours he was more tired or a little more defeated, but he was definitely not offended in any way for a long time. In the long run, it just took time, he needed to get used to it and he needed to understand that we were all in the same boat with him. Each year, as he grew and became wiser, but also as he got used to it, you could see a significant shift forward, the third grade was a disaster, the fourth grade was still very bad, but there was already an improvement, the fifth grade was already almost good, the sixth grade even better , seventh grade basically without a problem and eighth and ninth grade a normal, nice, willing boy who wondered what he was doing before.
3.třída, 9-10 let – 9. třída 15-16 let
Lodě, vláčky, později fotografie, kolo, skateboard
Emoční labilita,Verbální agresivita
VŠ – mgr.
Žák přišel do třetí třídy, respektive ho k nám dali rodiče po tom, co na několika předchozích školách vyváděl to stejné a nikdo nebyl schopný s ním nic udělat, nebo s ním v hodinách pracovat. Veděli, že naše škola je menší a rodinná a znali naši paní učitelku, naši výchovnou poradkyni a věděli, že se tady dětem co mají nějakou poruchu chování nebo učení hodně věnujeme, že si to můžeme dovolit, protože nejsme žádná velká továrna na děcka. Takže šli do toho, každý den ho vozili autem z místa bydliště, což pro ně nebylo vůbec komfortní a snažili se ho začlenit do naší školy. Ze začátku to bylo úplně katastrofální, protože měl asi návyky z té minulé školy, nechtěl dělat lautr nic, byl sprostý, v té době byla ještě nějaká ta situace v Norsku, že tam někdo postřílel nějaké studenty a on třeba ráno přišel do třídy a prohlásil: 'Všechny vás postřílím.', nebo, 'Všechny vás pobodám.', takže i my jako učitelé jsme měli strach, že vytáhne nůž a že nás opravdu pobodá, protože on to viděl v těch zprávách ten masakr a byl úplně hrozně vzteklej, vřískal mi v hodinách, že nesnáší angličtinu a že nesnáší mě, obzvlášť když to vyšlo tak, že ji musel mít v pátek pátou hodinu, ještě k tomu jejich třída byla tehdy spojená se třídou pod nimi, protože jich bylo málo a všechny tyhle faktory přispěly k tomu, že se ve třídě, kde byl, v podstatě nedalo učit.
Žák byl neskutečně problémové dítě, měl velké problémy se zvládáním vzteku, když se mu něco nelíbilo, známka, co dostal, o čem jsme se učili, něco, co udělal nějaký jeho spolužák, tak ho chytil amok, byl v afektu, měl takový afekt, že se vůbec nedal uklidnit, musel se prostě odvádět ven na chodbu a do jiné třídy, aby se mohl vydýchat. Občas to byly takové afekty, kdy byl naprosto hysterický, kopal a mlátil kolem sebe, několikrát jsme ho ze třídy museli vynášet za ruce a za nohy, aby se ostatní mohli dál učit. Jednou ho paní asistentka vzala do jídelny aby ho mohla opláchnou u umyvadla a on vzteky vyrval baterii ze zdi. To byly takové stavy, kdy měl naběhlé žíly na čele a my jsme si mysleli, že to s ním praští a že je jeho stav na záchranku. On si tady potom po nějaké době vytvořil nějaký pocit bezpečí, protože zjistil, že mu tady nikdo neubližuje a naopak se mu všichni snaží vyjít vstříc, měl tady svoji tetu, paní učitelku, naši speciální pedagožku, a vzhledem k tomu, že byli tehdy ve třídě jen dva kluci, tak se rychle skamarádili, protože prostě tak nějak museli, takže sám taky nebyl mezi vrstevníky. V rodině měl vždy velkou oporu, zbožňoval svoji maminku a mladší sestřičku, tatínka obdivoval, tudíž jsme vyloučili i možnost, že se něco děje doma, on to měl nejspíš prostě vrozené a pak se to jeho chování zhoršilo na těch předchozích základních školách. Možná, že kdyby u nás byl od začátku, tak to do tak hrůzných extrémů vůbec nedojde.
Učitelé se učili s žákem žít, postupně a docela dlouho. Vystopovali jsme, že žák nesnáší slovo 'domácí úkol' a člověk se to napřed v něm nějak snažil zlomit, přesvědčit ho, vysvětlit mu to, nakonec jsem musela říct, že se slovo 'domácí úkol' prostě před žákem říkat nebude a nakonec jsem je úplně přestala dávat. Všem se velice ulevilo, od té doby, co nebyly domácí úkoly, se všem výrazně ulevilo. No a protože já jsem měla tu dvoutřídku, tak tam vždycky byla nějaká paní asistentka k tomu žákovi a žáka hrozně rušilo, že někdo dělá něco jiného než on, on z toho byl naprosto nepříčetný, on chtěl tu pozornost a chtěl jet, on byl nesmírně inteligentní a chytrej kluk, který kdyby se tam ta pozornost netříštila, tak on když zabral, tak byl hrozně šikovneý, ale psát, on psaní nesnášel, takže dát mu samostatnou práci na dvacet minut, to vůbec nepřipadalo v úvahu, on to prostě nedával. Takže já jsem to nakonec udělala tak, že jsem tu dvoutřídku rozdělila na dvě poloviny, takže na druhou a třetí třídu, s jednou částí byla paní asistentka a ti měli zadanou nějakou samostatnou práci a já jsem byla s tou druhou polovinou sama a pracovala jsem s nimi, každá ta polovina byla v jiné třídě aby on neviděl, že dělají něco jiného a pak asi v půlce jsme se prohodili. Takže buď jsem s ním pracovala já a nebo s ním tam byla paní asistetka a ta se zase věnovala téměř výhradně zase jemu, takže on byl takhle spokojen. No takže v podstatě, uklidňovat ho, vysvětlovat mu, že prostě mu nikdo nechce ublížit, že je tady v bezpečí, nevyvolávat konflikty a situace, které ho uváděly k nepříčetnosti, vůbec se s ním nesnažit jít do sporu, protože to vždycky končilo afektem, prostě když jsem se ho na něco zeptala a on neodpovídal, tak jsem mu prostě řekla 'Dobře, tak když nechceš odpovídat, tak neodpovídej.' a prostě jsem jela dál, radši než se pouštět do těch hádek, který nikomu neprospívaly, tak jsem mu raději řekla: 'Hele, já na tohle nemám čas.' a on potom najednou zjistil, že všichni ostatní jedou a začal se cítit mimo mísu a začal pracovat taky. Jinak on měl hrozně moc rád vlaky a lodě, takže třeba jsem to používala jako motivaci, koupila jsem speciálně pro něho razítko s lodičkou, nebo s vláčkem, nebo jsem měla kalendář s vlakama a s loděma a když se ten týden choval vzorně, tak jsem mu to dala třeba za odměnu, tím jsem s ním navazovala nějaký vztah, vlastně jsem mu tím ukázala, že na něj myslím a mám o něho zájem a on se potom snažil čím dál víc. Ještě když na to tak vzpomínám, tak jsme měli heslo, my jsme se domluvili: 'Hele, když to na tebe půjde a budeš se chovat škaredě a já už budu cítit, že to nejde, tak já prostě řeknu to heslo, nějaký co ty si vymyslíš, nějaký kouzelný slovo a když ho řeknu, tak to fakt prostě znamená, že by ses měl uklidnit a nebo odejít ze třídy.', to na něho dost fungovalo, protože jsme mezi sebou vlastně měli takový tajný jazyk a jemu se to líbilo. Kdybych to měla nějak generalizovat, tak jsme se mu prostě museli věnovat, mnohem víc jsme chválili a odměňovali, než trestali, což si myslíme, že tak se to snažili řešit na těch předchozích školách a on z toho byl v hrozné křeči. Tím že jsme menší škola a on tady měl tu paní učitelku, svoji tetu, kterou znal z dřívějška, tak se měl čeho chytit, zjistil, že se mu všichni snaží vyjít vstříc a prostě se časem uklidnil. Byla to hrozná práce a byla to kolektivní práce, dělal na tom celý pedagogický sbor a pravidelně jsme se radili, aby to, jak se k němu chováme opravdu bylo konzistentní, prostě všichni stejně, sdíleli jsme spolu, co na něj funguje a varovali jsme se, když měl třeba špatný den, to byla neskutečně týmová práce a nakonec jsme zvítězili.
Krátkodobě ihned po incidentech, kdy jsme ho museli vyvádět, přinejhorším vynášet ze třídy, tak on když se opravdu uklidnil, tak se normálně vrátil do třídy a pokračoval dál v práci, on byl prostě splachovací, myslím, že ty jeho záchvaty víc doléhaly na třídu, na ostatní děti, než na něho. V dalších hodinách se to neodráželo, on opravdu na ty záchvaty ihned zapomínal a možná byl pak, třeba ten stejný den, v těch dalších hodinách unavenější, nebo trochu porážděnější, ale rozhodně nebyl nějak dlouhodobě uražený. Z úplně dlouhodobého hlediska to prostě chtělo čas, on si potřeboval zvyknout a potřeboval pochopit, že jsme s ním všichni na jedné lodi. Každý ročník, jak rostl a moudřel, ale i jak si zvykal, tak byl vidět výrazný posun dopředu, třetí třída katastrofa, čtvrtá třída ještě hodně špatné, ale bylo tam cítit už zlepšení, pátá třída už bych řekla skoro dobré, šestá třída ještě lepší, sedmá třída v podstatě bez problému a osmá a devátá třída normální, milý, ochotný kluk, který se sám divil, co to dřív prováděl.