knew from the first grade that the student would be a problem, because any thing, when we stood in line, for example, he reacted by kicking someone, swearing at them or grabbing them by the neck. It was quite normal, almost every day, when he actually strangled our children and it was just that they went to wash the brush and he turned around and strangled us. It wasn't directed against one person at all, but it was also aggression towards girls. He just didn't care at all, it was always an act of affect, but it wasn't the affect that is present in ADHD, where he then regrets having done something. This means that I think the ADHD is simply there, even if I can't diagnose it, that the ADHD is not there. That it's just that he doesn't have fixed barriers at home and that his dad guides him hard, so if he does something, he might break one. So there's that pattern repeating itself for parents. In the first grade, my parents pointed out to me that they were focusing on him, because he already has a label from some circles that he is like a sígr. And I didn't really reflect on it, I just dealt with it as if it was always a unique case, but I didn't really focus on the whole, as if it would actually take longer than I thought.
Behavior disorders appeared in the boy already in kindergarten, and then also in school. The boy is an only child and it has a lot to do with that. He is very competitive and always wants to be first. During the week, his father tends to raise him, when his mother is at work and is absent.
Physical aggression, Verbal aggression
In the first grade, we actually had distance learning most of the time. But I think it was already in the first grade, although I'm a little confused now. But in the first class, we actually had a bad grade. Every week we evaluate how they did with a green or red scale. It's mostly like behavior. I had it set up with him in such a way that I started pasting a smiley face for every day sometime from the first semester, maybe from the second quarter. And he knew that if he only had three smileys, he only got a green-red scale, and if he only had two smileys, he already got the whole red scale.
Support, Interview
At first, the mother tried to blame it on her friends, that he was not like that at home. But then I understood that mom was lying. That he behaves like that, but that it's actually just covering up some problem they have and then I didn't get along with my mom at all. It was also a possible mistake that you believed me. With the fact that I automatically gave her feedback. When there was a red scale, I called her right away, always on Friday. Why, for what and what they should focus on. This means that I told her that we actually have to pull the same rope and have the handrails set the same way. But I know that it didn't work at home anyway, that he doesn't seem to have those barriers anyway. This means that he behaves in a certain way at school, but I know that he behaves differently on the playground, for example with his parents. Somehow, we seem to comply with the fact that we know that perhaps we have to prevent some things, that, for example, he was in the locker with a person last year. The person is a slower learner and as the learner is violent, there were collisions. When I divided them into groups, it was impossible to be with someone who was just slower, so I tried to prevent conflicts. But the question is when puberty comes, how will it be. Maybe someone would say why I didn't send him to a counseling center, but it's still manageable within us and I think it's still just about the guards. When he has them, he seems to be fine. Sometimes they break them. I'm not saying that it's not, but like when the guardrails are there and when you honk at him, he just kind of steps. Children with ADHD don't have that, they act in shorthand, so I don't think there is a problem with this. So what I think I did wrong is that I didn't recognize it sooner. What I think is good is that we introduced a system of those smileys, where it was clearly established for what. He automatically knew that as soon as he hit a student or whatever, there was an immediate minus point. So far, the points apply to him, because I don't give minuses at all or just a little. So, for now, the repression seems to be there. Someone would say and how motivating, because we praise him. We say you, student, nothing happened this week or you helped a friend. For any little thing, when he shows himself to be empathetic, praise that this is the right way. He often reacts well to girls now, when he probably already likes them. So it's good to put him in a group like with smart girls. He's kind of good when he interacts with those little girls. So it's like it's good to mix groups in this, but as soon as he sees the weak link somewhere, we know that we have to be careful with him.
9 let, 3. ročník
Florbal
Mgr., Učitelství prvního stupně, Speciální pedagogika
Od první třídy jsem věděla, že žák bude problémový, protože jakákoli věc, když jsme stáli v řadě třeba, tak reagoval tím, že do někoho kopl, řekl mu nadávku nebo ho chytil pod krkem. Úplně běžně skoro každý den, kdy fakt nám škrtil děti a bylo to třeba jenom to, že si šli vyprat štětec a on se otočil a škrtil. Nebylo to vůbec zaměřeno proti jednomu člověku, ale byla to i třeba agrese vůči holkám. Prostě bylo mu to absolutně jedno, bylo to vždycky jednání v afektu, ale nebyl to afekt takový, jako je přítomný u ADHD, kdy pak lituje, že něco udělal. To znamená, že si myslím, že tam to ADHD prostě, i když to nemůžu diagnostikovat, že to ADHD tam není. Že to je jenom tím, že nemá pevně nastavené mantinely doma a že jeho tatínek ho tvrdě vede, takže když něco provede, tak mu třeba jednu praskne. Takže tam je ten vzorec opakující se pro rodiče. V první třídě mě rodiče upozorňovali na to, že jsou zaměření na něj, protože už jde s cejchem z nějakých kroužků, že je jako sígr. A já jsem to úplně jako nereflektovala, řešila jsem to jenom tak jakože vždycky je ojedinělý ten případ, ale nezaměřila jsem se vlastně úplně na ten celek, jakože to vlastně asi bude trvat déle, než jsem si myslela.
Poruchy chování se u chlapce objevovaly už ve školce, a pak i ve škole. Chlapec je jedináček a s tím to velmi souvisí. Je velmi soupeřivý a chce být vždy první. Přes týden ho vychovává spíše tatínek, kdy maminka je v zaměstnání a je nepřítomná.
V první třídě vlastně jsme měli distanční výuku většinu času. Ale myslím si, že už to bylo v první třídě, i když se mi to teď trochu motá. Ale my jsme vlastně v první třídě měli hodnocení šupinkama. Každý týden hodnotíme zelenou nebo červenou šupinou, jak se jim dařilo. Je to většinou jako chování. Já jsem to měla u něj nastavené tak, že já jsem první třídě začala někdy od pololetí možná už od druhého čtvrtletí lepit za každý den smajlíka. A on věděl, že když má jenom tři smajlíky, tak dostává třeba jen zeleno-červenou šupinu a když měl jen dva smajlíky tak už dostal celou červenou šupinu.
Maminka se to prvně snažila svést na kamarády, že on takový doma není. Pak jsem pochopila ale, že maminka lže. Že se chová tak, ale že to vlastně jenom zastírá nějaký problém, který mají a pak už jsem se s maminkou úplně nemazala. To byla taky možná chyba, že jsi mi uvěřila. S tím, že jsem jí automaticky dávala zpětnou vazbu. Když byla červená šupina, tak jsem jí hned volala, vždycky v pátek. Proč, za co a na co oni se mají zaměřit. To znamená, že jsem jí říkala, že vlastně musíme táhnou za stejný provaz a mít stejně nastavené ty mantinely. Ale vím, že to doma stejně nefungovalo, že ty mantinely stejně jakoby nemá. To znamená, že on se chová ve škole nějak, ale vím, že na hřišti se chová třeba s rodiči zase jinak. Nějak to jakoby dodržujeme s tím, že víme, že třeba už musíme předcházet nějakým věcem, že třeba ve skříňce byl loni s osobou. Osoba je pomalejší žák a jak je žák prudký, tak tam vznikaly kolize. Když jsem je dělila do skupiny, že nemůže být třeba s někým, kdo je právě pomalejší, takže jsem se tímto snažila předcházet konfliktům. Ale otázka je, až přijde puberta, jak to bude. Možná by někdo řekl, proč jsem ho neposlala do poradny, ale pořád je to zvládnutelný v rámci nás a myslím si, že to je pořád jenom o těch mantinelech. On když je má tak jakoby je v pořádku. Někdy je poruší. Já neříkám, že ne, ale jako když ty mantinely jsou a když se na něj houkne, tak on prostě jako šlape. To děti s ADHD nemají, oni jednají zkratkovitě, takže já si myslím, že v tomhle problém není. Takže co si myslím, že jsem se zachovala špatně je, že jsem to nerozpoznala dřív. Co si myslím, že dobře je, že jsme zavedli systém těch smajlíků, kde bylo jasně stanoveno za co. Automaticky věděl, že jakmile uhodí žáka nebo cokoliv, ihned je mínusový bod. Zatím body platí na něj, protože já mínusáky vůbec nedávám nebo jako málo. Takže zatím jakoby ta represe tam je. Někdo by řekl a jak motivačně, protože ho chválíme. Říkáme ty jo žák, tento týden vůbec nic jako nebylo nebo fakt jako pomohl si kamarádovi. Za jakoukoliv drobnost, kdy on se projeví jako empatický pochválit, že to je ta správná cesta. Často dobře už teď reaguje na holčičky, kdy se mu už asi líbí. Takže je dobrý třeba ho dávat do skupiny jako s holkami šikovnými. On jako v interakci s těmi holčičkami je jakoby dobrý. Takže jakoby v tomhle tom je dobrý míchat skupiny, ale prostě jakmile vidí někde ten slabší článek, tak víme, že tam si musíme dávat prostě pozor u něj.