worked at the center for 18 years. I had a 22-year-old pupil in the cooking class there. She was in a wheelchair, she needed constant attention. But no, just physical help, she often interrupted the class because she kept asking questions to keep the conversation going. Or, on the contrary, she was completely losing focus. Gradually, she began to demand more and more attention and interfere with my personal life. The biggest problem was that the student was in a stationary school for years, where we taught her some habits, but when her mother took her home for the holidays, she had no routine there, just a tablet in her hand and all the work was wasted. We all knew she showed signs of mild autism, she needed attention, rules and a fixed routine. But mother refused to solve these things, and in the end she just threw sticks under our feet. Teaching with her usually went as follows. I started to explain what we were going to do, she checked in several times to tell me what she was doing, what she was thinking about, what it reminded her of, or to follow her, take off her sweater. I took off her sweater and the student tried to start a conversation right away. She said she didn't have a notebook. And mom won't buy it for her. I gave her one of my spares, then she said she wanted to explain the assignment again. But to stand by her. Whenever I went to the others, she tried to call me back or wanted to wear a sweater. When she got bored, she looked out the window and started humming a song to herself. So I promised her that if she pays attention for 2 hours now, I'll go with her to the coffee machine during the break and we'll talk. We agreed on the rules and it worked. However, whenever she drove home, the whole process started all over again. Which was devastating for me as a teacher. I lost an awful lot of energy and the result was nowhere in sight.
Žačka shows signs of mild autism, which, however, has not been confirmed. He has a physical disability, is in a wheelchair and has poor fine motor skills. He also shows signs of loneliness, constantly requires attention, does not have a fixed routine at home. Her mother confiscates her tablet. He can't hold attention for long.
Verbal disruption of lessons
I felt sorry for the student, I tried to make up for her missing mentor all year, I bought her a snack, coffee, I talked to her. I used the PBS method, I tried to reward her for good behavior and work and thus motivate her to work. I also tried to somehow set her daily schedule into sections that suited her.
Support
In the short term, the method worked. Over the course of the year, she improved, became less disruptive and, above all, fulfilled what she had to do. But thanks to the unset regime at mother's house, all the work came to naught. I helped her experience one good year, but it took away my energy for ten years ahead. The student gradually demanded more and more attention outside of class and rather began to take me as a surrogate mother in the hospital. And that was wrong, she was overly fixated on me and her behavior was more like blackmail than a reward for the work done. In class, she would sometimes deliberately start singing or shouting loudly to get my attention and I promised her a chat over coffee. Žačka is one of the cases of people who live in an inpatient facility and will only survive after it. And it was very challenging for me as a teacher/educator to understand that I cannot save everyone. The lack of assistants doesn't help much. You can't attend to one child around the clock when you have five more with special needs in the classroom. And you can't be their surrogate mother either. I'm sorry, I'm sorry for her and how it will probably turn out. I chose PBS as a method of dealing with her interruptions, it was busy, and I believe that if she had a set regime at home and her mother devoted herself to her also in terms of talking, the method would have been successful in the long term as well. And she wouldn't fixate on me as much afterwards. Fifteen minutes of chat and coffee is a suitable reward for two hours of work in class.
22; centrum Kociánka – týdenní stacionář
Hry na tabletu
Rušení výuky,Nevhodné chování
Mgr. v oboru učitelství pro první stupeň, dále Bc z dvojoboru chemie a výchova ke zdraví a Bc v oboru speciální pedagogiky
Pracovala jsem v centru 18 let. Měla jsem tam v kroužku vaření žačku ve věku 22 let. Byla na vozíku, potřebovala neustále pozornost. Ale ne, jen fyzickou pomoc, často vyrušovala v hodině, protože kladla neustále otázky, aby rozvedla konverzaci. Nebo naopak úplně ztrácela pozornost. Postupně se začala dožadovat víc a víc pozornosti a narušovat tak můj osobní život. Největším problémem bylo, že žačka byla celé roky ve stacionáři, kde jsme ji učili nějakým návykům, ovšem když si ji matka vzala na prázdniny domů, neměla tam žádný režim, jen tablet v ruce a veškerá práce přišla vniveč. Všichni jsme věděli, že vykazuje známky lehkého autismu, potřebovala pozornost, pravidla a pevný režim dne. Ovšem matka odmítala tyto věci řešit, a nakonec nám tím jen házela klacky pod nohy. Výuka s ní většinou probíhala následovně. Začala jsem vysvětlovat, co budeme dělat, u toho se několikrát přihlásila, aby sdělila, co dělala, na co myslí, co jí to připomíná nebo, abych šla za ní, sundala jí svetr. Sundala jsem jí svetr a žačka se snažila hned začít konverzaci. Řekla, že nemá sešit. A máma jí ho nekoupí. Dala jsem jí jeden svůj náhradní, poté řekla, že chce znovu vysvětlit zadání. Ale abych stála u ní. Kdykoli jsem odešla k ostatním, snažila se mě znovu přivolat k sobě nebo chtěla obléct svetr. Když se začala nudit, koukala z okna a začala si broukat písničku. Tak jsem jí slíbila, že když teď bude 2 hodiny dávat pozor, půjdu s ní o přestávce k automatu na kafe a popovídáme si. Domluvily jsme si pravidla a ona fungovala. Avšak kdykoli jela domů, začal celý proces odznovu. Což pro mě jako pro učitele bylo ubíjející. Ztratila jsem strašně moc energie a výsledek v nedohlednu.
Žačka projevuje známky lehkého autismu, který však nemá potvrzený. Má tělesné postižení, je na vozíku a má špatnou jemnou motoriku. Dále vykazuje známky osamělosti, neustále se vyžaduje pozornosti, nemá doma pevný režim. Matka ji zabavuje tabletem. Nedokáže dlouho udržet pozornost.
Žačce mi bylo líto, snažila jsem se jí celý rok vynahrazovat chybějícího mentora, kupovala jsem jí svačinu, kávu, povídala jsem si s ní. Použila jsem metodu PBS, snažila jsem se ji odměňovat za dobré chování a pracování a motivovat ji tak k práci. Dále jsem se snažila jí nějak nastavovat režim dne do úseků, které ji vyhovovaly.
Z krátkodobého hlediska metoda zabírala. V průběhu roku se zlepšovala, méně vyrušovala a hlavně plnila, co měla. Ale díky nenastavenému režimu u matky doma přišla všechna práce vniveč. Pomohla jsem jí zažít jeden hezký rok, ale mně to vzalo energii na deset let dopředu. Žačka postupně vyžadovala víc a víc pozornosti mimo hodiny a spíše mě začala brát jako náhradní matku ve stacionáři. A to bylo špatně, přehnaně se na mě fixovala a spíše její chování sklouzlo k vydírání nežli odměny za odvedenou práci. V hodinách někdy naschvál začala hlasitě zpívat nebo vykřikovat, aby upoutala mou pozornost a slíbila jsem jí povídání při kávě. Žačka je jeden z případů lidí, kteří žijí ve stacionáři a po něm už budou jen přežívat. A pro mě jako pro učitelku/vychovatelku bylo velice náročné pochopit, že nemůžu spasit každého. Nedostatek asistentů tomu moc nepomáhá. Nejde se věnovat jednomu dítěti nepřetržitě, když máte dalších pět se speciálními potřebami ve třídě. A také nejde být jejich náhradní matkou. Je mi to líto, je mi líto jí a toho, jak nejspíše dopadne. Jako metodu řešení jejího vyrušování jsem zvolila PBS, ta zabírala a věřím, že kdyby měla doma nastavený režim a matka se jí věnovala i po stránce povídání si, byla by metoda úspěšná i z dlouhodobého hlediska. A ona by se poté tolik nefixovala na mě. Patnáct minut povídání a káva jsou vhodnou odměnou za dvě hodiny pracování v hodině.