encountered the student's behavior for the first time in the third year, i.e. in the eighth year of elementary school, when she was already attending our eight-year high school. I joined the school as a brand new teacher and her class was one of the first I taught French. Their previous French teacher had given them a pretty rough foundation and there were big gaps in French across the class. As a teacher at the very beginning of my career, I had the idea and feeling that I would teach everyone French and that all students would love French. This was not a very good approach in the beginning, which was especially evident in the case of the student. Over time the class started to progress in French, of course each student had a slightly different level, but in general I felt that I could watch their French develop. However, this was not the case with the student. From the beginning of my arrival, it was obvious that she did not enjoy French at all and refused to cooperate with me in any way. Although she did not have any serious disciplinary problems, such as profanity, etc., her attitude was characterized by absolute lack of interest, both in the case of homework, and also in the case of class work and writing tests. At the beginning, I set clear rules for the class - i.e. that I would give negative points for not completing assignments and inactivity in class, which I followed. Since the student did not regularly hand in her homework, refused to cooperate in class, and often passed the tests completely blank, I began to evaluate her with negative points, and I even suggested reprimanding the class teacher. But none of that worked, and the student didn't care about the negative points, just like the French lessons, which she herself told me several times with the words "but do what you want, I don't care what you give me as a grade
The student lived only with her mother and maternal grandmother, her parents were divorced, and I had information from the class teacher that her father had been prosecuted. The mother worked a lot, so the student was mainly taken care of by her grandmother, but she was not able to be strict with her granddaughter and probably overlooked many things. The student's grandmother then died, I think, when she was 13 years old, and the student was often alone at home, as she had no siblings. As for relationships in the classroom, the student was again neutral and hardly expressed herself. She didn't make any serious problems, but she wasn't interested in excelling in anything either, she didn't really get involved in anything, mostly she didn't care. She had a few friends in the class, I don't think they had any negative influence on her, rather I often caught them helping her with tests or I found the same mistakes in their homework and it was clear to me that they were making her copy them.
Failure to meet school obligations/unpreparedness for classes, Not attending to teaching/Inattention to teaching
Since no reprimands or bad grades had almost any effect, I decided after a while to abandon the idea that all my students would love my subject and speak French. I arranged an individual consultation with the student, where I explained to her that I understand that she does not enjoy my subject, but that there are certain rules that apply to everyone, and they need to be followed. We agreed that she would at least start making minimal efforts and that if I saw this effort, I would not demand perfect results from her. I also changed the grading of tests and homework, where I no longer graded e.g. the entire essay with one grade, but separately graded the completed assignment, completed word count, original idea, grammar, and vocabulary, and determined the final grade by the average. In class, I stopped threatening with reprimands, but on the contrary, I started appreciating even minimal effort, for example the willingness to read a short text or answer a single question. And of course for all students, because as I said before, the rules apply to everyone the same.
Agreement, Support, Interview, Warning
We still struggled in the beginning and there were some minor problems at times, but I felt that this approach worked. Over time, I began to find that appreciating the little things motivates a student much more than bad grades and disciplinary actions, and within a year we developed a fairly good relationship. I started to respect that she will never like French and I therefore valued above all that she worked (albeit with mistakes) and tried, she in turn respected that she had to make at least some effort and that our relationship would be like this within some possibilities work. In this case, of course, it is also necessary not to forget that pupils who make a significantly greater effort also need to be praised, directly proportional to their effort, because otherwise they will start to feel that they don't have to do much either. What I mean by this is that the positive motivation in this case really worked much better than the previous negative one, and that only since then we managed to get along somehow. The student no longer studies at our school because she recently graduated, but when I met her during the holidays, she thanked me back for my attitude and told me that she was very happy that we finally managed to come to an agreement and that I understood what she was up to and why not
14 let, kvarta (9. ročník)
hra na kytaru, zvířata, matematika, fyzika, chemie
Magisterské; Francouzský jazyk a Tělesná výchova
Setkal jsem se s chováním žákyně poprvé v tercii, tedy v osmém ročníku ZŠ, kdy už ale navštěvovala naše osmileté gymnázium. Nastoupil jsem na školu jako úplně čerstvý učitel a její třída byla jednou z prvních, které jsem francouzštinu učil. Jejich dřívější učitelka francouzštiny jim předala dost hrubý základ a napříč celou třídou byly ve francouzštině velké mezery. Jako učitel na úplném začátku své kariéry jsem měl představu a pocit, že já naučím všechny francouzsky a že všichni studenti budou francouzštinu milovat. To ze začátku nebyl moc dobrý přístup, což se ukázalo hlavně v případě žákyně. Postupem času se třída začala ve francouzštině posouvat, samozřejmě každý z žáků měl úroveň trošku jinou, ale obecně jsem měl pocit, že mohu sledovat, jak se jejich francouzština vyvíjí. U žákyně tomu ale tak nebylo. Od začátku mého nástupu bylo zřejmé, že ji francouzština vůbec nebaví a odmítala se mnou jakkoliv spolupracovat. Nevyskytovaly se u ní sice žádné vážné kázeňské problémy, jako např. vulgární projevy apod., její přístup ale značil absolutní nezájem a to jak v případě domácích úkolů, tak i v případě práce v hodině a psaní testů. Na začátku jsem třídě stanovil jasná pravidla – tedy, že neplnění úkolů a neaktivitu v hodině budu hodnotit zápornými body, což jsem také dodržoval. Jelikož mi žákyně pravidelně neodevzdávala domácí úkoly, odmítala spolupracovat v hodinách a testy často odevzdávala úplně prázdé, začal jsem ji hodnotit zápornými body, a navrhoval jsem dokonce i napomenutí třídního učitele. Nic z toho ale nefungovalo a záporné body byly žákyně úplně stejně jedno, jako hodiny francouzštiny, což mi ostatně několikrát i sama oznámila slovy „však si dělejte, co chcete, mně je jedno, co mi dáte za známku
Žákyně žila pouze se svou matkou a babičkou z matčiny strany, její rodiče byli rozvedeni a od třídního učitele jsem měl informace, že její otec byl trestně stíhaný. Maminka hodně pracovala, a tak se o žákyni starala především její babička, která ale nebyla schopna být na vnučku přísná a hodně věcí pravděpodobně přehlížela. Babička žákyně poté myslím v jejích 13ti letech zemřela a žákyně tak byla často doma úplně sama, jelikož neměla žádné sourozence. Co se týče vztahů ve třídě, byla žákyně opět neutrální a téměř se neprojevovala. Nedělala žádné vážné problémy, ale ani v ničem neměla zájem vynikat, do ničeho se moc nezapojovala, většinou jí vše bylo jedno. Kamarádů ve třídě pár měla, myslím, že na ni neměli nijak negativní vliv, spíš jsem je často přistihl, že jí pomáhají s testy nebo jsem u nich nacházel totožné chyby v domácích úkolech a bylo mi tedy jasné, že jí je dávají opsat.
Jelikož žádná napomenutí ani špatné známky neměly téměř žádný vliv, rozhodl jsem se po čase opustit myšlenku, že všichni moji studenti budou můj předmět milovat a budou mluvit francouzsky. S žákyní jsem se domluvil na individuální konzultaci, kde jsem jí vysvětlil, že chápu, že ji můj předmět nebaví, ale že existují určitá pravidla, která platí pro všechny, a ta je potřeba dodržovat. Domluvili jsme se, že se začne alespoň minimálně snažit a že pokud tuto snahu uvidím, nebudu po ní požadovat perfektní výsledky. Pozměnil jsem také hodnocení testů a domácích úkolů, kde jsem již nehodnotil např. celou esej jednou známkou, ale hodnotil jsem zvlášť splněné zadání, splněný počet slov, originální nápad, gramatiku a slovní zásobu, přičemž jsem výslednou známku určil průměrem. V hodinách jsem přestal hrozit napomenutími, ale naopak jsem začal oceňovat i minimální snahu, např. ochotu přečíst krátký text nebo odpovědět na jedinou otázku. A to samozřejmě u všech žáků, protože jak jsem již říkal, pravidla platí pro všechny stejně.
Ze začátku jsme ještě bojovali a byly tam občas nějaké drobné problémy, ale vnímal jsem, že tento přístup zafungoval. Postupem času jsem začal zjišťovat, že oceňování maličkostí žákyni motivuje mnohem více, než špatné známky a kázeňské postihy, a během jednoho roku jsme si vypěstovali poměrně dobrý vztah. Já jsem začal respektovat, že francouzštinu nikdy nebude mít ráda a hodnotil jsem tedy především to, že pracovala (ačkoliv s chybami) a snažila se, ona zase respektovala, že musí vyvinout alespoň nějakou snahu, a že náš vztah takto bude v rámci nějakých možností fungovat. V tomto případě je pak samozřejmě nutné nezapomínat i na to, že žáky, kteří vyvíjejí podstatně větší snahu, je také potřeba chválit, a to přímo úměrně jejich snaze, protože jinak začnou mít pocit, že také nemusí nic moc dělat. Chci tím ale říct, že ta pozitivní motivace v tomto případě opravdu zafungovala mnohem lépe, než ta předchozí negativní, a že až od té doby se nám podařilo společně nějakým způsobem vycházet. Žákyně už na naší škole nyní nestuduje, protože nedávno odmaturovala, když jsem ji ale o prázdninách potkal, děkovala mi zpětně za můj přístup a řekla mi, že je velmi ráda, že jsme se nakonec dokázali domluvit a že jsem chápal, na co měla a na co ne.