met the student for the first time in the third grade, when I took over the classroom from the elementary teacher. I noticed his different and very defiant behavior already on the adaptation day at the beginning of September. Back then, we spent the day playing and socializing, nothing was actually required of the children, yet even then the pupil refused to participate in the team and games in any way and let it be known very rudely. He did not work during classes, it was very difficult to get him to do any activity. He was also very moody every day - strong reactions to environmental stimuli including crying and raging - which I attributed to a confirmed diagnosis of ADHD, but he also suffered from persistent psoriasis and a rash which left him visibly frustrated throughout the day. He would vent his bad mood by interrupting and refusing work. Getting him to engage in any productive activity was such a problem that right at the end of the school year I got in touch with his parents and his former class teacher, with both sides claiming that such behavior was typical for the student. We discussed with the parents the possible reasons why the pupil boycotts classes in this way, after which we came to the conclusion that they do not have an educational system in place at home - so the pupil was not rewarded for good behavior and punished for bad (of course I do not mean physical punishments). It was clear to me that this was the reason why threatening a note or calling the parents didn't work on the student - he knew it wouldn't be a big inconvenience. Unfortunately, my dad also told me, “School is the least of his problems.
The student's family situation was complicated. His parents are divorced, and he spends the week with his father and stepmother, where he also has a younger sibling who, as a child of his parents, received more attention from adults. He spent weekends with his mother, who had a new boyfriend and a child with him, so a similar situation arose as in the father's household, when the pupil ended up in the second grade. The father was involved in education and school sessions with sincere interest, the mother, on the other hand, showed no interest. It is possible that it is because of this distribution of attention that the student respects men rather than women. He was not popular in class because he was loud and very vulgar. He had one friend, who happened to be the natural leader of the class, who led him (and the rest of the class) in the wrong direction. Together they robbed a store and tended to bully other classmates. This pair was shunned and feared by the class, they did not oppose them and stepped out of their way.
Emotional outbursts, Not attending to teaching/Inattention to teaching
One effective way to suppress disruptive behavior in the classroom was physical incentive. Since he did not respond to verbal admonitions or work assignments, a tap on his shoulder proved effective, after which he calmed down in most cases and began working on the task. I also arranged weekly consultations with the parents, where we discussed behavior and grades. Together we developed a system of rewards and punishments - at the end of the day, the student received feedback on his behavior in the form of smileys. If he was good all week or at least tried (a series of smiling emoticons), he was rewarded on the weekend with a trip to the pool, a visit to a pizzeria or an extension of the allowed time at the PC. Parents carefully tried to follow the system, did not miss any rewards, took the whole process very seriously.
Agreement, Support, Interview, Warning
During the longer period when the system of rewards and punishments was used, the student learned to perceive the rules and follow them. Of course, he had his periods when he was angry again, subject to moods or frustration from the illness, but the change was noticeable and he was better to work with in class. Unfortunately, there was a change in the second grade - the teachers alternated more, so the class teacher did not have the opportunity to devote more time to him than in her lessons, so she did not have time to monitor and solve intensively the student's problem with the rules. He returned to fighting the more benevolent female teachers, even bringing some to tears.
11 let – 5. ročník
počítačové hry
Agrese,Odmítání spolupráce,Emoční labilita
1. stupeň ZŠ
Žáka jsem poprvé potkala ve třetí třídě, když jsem převzala třídnictví po elementaristce. Všimla jsem si jeho odlišného a velmi vzdorovitého chování už na adaptačním dni na začátku září. Tehdy jsme trávili den hrou a sdružováním, nic po dětech vlastně nebylo vyžadováno, přesto už tehdy žák odmítal jakkoli se zapojit do kolektivu a her a dával to velmi okatě znát. Během vyučování pak nepracoval, bylo velmi náročné přimět ho k jakékoli činnosti. Také byl každý den velmi náladový – silné reakce na okolní podněty včetně pláče a zuřivosti -, což jsem přisuzovala potvrzené diagnóze ADHD, ale také trpěl neustupující lupénkou a vyrážkou, což ho po celý den viditelně frustrovalo. Zlou náladu si pak vybíjel právě třeba vyrušováním a odmítáním práce. Dovést ho k jakékoli produktivní činnosti byl takový problém, že jsem se hned z kraje školního roku spojila s jeho rodiči i bývalou třídní učitelkou, přičemž obě strany tvrdily, že je takové chování pro žáka typické. S rodiči jsme probrali možné důvody, proč žák výuku takto bojkotuje, načež jsme došli k tomu, že doma nemají zavedený výchovný systém – žák tedy nebyl odměňován za dobré chování a trestán za špatné (samozřejmě nemám na mysli fyzické tresty). Bylo mi jasné, že je právě tohle důvod, proč na žáka nefungují pohrůžky poznámkou nebo zavoláním rodičů – věděl, že z toho nebude žádná velká nepříjemnost. Bohužel mi tatínek také řekl: „Škola je jeho nejmenší problém.
Rodinná situace žáka byla komplikovaná. Jeho rodiče jsou rozvedení, přičemž přes týden je u otce a nevlastní matky, kde má také mladšího sourozence, který jako společné dítě rodičů dostával více pozornosti dospělých. Víkendy trávil u matky, která měla nového přítele a s ním dítě čili nastala podobná situace jako v domácnosti otce, kdy se žák dostal na druhou kolej. Otec se do výchovy a školních sezení zapojoval s upřímným zájmem, matka naopak nejevila zájem žádný. Je možné, že právě z tohoto rozložení pozornosti žák spíše respektuje muže než ženy. Ve třídě oblíbený nebyl, jelikož byl hlasitý a velmi vulgární. Měl jediného kamaráda, náhodou přirozeného vůdce třídy, který ho vedl (i zbytek třídy) špatným směrem. Společně vykradli obchod a tíhli k šikaně ostatních spolužáků. Této dvojice se třída stranila a bála, nekladli jim odpor a ustupovali jim z cesty.
Jedním z účinných potlačení rušivého chování ve třídě byla fyzická pobídka. Jelikož nereagoval na slovní napomenutí ani zadání práce, osvědčilo se sáhnout mu na rameno, načež se ve většině případů zklidnil a začal pracovat na úkolu. Domluvila jsem se také s rodiči na každotýdenních konzultacích, kde jsme probírali chování i prospěch. Společně jsme vyvinuli systém odměn a trestů – žák na konci dne dostával zpětnou vazbu na své chování formou smajlíků. Pokud byl celý týden hodný či se aspoň snažil (řada usměvavých smajlíků), byl o víkendu odměněn třeba výletem na bazén, návštěvou pizzerie nebo prodloužením povoleného času u PC. Rodiče se pečlivě snažili systém dodržovat, nevynechávali žádné odměny, brali celý proces velmi vážně.
Žák se během delší doby, kdy se systém odměn a trestů používal, naučil vnímat pravidla a dodržovat je. Samozřejmě měl svá období, kdy zase zlobil, podléhal náladám nebo frustraci z nemoci, přesto byla změna znát a lépe se s ním ve třídě pracovalo. Na druhém stupni bohužel došlo k obratu – učitelé se více střídají, třídní tedy neměla možnost věnovat se mu víc než ve svých hodinách, neměla tedy kdy sledovat a řešit intenzivně žákův problém s pravidly. Vrátil se k boji proti benevolentnějším učitelkám, některé dohnal dokonce k pláči.