At the beginning of the school year, I took over a new class of sixth graders as class teacher. I had to solve a problem with the aggressive behavior of one of the boys. On the one hand, the student was studious, willing to help and join the team, but he was easily provoked. For example, when someone said an insult to him, he reacted by throwing things. When the boys took something from his bench, he started cursing profanity. What others took as a friendly nudge, he took as an attack on his person.
The problem had its roots in the family, where the pupil's father also behaved similarly aggressively, which gave him the impression that such behavior was normal.
Physical aggression, Verbal aggression
I decided to teach the student to be considerate of his classmates. By chance, I came across a book on nonviolent communication that inspired me to come up with a solution. I started to include in the lessons activities where the students shared their feelings and the reasons for them. As part of a foreign language, it was also good vocabulary practice. I found out that the student was bothered by taking things because his younger brother used to take and destroy them at home. The other students were receptive and learned to ask each other before taking anything.
Working with the collective, Interview
Over time, it was possible to achieve that not only the problematic student, but everyone learned to be considerate. During conflicts, I used non-violent communication and let the students explain what bothered them and what they would need to improve the situation.
6. třída
počítačové hry, fotbal,
Agrese
Doktorské (PhDr), čeština, němčina
Na začátku školního roku jsem jako třídní přebrala novou třídu šesťáků. Hned ze začátku jsem musela řešit problém s agresivním chováním jednoho z chlapců. Žák byl na jednu stranu učenlivý, ochotný pomáhat a zapojovat se do kolektivu, ale snadno se nechal vyprovokovat. Třeba když mu někdo jen řekl: „Jsi blbej“, na což ostatní děti reagovali odpovědí: „však ty taky“, tak žák začal po tom dotyčném třeba házet věci (pouzdro, sešity, učebnice, ale dokonce třeba i kružítko). Když mu kluci třeba něco vzali z lavice, začal jim okamžitě sprostě nadávat. To, co ostatní brali jenom jako takové kamarádské pošťuchování ze srandy, on prostě okamžitě bral jako útok na svou osobu.
Problém měl kořeny v rodině, kde se podobně agresivně choval i otec žáka, což u něj vytvořilo dojem, že takové chování je normální.
Rozhodla jsem se žáka naučit ohleduplnosti ke spolužákům. Náhodou jsem narazila na knihu o nenásilné komunikaci od M. Rosenberga, která mě inspirovala k řešení. Důležité bylo zapojit celou třídu, aby žák viděl kolem sebe ten příklad toho, jak spolu lidé mohou komunikovat, aniž by k tomu používali násilí nebo agresi. Začala jsem tedy do hodin nenápadně zařazovat aktivity, kdy si měli žáci navzájem sdělovat, jak se zrovna cítí a taky odůvodnit proč se tak cítí a co by jim třeba zlepšilo náladu. V rámci cizího jazyka to skvěle fungovalo i jako procvičení slovní zásoby, takže dětem ani nepřišlo, že by to mělo nějaký jiný význam. Tahle jsem třeba postupně zjistila, že žákovi vadí braní věcí, protože mu je doma neustále bere mladší bratr, dost často mu je taky zničí, takže se prostě bojí, aby mu něco nezničili i kluci ve škole.
Ostatní děti byli neskutečně vnímavé, až mě to samotnou překvapilo, a tak se nám postupem času podařili docílit toho, že se nejen žák, ale opravdu všichni sebe navzájem ptali, jestli si smí něco od toho druhého vzít. Samozřejmě, čas od času se nějaké konflikty objevily, ale zde jsem zase používala nenásilnou komunikaci a aktéry daného konfliktu vždycky dala dohromady a nechala je, ať si navzájem sdělí, proč reagovali zrovna takhle, co jim vadilo a co by potřebovali, aby se to příště nestalo.