Uncontrolled fear of the father's reaction; the fear of the pupil leaving a school in which he was comfortable and which resonated with his faith and life values.
The student was of a calm, balanced nature (outwardly), significantly introverted, non-conflicting with certain obvious manifestations of anxiety. These gradually increased and finally brought him to me, with the fact that he was able to describe his fears and bring to a stranger his fear of his father's reaction to his failure to study.
The solution is described in the case study. It was a confidential conversation aimed at finding a possible way to manage fears and paralyzing anxiety. At the same time, emphasis was placed on explaining the entire situation to the student from the teacher's point of view. The insurmountable moral framework of the entire potential solution was emphasized.
The student fulfilled everything on which the agreement was based, but at the same time there was also a liberating realization of reality, albeit for the student accompanied by a difficult clash with the father's authority. Both parties became more aware of the importance of mutual communication and trust. I was glad that everything turned out well. There is another case from a similar period, this time from the third year. The whole school back then was very much based on trust and interpersonal relationships. In the class I taught, there was one not entirely gifted, but hardworking and very honest student, religious and straightforward. He wasn't one of those I was close to in class. He didn't like my subject, we both knew it. At that time, I had not been teaching for very long, I always tried to be fair and objective, and also to ensure that my knowledge met certain minimum criteria. Well, what happened was that the student was to be classified as insufficient and thus had to face reparation. That's when he came to me asking if it couldn't be done somehow so he wouldn't fail, because he has a very strict father and he would immediately kick him out of school, which he liked very much. We discussed it together for a long time. I explained to him that he had to get a high five. For the sake of the others in the class, to make it fair, and also because I myself cannot adjust my standards and ideas somehow according to the current situation or whether I want or do not want to help someone. I tried to explain to him that in order to teach well, I also have to be myself and I have to believe in what I do and that I treat everyone the same. He acknowledged everything, but you could see that he was suffering terribly internally, despite the fact that he was rather an inseparable introvert type, or maybe because of that. We parted saying that I would think about it some more. Finally, I tried an entirely offline option. I went to my class teacher and explained the whole situation to him. He himself added additional information about the student and the family. Together we came up with one option that was built on a great deal of trust. We agreed with him on the procedure that I would write him a four, but the report card would be unsigned by the class, so it would be invalid. He will learn over the holidays and come for an examination at the repair level, and then we will provide him with the missing signature, which will also solve everything from a legal point of view. The whole thing was very cowboy behavior from the point of view of today's correctness and the formalism of the time, but everything was leading to one thing. To help a person who deserved it, but at the same time not to lie or sin. He arrived at the end of the holidays, he could only do a four and everything was concluded by signing the class teacher's report card. We also informed the director about the whole event in advance, so that a possible problem does not happen to him completely unexpectedly. I took all responsibility for it. He said: "don't even tell me that guys, I don't want to know anything about it
17 let, třetí
neznámo
Mgr;  matematika - biologie
Nezvládnutá obava z reakce otce; strach z toho, že by žák opustil školu, v níž mu bylo dobře, a která souzněla s jeho vírou a životními hodnotami.
Žák byl klidné vyrovnané povahy (navenek), výrazně introvertní, nekonfliktní s určitými patrnými projevy úzkosti. Ty se postupně zvyšovaly a nakonec jej přivedly za mnou s tím, že dokázal popsat své obavy a přiblížit cizí dospělé osobě svůj strach z otcovy reakce na nezvládnutí studia.
Řešení je popsáno v kazuistice. Šlo o důvěrný rozhovor, který směřoval k nalezení možné cesty ke zvládnutí obav a paralyzující úzkosti. Současně byl kladen důraz na vysvětlení celé situace žákovi z pohledu učitele. Zdůrazněn byl nepřekročitelný morální rámec celého potenciálního řešení.
Žák splnil vše na čem byla postavena dohoda, současně ale došlo i k osvobozujícímu poznání reálné skutečnosti, byť pro žáka provázené nelehkým střetem s autoritou otce. Obě strany si lépe uvědomily důležitost vzájemné komunikace a důvěry. Já jsem byl rád, že vše dobře dopadlo. Z podobné doby je jiný případ, tentokrát ze třetího ročníku. Celá škola byla tehdy velmi založena na důvěře a mezilidských vztazích. Ve třídě, kterou jsem učil byl jeden ne zcela nadaný, ale pracovitý a velmi poctivý student, věřící a přímý. Nepatřil k těm, ke kterým bych byl ve třídě měl nějak blízko. Můj předmět mu nešel, oba jsme to věděli. Já v té době ještě neučil moc dlouho, snažil jsem se vždy o spravedlnost a objektivitu a také o to, aby znalosti splňovaly jistá minimální kritéria. Nuže, došlo k tomu, že onen student měl být klasifikován jako nedostatečný a tím by měl před sebou reparát. Tehdy za mnou přišel, že jestli by to nešlo nějak udělat, aby nepropadl, protože má velice přísného otce a ten by jej okamžitě dal ze školy, kterou on měl moc rád, pryč. Probírali jsme to spolu dlouho. Vysvětlil jsem mu, že musí dostat pětku. Už kvůli ostatním ve třídě, aby to bylo spravedlivé a taky proto, že já sám v sobě nemůžu svoje měřítka a představy upravovat nějak podle momentální situace nebo podle toho, jestli někomu chci, nebo nechci pomoct. Snažil jsem se mu vysvětlit, že abych mohl dobře učit, musím být taky já sám sebou a musím věřit tomu, co dělám a tomu, že ke všem přistupuju stejně. Všechno uznal, ale bylo vidět, že hrozně vnitřně trpí, přestože to byl spíše nesdílný introvertní typ, či možná právě proto. Rozešli jsme se s tím, že o tom ještě budu přemýšlet. Nakonec jsem zkusil jednu zcela mimo systém stojící možnost. Zašel jsem za třídním a vysvětlil mu celou situaci. On sám mi doplnil další poznatky o žákovi a rodině. Spolu jsme vymysleli jednu možnost, která byla postavena na velké míře důvěry. Domluvili jsme s ním ten postup, že mu napíšu čtyřku, ale vysvědčení bude nepodepsané od třídního, tedy neplatné. On se přes prázdniny naučí a přijde na přezkoušení na úrovni reparátu a poté mu dodáme onen chybějící podpis, čímž vše bude i po právní stránce dořešeno. Celé to bylo z pohledu dnešní korektností a formalismem prostoupené doby velice kovbojské jednání, ale vše směřovalo k jedinému. Pomoct člověku, který si to zasloužil, ale přitom nelhat a nezhřešit. Ke konci prázdnin přijel, uměl tak akorát na čtyřku a vše bylo uzavřeno podpisem třídního na vysvědčení. O celé akci jsme informovali předem i ředitele, aby se nestalo, že případný problém na něj dopadne zcela nečekaně. Veškerou zodpovědnost jsem při tom vzal na sebe. Pravil: „to mi kluci vůbec ani neříkejte, o tom nic nechci vědět