boy and a girl, both decades from the fifth grade, are siblings and have an even younger sister, whom the boy takes a lot of care of. They were among the 'worse' students from the first grade. They went to school very irregularly, dressed poorly, had no shoes, did not prepare for classes. This was handled by other institutions. I had to deal with a situation where not one of them brought my homework, they talked obscenely, didn't pay attention and distracted the whole class. They were absolutely not focused on their studies and were getting grades like 3-5. Their behavior had an adverse effect on others. This kind of behavior went on for a full 5 years, but never on this scale. They didn't carry assignments since 1st grade, but this was extreme. Since we are a school in a small village, of course I know their parents. That's why we all understood at school that they probably don't have a completely suitable background and that no one really pays attention to them. We tried to give them all the more.
Pupils attend a small-class school, namely a class with 19 pupils. They live with both parents, they have one younger sister. Most of the people in the village consider them such 'lumps'. It happened that they damaged the property of other citizens, lied, invented things. But the boy takes care of his younger sister quite often. He goes with her to the playground, to the swimming pool - he takes care of her when the parents do not fulfill this function. At the same time, it can be seen that despite all this, the children love their parents.
Failure to meet school obligations/unpreparedness for classes, Not attending to teaching/Inattention to teaching, Attendance problems, Verbal aggression
chose a situation where I had a problem with a boy or a girl not bringing me homework, not paying absolute attention to school, and behaving inappropriately with their classmates. So, after a few missed assignments, bad words, doing 'on purpose' to my classmates, I decided to talk to them. So I took them aside and asked them what was going on. How do they even imagine their passage through studies, when they already go to school so little that we will have trouble closing their grades. If they don't mind that they get bad grades, that they have worse results than their classmates. I offered them tutoring several times that I would talk to the parents about it, which I did, but it went unnoticed. Of course, the reaction was the same from both, they don't mind. They don't enjoy learning. Which is understandable when no one guides them to do so at home.
Support, Interview
We have never been able to resolve this situation. The siblings successfully completed the first grade of elementary school and transferred to the second grade in the neighboring village. Of course, we invited the parents to the school, but they did not take a very good position on this problem. More or less, they were happy when the children were away during the day and when they came back, above all, they didn't want anything from them. They reassured us that they would talk to the children, that they would check their assignments and send them to school - but the truth was somewhere else. Sometimes they had bright moments, when I thought, wouldn't they? That our conversations would have meaning after all and the parents realized that it would not work without their help? I was wrong. It was always a maximum of 3 days after we threatened them, but we couldn't think of any long-term solution. It's one of those cases where I really regret not being able to solve it. And that I could not give my children more education. But I still think I did what I could and made sure that when parents don't cooperate, it's the biggest punishment for their children.
10 let, 5.třída
sport
Mgr., učitelství pro první stupeň
Chlapec a dívka, oba desetiletí ze páté třídy, jsou sourozenci a mají ještě mladší sestru, o kterou se hodně stará chlapec. Už od první třídy patřili k těm 'horším' žákům. Do školy chodili velmi nepravidelně, chodili špatně oblečení, neměli boty, nepřipravovali se do výuky. Toto řešily jiné instituce. Já jsem musela řešit situaci, kdy mi ani jeden z nich nenosil domácí úkoly, mluvili sprostě, nedávali pozor a rozptylovali tak celou třídu. Absolutně se nesoustředili na výuku a dostávali známky typu 3-5. Jejich chování mělo neblahý vliv na ostatní. Takové chování trvalo celých 5 let, avšak nikdy to nebylo v takovém měřítku. Nenosili úkoly už v 1. třídě, ale tohle byl extrém. Jelikož jsme škola na malé vesnici, znám samozřejmě jejich rodiče. Proto jsme všichni ve škole chápali to, že nemají asi úplně vhodné zázemí a že se jim nikdo pořádně nevěnuje. O to více jsme se jim toho pokoušeli dát my.
Žáci navštěvují malotřídní školu, konkrétně třídu s 19 žáky. Žijí s oběma rodiči, mají ještě jednu mladší sestru. Většina lidí na vesnici je považuje za takové 'lumpy'. Stalo se, že poškozovali majetek ostatních občanů, lhali, vymýšleli si. Chlapec se ale zase docela dost často stará o svou mladší sestru. Chodí s ní na hřiště, na koupaliště – věnuje se jí, když rodiče tuto funkci neplní. Zároveň jde ale vidět, že děti i přes to všechno, mají své rodiče rády.
Vybrala jsem situaci, kdy jsem měla problém s tím, že mi chlapec ani dívka nenosili domácí úkoly, nevěnovali absolutní pozornost škole a nevhodně se chovali ke svým spolužákům. Takže po několika nedonesených úkolech, sprostých slovech, dělání 'naschválů' svým spolužákům jsem se rozhodla s nimi promluvit. Vzala jsem si je tedy stranou a ptala jsem se jich, co se děje. Jak si vůbec představují svůj průchod studiem, když už teď chodí do školy tak málo, že budeme mít problém jim uzavřít známky. Jestli jim nevadí to, že dostávají špatné známky, že mají horší prospěch, než jejich spolužáci. Nabízela jsem jim několikrát doučování, že si o tom promluvím s rodiči, což jsem tedy i udělala, ale to zůstalo bez povšimnutí. Reakce byla samozřejmě od obou stejná, nevadí jim nic. Učit se je nebaví. Což je pochopitelné, když je k tomu doma nikdo nevede.
Tato situace se nám nikdy nepodařila vyřešit. Sourozenci vychodili, úspěšně tedy, první stupeň základní školy a přestoupili na druhý stupeň do vedlejší vesnice. Samozřejmě jsme si do školy pozvali rodiče, ti ovšem nezaujímali moc dobrou pozici k tomuto problému. Víceméně byli rádi, když jsou děti přes den pryč a když se vrátí, tak hlavně ať po nich nic nechtějí. Nás uklidňovali tím, že si s dětmi promluví, že jim budou úkoly kontrolovat a do školy je posílat – pravda byla však někde jinde. Občas měli i světlé chvilky, kdy jsem si říkala, že by? Že by měly naše rozhovory přece jenom smysl a rodiče si uvědomili, že bez jejich pomoci to nepůjde? To jsem se mýlila. Byly to vždycky maximálně 3 dny po tom, co jsme jim pohrozili, ale žádné dlouhodobé řešení nás nenapadalo. Je to jeden z případů, kdy mě opravdu mrzí, že jsem ho neuměla vyřešit. A že jsem nemohla dětem dopřát větší vzdělání. Ale pořád si myslím, že jsem udělala, co jsem mohla a ujistila jsem se v tom, že když nespolupracují rodiče, je to největší trest pro jejich děti.