The situation that the teacher decided to share was about one class as a whole. She describes how, during her practice, she once taught an entire year of chemistry for four years and mathematics for half of the year. Although she was not the homeroom teacher of any of the classes, she developed a very good relationship with the students through frequent contact. According to her, the relationships were even so deep that individual students sometimes confided in her about their school and extracurricular problems. With the class where she taught both subjects, the relationship was stronger, and on the other hand, the class where she only taught chemistry was slightly problematic at first. But even here, after timely intervention, everything seemed fine. At the gymnasium, students choose a class with a focus for the last two years. It means that the classes are partly mixed. When the classes got mixed up, she thought she'd be among people she knew, but they'd come a long way in those two years. She didn't know what it was, but they were an absolutely ill-mannered bunch.
The basic characteristic of the newly created class was the students' belief that they don't have to do anything, they can do everything their own way and that they have the right to do anything at any time. He describes his experience with this new class as being able to normally, when you're standing there, pick up your cell phone from the desk and do whatever they want there. They were able to pull out a baguette and start eating normally, they were able to rub their backs, that was their favorite, they would normally sprawl out and scratch the back of whoever was sitting in front of them. No one, neither she nor the rest of the teaching staff who had similar experiences with this class, knew what to do - how to motivate this class and get them to cooperate? She was convinced that this result went to the class teacher, who excused all inappropriate behavior from the children. He forgave everything, they didn't have to do anything, he didn't have any demands on how they behaved, and she thinks that the mark of a high school student is also some social level, some social behavior. When asked if there was any reason for provoking her or other individual teachers, she responds that she was not aware of anything and that she is convinced that she herself did not give them any reason for provoking them, especially considering the previous very good relations. For a comprehensive idea of this group, it should be added that the teachers agreed on about twelve individuals who caused this atmosphere between the teachers and the class.
Not attending to teaching/Inattention to teaching, Violation of classroom/school rules
The first attempt to solve this problem was to gently but forcefully let them know and explain that there are some rules of decent behavior. However, the students refused to accept these rules for a long time, yet she and the other educators did not stop demanding them. According to her, the students did not understand the rules presented to them at all, or at least they pretended not to understand them. And why does it bother us that we shimmy our backs? Why can't I eat when I'm hungry? – these were questions that teachers had to answer often and endlessly. At one point, after several months of education about (in)appropriate behavior, she ran out of patience and impulsively tried to solve the problem with shock. When they spread out for her again and started unpacking and eating a snack, she normally sat down in a chair, put her feet on the table and started drawing. And he says: There is no hour for me, if we can all do what I want, then I will all do what I want, I hate you. In the following hours, when one of the students again took out a cell phone or a snack or started behaving in an inappropriate way, she stopped teaching and, like the students, started doing what she wanted at that moment. At the same time, she demanded everything from the students, as if she had discussed it with them in class - this material was in the tests and the students had to be able to use it. He also emphasizes that there was a need to focus on those problematic twelve students. She describes that her goal was to make these individuals feel embarrassed in front of their classmates, which she says in retrospect that she doesn't know if she succeeded. Particularly strict rules were introduced for the class, which could not be exceeded. In particular, it was necessary for the teachers to control absenteeism, i.e. that if anyone exceeded a certain percentage of absence in any subject, he was uncompromisingly ordered to take a board examination. Furthermore, the rules regarding tests - if the student deliberately missed the test, he was not given the opportunity to retake it another time.
Agreement, Working with the collective
The situations where she did not teach certain classes due to inappropriate behavior and ordered self-study lasted a long time, almost the entire school year, while the frequency of hours spent in this way slowly decreased. After a long time, actually only during the fourth year with consistent enforcement of all the set rules, it wore off and with visible self-denial they followed some rules, even if they rolled their eyes and so on. Mobile phones were mostly hidden, students did not eat during class. At the very end of this long run, they sometimes even asked what interested them about the subject. This state seems to be a successful solution to the given inappropriate behavior, however, she evaluates it contradictory. She always left that class in a state of euphoria because it totally recharges me, but I have to tell you that I didn't like going to that class, even though everything was fine by the end, and even sometimes when she saw that there they're the biggest scumbags, and she knew it was going to be stupid again, so she said to herself: And fuck it, they're here. She describes that although the military approach agreed upon by the teachers bore fruit, she never felt good about the situation and that all was well. It was not for me and certainly not for them with the joy that I have at other times. When describing the results of the teaching staff's efforts to rectify the situation, they also got to the graduation ball of this class, during which she learned from one of the students that he perceived the situation as critical, especially at the beginning and during the seventh year, and he already perceived the octave well in terms of relationships. However, even the other teachers were not satisfied with the situation in the classroom during the strict adherence to the rules - she quoted a colleague who said after graduating this year: This is the first time I looked forward to never seeing them again. And she confirms that she was also uncomfortable with them until the last day.
Lhaní
Vysokoškolské – pedagogická fakulta, obory matematika a chemie
Situace, o kterou se paní učitelka rozhodla podělit, se týkala celé jedné třídy jako celku. Popisuje, jak jednou během své praxe učila celý jeden ročník čtyři roky chemii a polovinu ročníku matematiku. Ačkoli nebyla třídní učitelkou ani jedné z tříd, vybudovala si se studenty díky častému kontaktu velmi dobrý vztah. Podle jejích slov byly vztahy dokonce tolik hluboké, že se jí jednotliví studenti občas svěřovali se svými školními i mimoškolními problémy. S tou třídou, kde učila oba předměty, byl vztah pevnější, a na druhou stranu třída, kde vyučovala pouze chemii, byla ze začátku lehce problémová. Ale i zde se po včasném zásahu zdálo vše v pořádku. Na gymnáziu si na poslední dva ročníky žáci volí třídu se zaměřením. Znamená to, že se třídy z části promíchávají. Když se třídy promíchaly, myslela si, že přijde mezi lidi, které zná, jenže oni za ty dva roky udělali neskutečný posun. Nevěděla, čím to bylo, ale to byla absolutně nevychovaná banda.
Základní charakteristikou nově vzniklé třídy bylo přesvědčení studentů, že nic nemusí, všechno si mohou dělat po svém a že mají nárok si dělat cokoli a kdykoli. Popisuje své zkušenosti s touto novou třídou tak, že byli schopní normálně, když tam stojíš, takhle si vzít mobil z lavice a takhle si tam dělat, co chtějí. Byli schopní vytáhnout bagetu a normálně začít jíst, byli schopní si šimrat záda, to bylo jejich oblíbené, normálně se rozvalili a tomu, kdo seděl před nimi, drbali záda. Nikdo, ani ona, ani zbytek pedagogického sboru, který měl obdobné zkušenosti s touto třídou, nevěděl, co má dělat – jak namotivovat tuto třídu a přimět ji ke spolupráci? Byla přesvědčená, že tento výsledek šel za třídním učitelem, který dětem veškeré nevhodné chování omlouval. Všecko prominul, nic nemuseli, neměl nároky na to, jak se chovají, a ona si myslí, že znak studenta gymplu je i nějaká sociální úroveň, nějaké společenské chování. Na dotaz, zda nebyl nějaký důvod pro provokaci jí nebo jiných jednotlivých učitelů, reaguje tak, že si ničeho nebyla vědoma a že je přesvědčená, že ona sama jim žádný důvod pro provokování nedala, zejména s ohledem na předchozí velmi dobré vztahy. Pro ucelenou představu o této skupině je třeba dodat, že se učitelé shodli na asi dvanácti jedincích, kteří tuto atmosféru mezi učiteli a třídou způsobovali.
Prvním pokusem o řešení této problematiky bylo, že jim vlídně, ale rázně dala najevo a vysvětlila, že existují nějaká pravidla slušného chování. Tato pravidla ale studenti ještě dlouhou dobu odmítali přijmout, přesto ona a ostatní pedagogové neustávali v jejich vyžadování. Podle jejích slov žáci tato pravidla, která jim byla předkládána, vůbec nechápali, nebo alespoň dělali, že je nechápou. A proč jako vadí, že si šimráme záda? Proč bych se nemohl najíst, když mám hlad? – to byly otázky, na které museli učitelé často a donekonečna odpovídat. V jednom momentě po již několikaměsíční osvětě o (ne)vhodném chování došla trpělivost a impulzivně se pokusila vyřešit problém šokem. Když se jí tam zase jednou rozvalili a začali vybalovat a jíst svačinu, tak si normálně sedla na židli, dala nohy na stůl a začala si kreslit. A povídá: Za mě hodina není, když si každej můžeme dělat, co chcem, tak si budem každej dělat, co chcem, kašlu na vás. Následující hodiny, když opět některý z žáků vytáhl mobil nebo svačinu nebo se začal chovat nevhodným způsobem, přestala vyučovat a stejně jako žáci si začala dělat to, co v daný okamžik chtěla. Přitom současně po studentech požadovala vše, jako by to s nimi ve výuce probrala – v testech tato látka byla a žáci ji měli umět. Rovněž zdůrazňuje, že bylo potřeba se zaměřit na těch problémových dvanáct studentů. Popisuje, že jejím cílem bylo, aby se tito jedinci začali cítit trapně před spolužáky, což zpětně hodnotí tak, že neví, zda se jí to podařilo. Pro třídu byla zavedena zvlášť ostrá pravidla, která nebylo možno překročit. Zejména bylo nutné ze strany učitelů mít pod kontrolou absenci, tzn. že pokud někdo překročil určité procento absence v jakémkoli předmětu, byla mu nekompromisně nařízena komisionální zkouška. Dále pravidla co se týče testů – pokud žák záměrně chyběl na test, nebyla mu dána možnost dopsat ho jindy.
Situace, kdy kvůli nevhodnému chování některé hodiny neučila a nařídila samostudium, trvaly dlouho, téměř celý školní rok, přičemž frekvence takto strávených hodin se pomalu snižovala. Po dlouhém čase, vlastně až v průběhu čtvrtého ročníku s důsledným vymáháním všech nastavených pravidel, se to obrousilo a s viditelným sebezapřením dodržovali nějaká pravidla, i když třeba otočili oči v sloup a tak. Mobily zůstávaly většinou schované, studenti během hodin nejedli. Na úplném konci tohoto dlouhého běhu se občas i vyptávali na to, co je o učivu zajímalo. Tento stav se zdá být úspěšným řešením daného nevhodného chování, nicméně ona to hodnotí rozporuplně. Chodila z tý třídy vždycky v euforii, protože mě to absolutně dobíjí, ale musím ti říct, že se mi do tý třídy se mi nerado chodilo, i když to bylo už pak ke konci všechno o. k., a dokonce někdy, když viděla, že tam jsou ti největší zmetci, a věděla tedy, že to zas bude blbý, tak si řekla: A do prdele, oni jsou tady. Popisuje, že přestože vojenský přístup, na kterém se dohodli učitelé, přinesl své ovoce, nikdy neměla z této situace dobrý pocit a pocit, že je vše dobře. Nebylo to pro mě a určitě ani pro ně s tou radostí, jakou mám jindy. Při popisu výsledků snažení pedagogického sboru o nápravu situace se dostali i k maturitnímu plesu této třídy, v rámci něhož se dozvěděla od jednoho ze studentů, že situaci vnímal jako kritickou zejména na začátku a v průběhu septimy, oktávu už vnímal z hlediska vztahů dobře. Nicméně ani ostatní učitelé nebyli se situací ve třídě během přísného dodržování pravidel spokojeni – citovala svou kolegyni, která po odmaturování tohoto ročníku prohlásila: To je poprvé, co jsem se těšila, že už je nikdy neuvidím. A potvrzuje, že i jí bylo do posledního dne s nimi nepříjemně.