There was a boy in the class who was diagnosed with developmental dysphasia. Because he had a speech impediment, no one wanted to talk to him and he was excluded from the team. When he spoke, the others laughed at him and no one wanted to play with him. The task was to integrate the boy and explain to his classmates how it works.
The boy has developmental dysphasia, which means he is different from others. He spoke poorly, was aloof from the team and did not want to communicate with others because of his speech. The situation was difficult both for him and for us.
Diagnosis, Bullying
We always discussed solutions together with other colleagues. We set ourselves the task of explaining to the pupils what the boy's problem was and tried to integrate it. We could not order the children with whom to talk, but we approached the solution collectively. We came up with different collective works so that the pupils worked in alternating groups and got to know how the boy behaves and expresses himself.
Working with the collective
The result was focused on the long term. Over time, the children understood that it was difficult for boys to talk or work. Although they did not all become good friends, they began to treat the boys differently. They tried to help him, and the tightening and laughing at his expense was reduced. I believe that if there was only one teacher, it would be more difficult.
11 let, 6. ročník
Výtvarná výchova + Speciální pedagogika
Ve třídě byl chlapec, který měl diagnostikovanou vývojovou dysfázii. Protože měl narušenou řeč, nikdo se s ním nechtěl bavit a byl vyloučený z kolektivu. Když mluvil, ostatní se mu smáli a nikdo si s ním nechtěl hrát. Úkolem bylo chlapce začlenit a vysvětlit jeho spolužákům, jak funguje.
Chlapec má vývojovou dysfázii, což znamená, že se liší od ostatních. Mluvil špatně, stranil se kolektivu a kvůli své řeči nechtěl komunikovat s ostatními. Situace byla složitá jak pro něj, tak pro nás.
Řešení jsme vždy konzultovaly společně s dalšími kolegyněmi. Dali jsme si za úkol vysvětlit žákům, co je chlapcovým problémem a snažili se ho začlenit. Nemohli jsme dětem nařídit, s kým se mají bavit, ale přistupovali jsme k řešení kolektivně. Vymýšleli jsme různé kolektivní práce, aby žáci pracovali ve střídavých skupinách a poznali, jak se chlapec chová a projevuje.
Výsledek byl zaměřen dlouhodobě. Děti časem pochopily, že pro chlapce je těžké mluvit nebo pracovat. I když se ze všech nestali dobří kamarádi, začali chlapce brát jinak. Snažili se mu pomoci a omezilo se utahování a smích na jeho účet. Věřím, že kdyby na to byla pouze jedna učitelka, bylo by to těžší.