After about 10 years of experience, I transferred from a school in the city to a school in the village due to moving and better commuting distance. My induction went smoothly, my colleagues accepted me as if we had known each other for years, and there was no problem with the children either. After about two months, one of my colleagues unfortunately became ill for a long time, so I became a class teacher for the first time in the 8th grade. I taught both math and physics in this class, so it wasn't that difficult for me. After some time, in my free time, I decided to do a 'class day' consisting of a trip to the dam. The children were enthusiastic and the management was not against it either. This trip was meant to sort of break the ice between us and solidify our relationship, as it was obvious that I would be operating as a crowd for some time to come. During the trip, unfortunately, I noticed a lack of interest in one student's surroundings and classmates, who tried to establish contact with him several times.
Class - collective, 8th grade of elementary school, the class is generally conflict-free, as far as the climate is concerned, so I would talk about mutual good relations, 22 children. A student who does not participate - I would rate the performance as average or slightly above average, the student communicates with teachers without problems, does not participate in the team, even if classmates tried to establish contact with him.
Since I noticed the problem after a relatively short period of my time at the school, I first asked their class teacher if she had also noticed the problem or if she had solved it somehow. I found out that the student joined the school two years ago due to moving out of town. In general, she said that she saw several times the futile efforts of some classmates to establish friendships, but they did not succeed very much. The pupil in question was not in any way unpleasant, but rather passively accepted the information that the children gave him and did not comment on it in any way. Since the class and I had built a nice relationship strengthened by several classroom lessons, I asked the student to stay in the class after the lesson, that I wanted to talk to him. I asked him about his interests, from which I found out that he likes to ride his bike and spends a lot of time with his dog. My next question was whether he does any of these activities with someone or is he comfortable doing sports only on his own. He replied that he was alone, that he was not so close to anyone, thus he himself touched on the topic I wanted to talk about. I told him that I would be completely honest and that I had noticed that he wasn't really getting along with the other kids at school. The student answered me with complete calm and told me that in the last school he had built a very strong bond with his classmates and spent a lot of time with them, and then he was just very sorry that he had to move, so he promised himself that he would no longer have such a bond with anyone will not create I knew this feeling and attitude well, as I was experiencing something similar, I tried to empathize with his position and described to him a similar problem I encountered at his age. We talked about how best to find lifelong friends at his age and that I quite regretted my attitude.
Interview
We both left the conversation with a thought and a slight smile. In the following days, I was slightly disappointed as there was no visible change. I felt that I had failed and wondered who to turn to. But what a surprise it was after about 2 weeks when, during supervision, I saw a group of children around the boy's desk, who were laughing loudly and he was enjoying their attention. I worked in the class for another two months as a class teacher. The change was very noticeable, the boy smiled a lot more, I also heard that classmates spend time in extracurricular activities.
14 let, 8. Třída ZŠ
Jízda na kole, trávení času se psem
Mgr., M a F
Asi po 10 letech praxe jsem přestoupila ze školy ve městě na školu ve vesnici z důvodu stěhování a lepší dojezdové vzdálenosti. Můj nástup probíhal v pořádku, kolegové mě přijali mezi sebe jako bychom se znali léta a ani s dětmi nebyl nijaký problém. Asi po dvou měsících jedna moje kolegyně bohužel dlouhodobě onemocněla, a tak jsem se poprvé stala třídní učitelkou v 8. třídě. V této třídě jsem učila matematiku i fyziku, takže to pro mě nebylo až tak náročné. Po nějaké době jsem se ve volné chvíli rozhodla udělat 'třídnický den' spočívající ve výletu na přehradu. Děti byli nadšené a ani vedení nebylo proti. Tento výlet měl sloužit k jakémusi prolomení ledů mezi námi a utužení vztahů, jelikož bylo zřejmé, že jako zástup budu působit ještě nějakou dobu. V průběhu výletu jsem bohužel vypozorovala u jednoho žáka nezájem o okolí a spolužáky, kteří se s ním i několikrát kontakt navázat snažili.
Třída – kolektiv, 8. třída základní školy, třída je obecně bezkonfliktní, co se týče klimatu, tak bych mluvila o oboustranném dobrém vycházení, 22 dětí. Žák, který se nezapojuje – prospěch bych hodnotila jako průměrný, či lehce nadprůměrný, žák s učiteli komunikuje bez problémů, do kolektivu se nezapojuje, i když se s ním spolužáci snažili navázat kontakt.
Jelikož jsem problém zpozorovala po relativně krátké době svého působení na škole, nejdřív jsem se dotázala jejich třídní učitelky, zda si problému také všimla, či ho nějak řešila. Zjistila jsem, že žák přistoupil na školu před dvěma lety z důvodu stěhování z města. Obecně prý několikrát viděla marnou snahu některých spolužáků nebo spolužaček o navázání kamarádství, ale příliš se jim to nepodařilo. Daný žák nebyl nijak nepříjemný, ale spíše jen pasivně přijímal informace, které mu děti sdělovali a nijak se k nim nevyjadřoval. Jelikož jsme si s třídou vybudovali pěkný vztah posílený několika třídnickými hodinami, požádala jsem žáka, abych po hodině zůstal ve třídě, že s ním chci mluvit. Zeptala jsem se ho na jeho zájmy, z čehož jsem zjistila, že rád jezdí na kole a hodně času tráví se svým pejskem. Další moje otázka byla, zda nějakou z těchto aktivit provozuje s někým nebo mu vyhovuje sportovat pouze sám. Odpověděl, že sám, že k nikomu němá tak blízko, čímž se sám dotkl tématu, o kterém jsem se chtěla bavit. Řekla jsem mu, že budu naprosto upřímná a že jsem si všimla, že se s ostatními dětmi ve škole přímo nebaví. Žák mi odpověděl s naprostým klidem a řekl mi, že v minulé škole si vybudoval hodně pevné vazby se spolužáky a trávil s nimi spoustu času a prostě ho potom hodně mrzelo, že se musí stěhovat, tak si slíbil, že už si k nikomu takové pouto nevytvoří. Tento pocit a postoj jsem dobře znala, jelikož jsem zažívala něco podobného, snažila jsem se vcítit na jeho pozici a popsala mu svůj podobný problém, se kterým jsem se setkala v jeho věku. Mluvili jsme o tom, že v jeho věku se nejlépe hledají přátelé na celý život a že já svého podobného postoje docela lituji.
Z rozhovoru jsme oba odcházeli se zamyšlením a mírným úsměvem. V následujících dnech jsem byla mírně zklamaná, jelikož se neudála žádná viditelná změna. Cítila jsem, že jsem selhala a přemýšlela, na koho se obrátím. Jaké to ale zhruba po 2 týdnech bylo překvapení, když jsem při dozoru viděla, jak je kolem chlapcovy lavice hlouček dětí, kteří se hlasitě smějí a on si jejich pozornost užívá. Ve třídě jsem působila ještě další dva měsíce jako třídní učitelka. Změna byla velmi znatelná, chlapec se mnohem více usmíval, slyšela jsem i o tom, že se spolužáky tráví čas i při mimoškolních aktivitách.