The student I had in my class was a long-haired blonde, at first glance inconspicuous, even loud. I put her in the first pew so that I could see her better, as she had certain restrictions. It was obvious from the beginning that she was slower and that I had to repeat to her several times what I wanted from her. She was the last to submit everything, her handwriting was sloppy and she shouted unrelated things in class. She had attention problems, often played with something on the bench and I had to confiscate something all the time. Sometimes she left the place and went to look out the window or throw something in the trash. On top of that, she refused to work when she told me she wasn't going to do it, pushed the notebook away, and couldn't move her. She ignored my prompts and cues. At the time this was happening, we didn't have assistants at the school yet, so all the children were under my care.
Žačka comes from a complete family, she has an older sister and a younger brother. He lives with his parents in the family house. Father is a veterinarian, mother a nurse. Communication with the parents was good, but they didn't want to admit that their daughter might have a deeper problem. The class in which the pupil went was not the best collective, the children were divided into groups. The student often played alone or with one classmate. His classmates noticed that he was behaving differently, but after explaining the situation, they accepted it.
Nonverbal disruption of lessons, Not attending to teaching/Inattention to teaching, Verbal disruption of lessons
On the day of the incident, I was under the pressure of personal problems and the pupil was having 'his day'. She disobeyed me, refused to work and got angry. In a fit of rage, I started yelling at her and threw her out the door. After a while, however, I took her back to the classroom, sat her on the desk, and we continued the lesson. After an hour I talked to her, she was angry and insecure, but the situation calmed down. I told her that I wouldn't shout anymore, but that she had to work like the others. When she refused to work, I left her alone and wrote the tasks in a message box for my parents.
Disrespectful communication, Transfer of student, Interview
After the incident, the tension was felt both in the student and in me. I was afraid that the cooperation would be even more difficult, but luckily that didn't happen. Relations between us were strained for a while, but things gradually improved. I tried to be accommodating to the student and when she refused to work, I let her calm down on her own. The incident showed me that I don't want to deal with the situation like this, and the pupil stopped shouting during the lessons.
9 let, 3. třída
Malování, kreslení, zvířátka
Nepozornost,Vykřikování,Odmítání spolupráce,Neposlušnost
Magisterský akademický titul (učitelství pro 1. stupeň ZŠ)
Byla jsem třídní učitelkou žákyně. Třídu jsem přebrala od 3. třídy. Od jejich dosavadní učitelky, která náhle onemocněla, jsem něměla o ní téměř žádné zprávy, jen nějaké základní údaje, které rodiče dodali z poraden. V té době se diagnózy tak neřešily nebo je rodiče ani nechtěli zjišťovat, protože to brali jako něco ostudného. Takže mi nezbývalo nic jiného, než čekat, co s kterým dítkem se bude dít, což byl tedy případ i žákyně, na první pohled nenápadné až zakřiknuté. Měla jsem ji posazenou hned v první lavici, před učitelským stolem. Jednak proto, že byla menšího vzrůstu a taky proto, že se děti s určitými omezeními snažím posazovat blíže k sobě, abych na ně lépe viděla. Sleduji zda pracují, stíhají nebo jak se tváří, jestli rozumí nebo nerozumí, co po nich vlastně chci. Už od počátku jsem viděla, že je žákyně celkově pomalejší a že jí musím několikrát opakovat, co vlastně chci. Vše odevzdávala jako poslední, někdy to dodělávala i přes přestávku a písmo bylo dost neúhledné. V hodinách vykřikovala úplně jiné věci, než ty, na které jsem se ptala. Měla také problémy s pozorností, často si na lavici s něčím hrála a já jsem neustále něco zabavovala. Stalo se také, že opustila během výuky místo a šla se třeba podívat z okna nebo šla desetkrát ke koši něco vyhodit. A do toho všeho se přidala odmítavost práce. Z ničeho nic mi třeba řekla, že to ona dělat nebude, odsunula sešit a nešlo s ní hnout. Odmítala se mnou i spolupracovat, vůbec na moje pobídky a náznaky nereagovala, vyloženě mě ignorovala. Na škole jsme v té době neměli asistenty, takže děti byly čistě v mé péči. Pamatuji si na okamžik, na který tedy nejsem vůbec pyšná. Řešila jsem zrovna nějaké zdravotní věci, rodinné věci, hodně se toho zrovna nakupilo a do toho všeho měla žákyně zrovna svůj den. Takže se to tak vše sešlo. Nevím přesně co jsme dělali. Podstatné je, že mě žákyně neposlouchala, odmítala pracovat, začala se vztekat a ještě neváhala se natáhnout pro toho plyšáka, kterého měla zase sebou. A já jsem začala křičet. A křičela jsem teda opravdu hodně, protože si doteď pamatuji zaskočené výrazy ostatních dětí. A k tomu všemu jsem žákyni vyhodila za dveře.
Žákyně pochází z kompletní rodiny, má jedu starší sestru a mladšího bratra. Všichni bydlí společně s rodiči v rodinném domě. Tatínek je veterinář, maminka zdravotní sestra. Dá se říci, že komunikace s rodiči probíhala poměrně dobře. Tatínek byl vždy velice příjemný, maminka také, ale o tom, že jejich dcera má možná nějaký hlubší problém, že její projevy nemusí být nutně jen nekázeňské se úplně bavit nechtěli. To bylo očividné, né, že by na mě byli nějak nepříjemní, ale prostě si to nepřipouštěli. Když se na to dívám s odstupem, tak si myslím, že tam klidně nějaká ta forma autismu nebo možná i určitá mentální zaostalost, klidně mohla být. Jak je na tom žákyně dnes se přiznám, že vůbec netuším.
Žákyně měla tu smůlu, že její třída zrovna teda nebyla úplně dobrý kolektiv. Tam byly děti docela dost rozdělné na skupinky a vím, že o přestávkách si hrála buď sama nebo s jednou holčičkou, co seděla v lavici za ní. Ale musím zase říct, že nevypadala, že by jí to nějak vadilo, být sama. Ona si vždy přinesla nějakého plyšáka, což byla jedna z těch dost často zabavovaných věcí a s tím si vyhrála sama. Jestli tam vznikaly nějaké zásadnější rozdíly mezi dětmi už nevím, ale asi ne, to bych si zřejmě pamatovala. Spolužáci se  několikrát ptali, proč žákyně třeba nepočítá a oni musí nebo proč opouští své místo, když máme hodinu. Vždy se to objasnilo a uzavřelo pro obě strany. Děti jsou všímávé, takže si myslím, že sami brzy vycítily, že je žákyně prostě trošku jiná, zjednodušeně řečeno.
Na konkrétní slova si nevzpomenu, ale křičela jsem na ni. Určitě to nebyla dvakrát příjemná slova, pěkný tón a ještě jsem ji poslala za ty dveře, takže to se mi opravdu vůbec  nepovedlo. Následně se mi to rozleželo a za chvíli jsem pro ni za ty dveře šla. Posadila jsem ji zpět do lavice, podala sešit a pokračovalo se. Ale byla rozhozená ona, já i děti, takže to je pak efektivita výuky nulová. Po hodině jsem si k ní ještě sedla a bylo vidět, jak je taková naštvaná a nejistá zároveň. Naštěstí se to pak uvolnilo, já jsem jí řekla, že už nebudu křičet, ale že musí pracovat stejně, jako musí pracovat její spolužáci a urovnalo se to. Myslím, že jsem pak ani nechtěla, aby ty úlohy děti dodělávaly. Sama nevím, proč jsem se tak vytočila, když jsem to věděla, že s ní ty problémy jsou, stejně jako jsem věděla, že za to svým způsobem nemůže. Ale stalo se, bohužel a já jsem se z toho poučila. Nic podobného se mi již nestalo. Dnes už bych žádné dítě neposlala za dveře, máme po škole všude schody, mohlo by se cokoliv stát.
Rozhození z toho byli nakonec úplně všichni, včetně mě. Obávala jsem se, aby nebyla ta práce s žákyni nakonec ještě těžší, aby se mnou třeba neodmítala spolupracovat úplně. To se naštěstí nestalo. Jasně, nějakou dobu to mezi námi bylo takové zvláštní i napjaté. Tady ten výstup jsem s nikým dál neřešila a žákyně pravděpodobně také ne, takže kdoví, možná si i ona uvědomila, že se nechovala nejlépe. Tím samozřejmě neomlouvám sebe. Později už jsem si dávala pozor a snažila jsem se k ní být vztřícná jako dřív. Když se zasekla a odmítala mi pracovat, tak jsem ji prostě musela nechat. Ona se trošku vyvztekala, urazila a zase to bylo dobré. Dodělala si to buď o přestávce nebo jsem jí to připsala do vzkazovníčku pro rodiče, aby to s ní dopsali. Ten incident měl však i pozitiva. Jednak jsem si uvědomila, že takhle žádné situace řešit nechci a žákyně mi přestala vykřikovat v hodinách. Takže ten hluk asi zapůsobil na obě dvě. Pyšná na to ale nejsem.