The teacher describes that he can connect with the students and gain their trust. One day after school, a student with a nervous expression and glassy eyes came to him to talk to him. She seemed cheerful and carefree in and out of class, but this time something was different. The teacher invited her into the office, where the student revealed her cut hand and began to cry.
Žačka is described as nice, inconspicuous, small in stature and slim. She is non-confrontational, always smiling and not very expressive. He is 14 years old, goes to the 8th grade and achieves very above average academic success.
The teacher quieted the pupil and asked about other circumstances. Žačka repeatedly expressed her concern that her parents would not find out about her self-harm. She wasn't sure why she started the damage. She shared that her little brother was born and all the parents' attention is now on him, which made her sad. The teacher tried to explain the situation and emphasized the need to inform the parents. The student agreed for the teacher to tell the parents. After she left, the teacher discussed the situation with his colleagues and subsequently informed the pupil's mother about the whole situation and the possible cause of the problems.
Interview
After informing the parents, the pupil was relieved. At home, they clarified everything and found an understanding for the previous negotiations. The self-harm problems stopped immediately and the gloomy moods improved. A week later, the student thanked the teacher with a smile and a box of chocolates for his help and the courage to confide in him.
Žákyně druhého stupně, 8. třída, 14 let
Kreslení, knihy
Mgr., Rj, Čj
Myslím si, že mojí velkou předností je to, že se dokážu na žáky napojit a získat si tak jejich důvěru, kterou pochopitelně nikdy nepodvedu. Jednoho dne za mnou po škole přišla jedna žákyně. Měla skleněné oči, nervózní výraz v obličeji a zeptala se mě, zda bychom si nemohli popovídat. Trochu mě to překvapilo, v hodinách a mimo ně působila jako veselá a bezstarostná dívka.  Pochopitelně jsem ji vyhověl a pozval ji k sobě do kabinetu. Žákyně mi vyprávěla, že si už delší dobu prochází těžkým obdobím a spadla do velkého problému. Zeptal jsem se: „do jakého?“. Žákyně si vyhrnula rukáv, odhalila mi pořezanou ruku a dala se do pláče.
Žačka je milá, nenápadná, menšího vzrůstu a štíhlé postavy. Je nekonfliktní, vždy usměvavá a nepříliš projevující se. Má 14 let, chodí do 8. třídy a dosahuje velmi nadprůměrného studijního úspěchu.
Žákyni jsem utišil a poté se jí zeptal na dalších pár věcí. Pořád do kola opakovala, že se o jejím sebepoškozování nesmí dozvědět rodiče. Sama ani přesně nevěděla proč s poškozováním začala, nebo co je vlastně příčinou jejích těžkých psychických stavů. Sdělila mi však, že se ji čerstvě narodil malý bráška a veškerá pozornost rodičů je upřena na něj. O žákyni se její rodiče z pochopitelných důvodů nemohli zajímat tak intenzivně jako v době, kdy byla jedináčkem a ji to velmi mrzelo. Řekla mi, že si připadá jakoby pro ně „neexistovala“. Jako táta dvou dětí jsem se jí pokusil celou situaci aspoň trochu vysvětlit. Také jsem žákyni ujasnil, že je naprosto nutné, aby se o jejím stavu dozvěděli rodiče. Zeptal jsem se ji, jestli to chce zkusit sama, nebo by pro ni bylo lehčí, kdybych to rodičům oznámil sám. Poprosila mě, abych to udělal já, což jsem také čekal. Celé naše povídání mohlo trvat necelou půl hodinu. 
Poté co žákyně odešla jsem se poradil se svými kolegy kantory ohledně způsobu, jakým tuto skutečnost žákyniným rodičům oznámit a šel jsem volat. Telefon zvedla maminka, které jsem celou situaci dopodrobna popsal, včetně možné příčiny v podobě nedostatku pozornosti a péče. Byla velmi překvapená a rozhozená, stejně jako já u žákyně nezaznamenala jakékoliv náznaky těchto potíží. Domluvili jsme se, že spolu s manželem se svou dcerou promluví a situaci budou aktivně řešit. V případě, že problémy se sebepoškozováním budou pokračovat, vyhledají odbornou pomoc.
Poté co se rodiče o všem dozvěděli se žákyni velmi ulevilo. Doma si vše vyjasnili, žákyně i její rodiče našli pochopení pro jejich předešlé jednání. Problémy se sebepoškozováním u žákyně okamžitě přestaly a zanedlouho odešly i s tím spojené ponuré nálady. Asi za týden žákyně opět zaklepala na dveře mého kabinetu, tentokráte s širokým úsměvem a velkou bonboniérou. Poděkovala mi a já ji také za její odvahu se mi svěřit. Upřímně mi udělalo velikou radost, že s takovou závažností přišla žákyně poprvé zrovna za mnou.