We worked with fourth-grade students in a distant town 66 km from our school, we came for two days, Thursday and Friday. The boy in question happened to work together with my son. It was he who told me that the principal of the school had declared a principal's leave for Friday due to some electrical re-installation. Simply, the school was without power and so it was time off. I point out that we are talking about a school that was over sixty kilometers away. Such a distance is not an obstacle for the youth today, and as soon as the boy learned this, he came to me with the decision to go home. He was there in his car. At the age of eighteen, he already had a driver's license and drove there alone at his own risk, with the knowledge of his parents. He said hello and went to the car. I stopped him at that speed and tried to tell him lightly that we have electricity here. He replied that he was on director's leave and that he would go home. I tried to explain to him that this does not apply to us and whether he does not mind that his classmates will work for him. He just shrugged and repeated that he didn't care, he didn't care and that he was going home anyway. As I was leaving, I told him to think carefully about what he was doing, that I wouldn't argue with him. Everything happened very quickly. While he was on his way, I called the school principal to ask what was going on. It wasn't his first offense. He immediately called his mother and seems to have followed them to the business. That ended it for me for a while. My son arrived in a few hours, if I know about it. The boy was coming back. From this I concluded that his parents must have spoken to him. The next day, of course, his classmates laughed at him, his pride sank to freezing point. However, it was a very short lesson. He was nice for a while, if I don't count his arrogant remarks. A few days after that, the CEO of the company occasionally interviewed my students. He invited everyone separately and asked specific questions that his secretary wrote down. I was in production at the time and the director came to me asking if I could step aside so the others wouldn't hear us. He began: 'Please, what kind of young person is this?' I tried to give him a brief answer that he is our problematic student who is very difficult to deal with. He revealed to me that he asked him if he could imagine staying in the company in any particular position. It is said that he laughed at him, that certainly not, that for such money in life and similar remarks in front of the highest authority of the company.
From day one, it was evidently clear that the boy was set up differently from the others. He was brought up in a well-off family. Since the boy demanded when he wanted and how much he wanted, it was very well known, there was no chance to motivate him for a financial reward. He was the only one who stood out from the group. The others were friendly to each other and helped each other. He always treated them, and really every day, condescendingly, arrogantly and without respect. The same was true of communication with teachers. At practice he was still hiding, drinking coffee and hardly cooperating. Outside of school, he allegedly visited slot machines and played poker. He never stayed overtime. It was very difficult to motivate him to work. Classmates built a gym in their spare time. They painted, plastered in old warehouses. They also had a financial reward for practice. He didn't lift a finger and of course, when it came to breaking bread, he wanted to practice there. It wasn't just us, colleagues, who had a problem with him, but we noticed how annoyed his classmates were as well. After several conversations with the parents, we found out that he is not completely manageable at home, and certainly not by his mother. She solved it with us herself, how hopeless she felt.
Violation of classroom/school rules
The headmaster was understandably upset because he had invested unnecessary money in such an arrogant pupil. Already during that conversation he said to me: 'It will be best if you don't bring this boy here to me anymore.' Right after that I called our school director and we solved the whole thing by transferring him to another practice that wasn't even financially evaluated, but he basically didn't care. It was a relatively quick solution, I was no longer in charge of him after that, it was finished for me.
Transfer of student, Interview
In fact, he worked the rest of his fourth year at another company and then successfully graduated from school. How he is doing in life, whether he has come to appreciate money and work, I have no idea. The step, thanks to which he no longer worked in a specific company, of course helped the company as well, but mainly his classmates. However, I'm not sure that moving to a different location has solved his problematic behavior in any way.
18 , štvrtý ročník SŠ
hokej
Lhaní,Podvody,Arogance,Agrese,Disrespekt
Stredoškoslké- DPŠ
Pracovali jsme se žáky čtvrtého ročníku ve vzdáleném městě 66 km od naší školy, docházeli jsme na dva dny, čtvrtek a pátek. Chlapec, o kterém bude řeč, náhodou pracoval společně s mým synem. Právě on mi prozradil, že ředitel školy vyhlásil na pátek ředitelské volno kvůli nějaké reinstalaci elektrického vedení. Jednoduše škola byla bez proudu a tak bylo volno. Upozorňuji, že mluvíme o škole, která byla vzdálená přes šedesát kilometrů. Taková vzdálenost dnes pro mládež není překážkou, a jakmile se to chlapec dozvěděl, přišel za mnou s rozhodnutím, že pojede domů. Byl tam svým autem. V osmnácti letech už měl řidičský průkaz a na vlastní riziko s vědomím rodičů tam jezdil sám. Pozdravil a šel k autu. V té rychlosti jsem ho zastavil a snažil se mu lehce vysvětlit, že my tady elektřinu máme. Odpověděl mi, že má ředitelské volno a že pojede domů. Snažil jsem se mu vysvětlit, že to pro nás neplatí a zda mu nevadí, že jeho spolužáci budou pracovat místo něj. On jen pokrčil rameny a opakoval, že mu to je jedno, nezajímá ho to a že pojede domů tak jako tak. Při odchodu jsem mu řekl, ať si dobře rozmyslí, co bude dělat, že se s ním nebudu přetahovat. Vše se odehrálo velmi rychle. Už když byl na cestě, volal jsem řediteli školy, abych zjistil, jak to vlastně je. Toto nebyl jeho první přestupek. Ihned jsem volal jeho matce a zdá se, že šel za nimi do podniku. A tím to pro mě na chvíli skončilo. Za pár hodin přišel za mnou syn, jestli už o tom vím. Chlapec se vrací zpět. Z toho jsem usoudil, že mu asi rodiče promluvili do duše. Druhý den se mu samozřejmě spolužáci smáli, jeho pýcha klesla na bod mrazu. Bylo to však velmi krátké ponaučení. Chvíli byl hodný, pokud nepočítám jeho arogantní poznámky. Pár dní na to generální ředitel podniku dělal občas pohovor s mými žáky. Každého žáka si pozval zvlášť a ptal se konkrétních otázek, které zapisovala jeho sekretářka. V té době jsem byl ve výrobě a přišel za mnou ředitel, jestli bych nemohl jít stranou, aby nás ostatní neslyšeli. Začal: 'Prosím vás, co je to za mladého člověka?' Snažil jsem se mu stručně odpovědět, že je to náš problematický žák, s kterým se jedná velmi těžko. Prozradil mi, že se ho ptal, zda si dokáže představit zůstat v podniku na nějaké konkrétní pozici. Prý se mu vysmál, že určitě ne, že za takové peníze v životě a podobné poznámky právě před nejvyšší autoritou podniku.
Od prvního dne bylo evidentně jasné, že je chlapec nastavený jinak než ostatní. Byl vychováván v dobře finančně zajištěné rodině. Jelikož si chlapec vyžádal, kdy chtěl a kolik chtěl, to bylo velmi známé, nemělo šanci ho motivovat k finanční odměně. On jediný z kolektivu vyčníval. Ostatní se chovali k sobě kamarádsky a pomáhali si. On se k nim choval vždy a to opravdu den co den, povýšeně, arogantně a bez respektu. Totéž platilo s komunikací k učitelům. Na praxi se stále schovával, pil kávu a téměř nespolupracoval. Mimo školu prý navštěvoval herny-automaty a hrál poker. Nezůstal ani jednou na přesčas. Bylo velmi těžké ho motivovat k práci. Žáci si ve svém volném čase budovali posilovnu. Malovali, omítali ve starých skladech. Měli za to i finanční odměnu k praxi. On nepomohl ani prstem a samozřejmě, když přišlo na lámání chleba, chtěl tam cvičit. Neměli jsme s ním problém jen my, kolegové, ale všimli jsme si, jak jsou z něj otrávení i spolužáci. Po několika rozhovorech s rodiči jsme zjistili, že ani doma není úplně zvládnutelný a už vůbec ne jeho matkou. Ta to s námi sama řešila, jak se cítí beznadějně.
Ředitel byl pochopitelně rozčílený, protože investoval zbytečné peníze do tak arogantního žáka. Už během toho rozhovoru mi řekl: 'Bude nejlepší, když mi sem toho chlapce už nepřivedete.' Hned po tom jsem volal našemu řediteli školy a celé jsme to vyřešili tak, že byl přesunutý na jinou praxi, která tuším ani nebyla finančně hodnocená, ale to mu bylo v podstatě jedno. Bylo to poměrně rychlé řešení, já už jsem ho potom na starost neměl, pro mě to bylo ukončené.
Ve skutečnosti zbytek čtvrtého ročníku odpracoval v jiném podniku a poté úspěšně školu ukončil. Jak se mu v životě daří, zda dospěl k hodnotě peněz a práce, netuším. Krok, díky kterému už v konkrétním podniku nepracoval, samozřejmě pomohl i podniku, ale hlavně spolužákům. Nejsem si však jistý, zda přesun na jiné místo nějak vyřešil jeho problematické chování.