dealt with this situation two years ago. I was supposed to teach music in a class where I was no longer the class teacher, but I had these students in the first year, so I knew them quite well. The first lesson went well, I remembered that it was a hands-on class, so there weren't many problems. But I noticed that one student was trying to draw attention to himself as much as possible, and in the following lessons it showed much more. He was angry, disruptive, spoke obscenely, cursed his classmates, was distracted. You could see that he is not a stupid boy, but he tries his best to provoke the other students in the class and me.
Specific behavior was shown by one particular student who reacted inadequately to situations, used a lot of vulgar words, often interrupted the lessons and if I asked him to do independent work, it was almost exclusively not fulfilled. It was obvious that he lacked any intrinsic motivation and all efforts to capture his attention were futile. Another problem was the fact that his behavior turned most of the class against him, the team did not accept him and he did not have many friends. We can't be surprised at the children. When someone swears at you, logically you won't be friends with them, and more expressive individuals don't like it and return it to them.
Not attending to teaching/Inattention to teaching, Verbal disruption of lessons
This pupil started coming to me for pedagogical intervention classes, which did not only concern the music education that I taught in their class, but we also had space to chat or catch up on material from other subjects. It was interesting that in those individual lessons he started to behave differently, he didn't get angry as much as before, he paid attention, you could see that he was happy that someone was paying attention to him. Once I started talking to him, if he sometimes does homework at home with his mother, to find out what the situation is in the family. He told me no, that he always does the homework alone because mommy isn't home or she's tired and goes to sleep and his dad killed himself a year ago. He says he sometimes does homework with his grandmother, but it doesn't happen very often. After learning from the boy how things are going at his house, I went to ask his class teacher if he knew about it. He told me that yes, that his dad killed himself because of debts or something, and that mom apparently can't handle it and drinks sometimes. I asked him if anyone was solving it somehow. He told me that they have to deal with it themselves at home, after all, it's only been a year since it happened and that he's already talked to his mom, but she doesn't want to hear anything. But I knew he wouldn't give it to me and I wanted to help the boy. I knew that the boy was not going to get out of this without anyone helping him, and since mom was obviously not capable of that, I felt that the school should try. In the intervention classes, I tried to communicate with him as much as possible, I went to the pupil's class teacher once more and persuaded him to talk to the mother once more, suggest psychological support, some extra tutoring and agree on how we will proceed. So we talked with the mother and at first her attitude towards us was rather negative. I don't remember exactly what we said, but I know that in the end she agreed to psychological support for her son. After we told her that her son is a smart and bright student and that it would be a shame not to develop his potential, she said that she would help him with school and support him more and we also agreed on individual tutoring.
Support, Interview, Cooperation with experts
wasn't sure how much this conversation would help, but I felt good that we at least tried to do something. And now, with the passage of time, I see that at least it had some meaning. At least from the beginning it was clear that his behavior was better, he confronted his classmates less, he started seeing a psychologist and he behaved better overall. I know, it's nothing groundbreaking, but you have to enjoy the little things.
9 let, 4. třída
Vysokoškolské, Učitelství pro první stupeň
Tuto situaci jsem řešila tak před dvěma lety. Měla jsem učit hudební výchovu ve třídě, kde jsem už nebyla třídní učitelkou, ale tyto žáky jsem měla v prvním ročníku, takže jsem je docela znala. První hodina probíhala v pořádku, pamatovala jsem si, že je to třída šikovná, takže nebylo mnoho problémů. Ale všimla jsem si, že se jeden žák na sebe snaží upozornit, jak to jenom jde a v dalším hodinách se to projevilo mnohem více. Zlobil, vyrušoval, mluvil sprostě, nadával spolužákům, byl roztěkaný. Bylo vidět, že to není hloupý chlapec, ale snaží se ze všech sil vyprovokovat ostatní žáky ve třídě i mě.
Specifické chování vykazoval jeden konkrétní žák, který reagoval neadekvátně k situacím, používal spoustu vulgárních slov, v hodinách často vyrušoval a pokud jsem po něm požadovala samostatnou práci, prakticky výhradně nebyla splněna. Bylo vidět, že mu chybí jakákoliv vnitřní motivace a veškeré snahy o zaujmutí jeho pozornosti přicházely vniveč. Dalším problémem byl taky fakt, že svým chováním proti sobě obracel většinu třídy, kolektiv ho nebral a kamarádů mnoho neměl. Nemůžeme se dětem divit. Když vám někdo sprostě nadává, logicky se s ním nebudete kamarádit a výraznější jedinci si to nenechají líbit a vrátí mu to.
Tento žák za mnou začal docházet na hodiny pedagogické intervence, které se netýkaly jenom hudební výchovy, kterou jsem v jejich třídě učila, ale měli jsme prostor si i povídat, nebo dohánět látku z ostatních předmětů. Zajímavé bylo, že v těchno individuálních hodinách se začal chovat odlišně, nezlobil tak výrazně jako dřív, dával pozor, bylo vidět, že je rád, že se mu někdo věnuje. Jednou jsem si s ním začala povídat, jestli třeba někdy dělá úkoly doma s maminkou, abych zjistila, jaká je situace v rodině. Řekl mi, že ne, že úkoly vždycky dělá sám, protože maminka není doma, nebo je unavená a jde spát a tatínek se mu před rokem zabil. Někdy prý dělá úkoly s babičkou, ale moc často se to nestává. Po tom, co jsem se dozvěděla od chlapce, jak to chodí u něj doma, šla jsem se zeptat jeho třídního učitele, jestli o tom ví. Ten mi řekl, že ano, že se jeho táta zabil kvůli dluhům, nebo co a maminka to podle všeho nezvládá a občas pije. Ptala jsem se ho, jestli to někdo nějak řeší. On mi řekl, že s tím se musí srovnat oni sami doma, přece jenom je to teprve rok, co se to stalo a že už s maminkou mluvil, ale ta nechce nic slyšet. Já jsem ale veděla, že mi to nedá a chtěla jsem tomu klukovi pomoct. Věděla jsem, že ten kluk se z toho jen tak nevyhrabe, když mu nikdo nepomůže a jelikož toho maminka očividně nebyla schopná, cítila jsem, že by se o to měla pokusit škola. V hodinách intervence jsem se s ním snažila co nejvíce komunikovat, šla jsem ještě jednou za třídním učitelem toho žáka a přemluvila ho, abychom si ještě jednou promluvili s maminkou, navrhli jí psychologickou podporu, nějaké doučování navíc a domluvili se, jak budeme dále postupovat. S maminkou jsme si tedy promluvili a nejdříve byl její přístup k nám poměrně negativní, Už si přesně nepamatuji, co jsme říkali, ale vím, že nakonec souhlasila ale s psychologickou podporou pro syna. Potom, co jsme jí řekli, že její syn je chytrý a bystrý žák a že by byla škoda nerozvíjet potenciál, který v něm je, řekla, že mu bude pomáhat se školou a více ho podporovat a domluvili jsme se také na individuálním doučovánní.
Nebyla jsem si jistá, do jaké míry tento rozhovor pomůže, ale měla jsem dobrý pocit, že jsme se snažili aspoň něco udělat. A teď s odstupem času vidím, že aspoň nějaký význam to mělo. Aspoň ze začátku bylo vidět, že jeho chování je lepší, méně konfrontoval spolužáky, začal docházet k psychologovi a celkové se choval lépe. Vím, není to nic převratného, ale člověk musí mít radost z maličkostí.