It's about 6 years ago. In the 6th year there was a pupil who absolutely distanced himself from any teaching. He walked unprepared, disturbed other classmates. No one in the class liked him very much. The teachers from the other subjects constantly complained that they couldn't have a peaceful lesson with him. One day he was terribly disruptive in my class. When I reprimanded him, he sent me to certain places. At that moment I got angry and called his father directly to see if it would be possible to talk to him at home
unfocused, inattentive, had no friends, was almost never ready for class
Verbal disruption of lessons
After I called my father, it was quiet for a while. Father came to class in a very bad mood. He scolded me that he was at work (I didn't understand here, because I didn't even invite him to school). He asked if he could take his son home for today. So I agreed. The rest of the day passed peacefully. The next day the boy came to school and was very quiet. After that, I heard a colleague in the hallway talking about how he might have gotten a pillow or something. I realized that I really didn't want that.
Interview
The solution was short-lived. After about a week, everything started anew, I didn't call my father anymore, I just sent a message that it would be useful to see a psychologist. I never got a reply to this message.
6. ročník
sporty, televize
matematika a fyzika
Je to asi 6 let zpátky. V 6. ročníku byl žák, který se absolutně distancoval od jakékoliv výuky. Chodil nepřipraven, rušil ostatní spolužáky. Nikdo ho ve třídě neměl přiliš v oblibě. Učitelé z ostatních předmětů si neustále naříkali, že se s ním hodina nedá vést klidně. Jednoho dne v mé hodině strašně vyrušoval. Když jsem ho napomínala, tak mě poslal do určitých míst. V ten moment jsem se už rozzlobila a zavolala přímo jeho otci, zda by si s ním nešlo nějak promluvit doma
nesoustředěný, nepozorný, neměl kamarády, nebyl skoro nikdy připraven na hodinu
Po tom, co jsem zavolala otci byl chvíli klid. Otec přišel do hodiny s velmi rozladěnou náladou. Vynadal mi, že byl zrovna v práci (zde jsem nerozuměla, neboť jsem ho do školy ani nezvala). Zeptal se, zda si syna může pro dnešek odvést domů. Já tedy souhlasila. Zbytek dne už probíhal poklidně. Druhý den přišel chlapec do školy a byl velmi tichý. Poté jsem na chodbě zaslechla kolegyně, jak se baví, že snad dostal pohlavky či co. Uvědomila jsem si, že to jsem opravdu nechtěla.
Řešení bylo krátkodobé. Asi po týdnu začalo vše nanovo, já jsem už otci nevolala, pouze jsem poslala vzkaz, že by bylo užitečné navštívit nějakého psychologa. Na tento vzkaz mi nikdy nebylo odpovězeno.