In the history class, I gave the students the topics of the reports that they were to prepare and then present in front of the class. I wanted to practice speaking and speaking in front of others. I was already in charge of this class last year. The students' presentations went well and none of them got a bad grade, I even had the feeling that they enjoyed the presentations. I also assured them that they don't have to worry about bad grades, that I'm definitely not going to hand out bad grades. Nevertheless, the class began to murmur disapprovingly, which probably stemmed mainly from the 'load of work' during the first week. It was clear to me that it is difficult for them when each teacher 'unpacks' what he will demand of them and it is difficult for the pupils at that moment. I calmed most of them down after a while, but one student who raised her hand and started listing the reasons why she didn't want to present in front of the class didn't stop complaining. I was surprised because she is one of the more communicative and fearless children. This is apparently how a classmate perceived it as well, who shot her down with the sentence: 'So why are you talking now, when it's causing you a problem?'. In order not to muddy the waters, I quieted the class and said we'd talk about it. I continued to discuss the new material and as the class drew to a close, I came to the desk where the student was sitting. I squatted down and 'privately' asked her exactly what was bothering her and why she had such a problem with speaking in front of the class. She confided in me that she is very nervous during these climbs and thinks that she is not very good at them. I reassured her that her presentation last year was really good and that I believed she would do well this time as well. I offered her that she could discuss the topic behind me, so that she would be 'confident in the cramples', and we could also look at its processing together. I also reminded her that this applies to everyone in the class and that she won't be the only one giving the paper. She thanked me, seemed calmer and that she would definitely come to consult with me. I left the class a little late, our discussion lasted until the end of the break, but I didn't regret it. I was glad that we didn't start yelling at each other across the whole class and said it calmly, with the fact that I knew where the problem was and that she had some kind of support in me.
These are pupils of the fourth, i.e. 9th grade. Puberty is starting to wake up in these pupils and sometimes they are like 'torn off the chain'. During this period, they often have the need to express their opinion, they tease each other, sometimes they even insult each other, but I would say that in such a 'healthy' scale, if you can call it that. This class has been a team for the fourth year now, and despite the fact that covid separated them for some time, I think they work well and have gotten used to each other nicely. It's just that with increasing age, their differences begin to appear and it becomes more difficult to work with them. The same thing happened in this case, it is interesting to observe how they develop. Last year there was no problem with the lectures, but this year they are thinking a little differently about the fact that (in the best case) the whole class will observe them. As I mentioned above, the pupil belongs to the children who are lively in class, she reacts to me and the other cantors, I might even call her the 'spokesman of the class'. She doesn't mind being the center of attention, which made me even more surprised by her reaction, but maybe it was related - she needed me to notice her and discuss it with her.
Failure to meet school obligations/unpreparedness for classes 
knew it would be better if I didn't solve the student's disagreements in front of the whole class. We would just play a little play, where we would both play our part and neither would back down. Therefore, at the end of the lesson, I came up to the student and squatted down at her desk. With her and her seatmate, who visibly supported her in this harmless rebellion, we talked about what might appear to be a problem in speaking. They told me that they are uncomfortable, that everyone is watching them, that they are nervous and that they are not good at it anyway, and that their classmates then criticize them. I assured them that no one is perfect and that they really don't need to be afraid of prying eyes, on the contrary, I gave them as an example when I teach that I know very well that not everyone pays attention and that I am actually completely stolen from someone - so it's not so that all thirty pairs of eyes would always be fiercely watching me. I also reassured them that that was okay too, that it wasn't me or their person, but it could be a theme. Some will interest others more, some less. Or it doesn't even have to be him, in short, it's sometimes not possible to keep someone's attention, even if we break up. I also reminded the girls again that the performances last year were really good and that I believe they will do well this time as well. I emphasized the possibility of discussing the topic and its processing. Žačka thanked me, seemed calmer, and added that she would definitely come to consult with me. I left the class a little late, our discussion lasted until the end of the break, but I didn't regret it. I was glad that we didn't start yelling at each other across the whole class and said it calmly, with the fact that I knew where the problem was and that she had some kind of support in me.
Support, Interview
can't evaluate it yet, this situation happened to me this week and I won't have the next lesson with this class until tomorrow, but I believe that it strengthened the relationship between me, the student and the class and that I prevented the fear of the spoken word. If others came forward with the same problem, I would probably proceed in the same way and try to explain the reasons face to face with them.
14 let, 9. třída
fotografování, malování
vysokoškolské, aprobace: ZSV a Dějepis
V hodině dějepisu jsem žákům rozdal témata referátů, která mají zpracovat, a následně prezentovat před třídou. Šlo mi o to, abychom potrénovali mluvený projev a vystupování před ostatními. Tuto třídu jsem měl na starost už minulý rok. Referáty žákům šly a nikdo z nich nedostal špatnou známku, dokonce jsem měl pocit, že je výstupy baví. Také jsem je ujistil, že se špatných známek nemusí bát, že špatné určitě rozdávat nehodlám. Přesto se však ze třídy začalo ozývat nesouhlasné mrčení, které pravděpodobně pramenilo především z 'nahrnutí práce' během prvního týdne. Bylo mi jasné, že je pro ně těžké, když na ně každý učitel 'vybalí', co po nich bude požadovat a pro žáky je to v ten moment náročné. Většinu jsem po chvíli uklidnil, ale se stížností nepřestala žačka, která zvedla ruku a začala vyjmenovávat důvody, proč prezentovat před třídou nechce. Podivil jsem se, protože zrovna ona patří do těch komunikativnějších a nebojácných dětí. Takto to zřejmě vnímal i spolužák, který ji sestřelil větou: 'Proč teda teď mluvíš, když ti to dělá problém?'. Abych nečeřil vody, utišil jsem třídu, a řekl, že se o tom pobavíme. Pokračoval jsem probíráním nové látky a jakmile se hodina chýlila ke konci, přišel jsem k lavici, kde seděla žačka. Dřepl jsem si a 'v soukromí' se jí zeptal, co přesně ji trápí a proč má takový problém s přednášením před třídou. Svěřila se mi, že je při těchto výstupech hodně nervózní a myslí si, že jí ani moc nejdou. Uklidnil jsem ji, že její přednes minulý rok byl opravdu pěkný, a že věřím, že se jí povede i tentokrát. Nabídl jsem jí, že za mnou může dané téma prodiskutovat, aby si byla 'jistá v kramflecích' a můžeme se společně podívat také na její zpracování. Také jsem jí připomenul, že se to týká každého ve třídě, a že nebude jediná, kdo bude referát přednášet. Poděkovala mi, vypadala klidnější a že se se mnou určitě dojde poradit. Odešel jsem ze třídy trochu později, naše diskuse se protáhla až do konce přestávky, ale nelitoval jsem. Byl jsem rád, že jsme na sebe nezačali přes celou třídu křičet a vyříkali si to v klidu, s tím, že jsem věděl, kde je problém a ona že ve mně má jakousi oporu.
Jedná se o žáky kvarty, tedy 9. třídy. V těchto žácích se začíná probouzet puberta a někdy jsou jako 'utržení ze řetězu'. V tomto období mají potřebu často dávat najevo svůj názor, vzájemně se s ostatními škádlí, někdy se i urážejí, ale řekl bych, že v takovém tom 'zdravém' měřítku, jestli se to tak dá nazvat. Tahle třída už tvoří kolektiv čtvrtým rokem, a přesto, že je covid na nějakou dobu rozdělil, myslím, že fungují dobře a hezky si na sebe zvykli. Jen se s přirůstajícím věkem začínají objevovat jejich odlišnosti a je náročnější s nimi pracovat. To samé se stalo i v tomto případě, je zajímavé pozorovat, jak se vyvíjejí. Ještě minulý rok s přednesy nebyl problém, ale letos nad tím, že je bude (v tom lepším případě) celá třída pozorovat, už přemýšlejí trochu jinak. Jak už jsem zmínil výše, žačka patří k dětem, kteří jsou v hodinách čilí, reaguje na mě i na ostatní kantory, možná bych ji skoro až pojmenoval 'mluvčí třídy'. Nevadí jí být středem pozornosti, o to víc mě její reakce překvapila, ale možná to spolu souviselo – potřebovala, abych si jí všiml a probral to s ní.
Věděl jsem, že bude lepší, když nebudu žáččiny nesouhlasy řešit před celou třídou. Akorát bychom sehráli divadýlko, kde bychom oba hráli svou roli a ani jeden by neustoupil. Proto jsem ke konci hodiny za žačkou přišel a dřepl si k její lavici. S ní i s její spolusedící, která ji v této neškodné vzpouře viditelně podporovala, jsme se pobavili o tom, co se může jevit jako problém při mluveném přednesu. Řekly mi, že je jim nepříjemné, že je všichni pozorují, jsou nervózní a že v tom stejně ani nejsou dobré a že spolužáci pak zkritizují. Ujistil jsem je, že nikdo není dokonalý a že se ostřížích zraků opravdu nemusí bát, ba naopak, uvedl jsem jim jako příklad mně, když vyučuji, že moc dobře vím, že ne každý dává pozor a někomu jsem vlastně úplně ukradený – takže to není tak, že by mě vždy urputně pozorovalo všech třicet párů očí. Také jsem je uklidnil, že i to je v pořádku, že to není mnou ani jejich osobou, ale může to být tématem. Některé ostatní zaujmou víc, některé méně. Anebo to taky nemusí být ani jím, zkrátka udržet něčí pozornost někdy nejde ať se třeba přetrhneme. Také jsem děvčatům znovu připomenul, že přednesy minulý rok byly opravdu pěkné, a že věřím, že se povedou i tentokrát. Zdůraznil jsem možnost prodiskutování tématu i jeho zpracování. Žačka mi poděkovala, vypadala klidnější, a dodala, že se se mnou určitě dojde poradit. Odešel jsem ze třídy trochu později, naše diskuse se protáhla až do konce přestávky, ale nelitoval jsem. Byl jsem rád, že jsme na sebe nezačali přes celou třídu křičet a vyříkali si to v klidu, s tím, že jsem věděl, kde je problém a ona že ve mně má jakousi oporu.
Nedokážu to zatím hodnotit, tato situace se mi stala tento týden a další hodinu s touto třídou budu mít teprve zítra, ale věřím, že to posílilo vztah mezi mnou, žákyní i třídou a že jsem předešel strachům z mluveného slova. Kdyby se ozvali další se stejným problémem, asi bych postupoval stejně a snažil si s nimi důvody vyříkat z očí do očí.