few years ago, I was given a first grade class that included a little girl who barely made it to the first grade registration date. From hearsay and from conversations with my colleagues from the kindergarten, I received information that it will probably be a bit more difficult with the little girl, because she is not yet fully matured and, according to my colleagues' opinions, she would need a delay. Ambitious parents, and especially the mother, rejected this solution and believed that their daughter would be able to attend school. So I was preparing that this little girl might need individual care with an increased need for my help and control. At the same time, however, I expected the parents to know their daughter and to be able to reasonably judge whether their own child has enough mental abilities to withstand the change in the educational environment and system and the increased demands that come with it. Already during the first weeks of September, I began to notice that the little girl was really not enough for others. I also tried to communicate with the parents and convince them whether they want to allow the girl to repeat the year, because she herself would be relieved and could 'grow up' in peace. However, they stubbornly insisted that they were also learning at home with their daughter and, according to their opinion, she was handling everything to a sufficient degree, but this was not reflected in her school speeches. It was quite evident that the given sections of the reading are an unknown text for the student and she has a big problem with recognizing individual letters. The student began to be resigned to school activities. She began to neglect her preparation, her activity and effort in individual classes decreased and she did not respond to my or my colleagues' suggestions and efforts to involve her.
little girl came to my first grade, who was already smaller in appearance and somewhat more developmentally retarded than the other children of her grade. It wasn't of a dizzying magnitude though, but you could tell she wasn't nearly as confident in some moves as her classmates. She spoke appropriately for her age, but morphological and syntactic errors appeared to an increased extent, but they did not prevent a full understanding of her message in most cases. She was active and hardworking. The kind of little girl who treats you a bit like an older friend - she wants to talk to you about what they ate at home, what her doll's clothes are like and where they went on a weekend trip with their grandparents. She was very communicative and involved a lot in collective events. She then tried her best in class, often reporting despite the fact that her answers were often incomplete or incorrect. However, it did not diminish his enthusiasm and interest in learning. However, over time and as the curriculum progressed, it was discovered that she herself was nowhere near as far along as her classmates. She began to notice it and her disappointment was coming. The active, loud and communicative little girl became a gray mouse in the corner, who stopped getting involved in the events around her, stopped trying, and even the progress she made began to stagnate until finally she started to recede and the little girl almost stopped moving forward and developing. From the conversations I had with her parents, it was evident their effort to raise a capable child who 'will not fall behind'. This is how they perceived the year that she would gain by postponing compulsory schooling. They thought that she would get too old in that year, she wouldn't get along with younger children, and even later in life (high school and eventually college) that delay would be an obstacle for her.
Failure to attend class
Her behavior was problematic mainly in that her parents indirectly supported her in it. The student initially tried, and because of their parents' attitude, she began to avoid school, which naturally led to her exclusion from the team - the children began to notice that she was suddenly quiet and it was not just a matter of one afternoon that she stopped excelling in school achievements, and vice versa she is starting to fail. Since it was the first class, I based my experience on the fact that it is rather a care service and work with parents in most cases. So I tried to communicate with the parents from about mid-September and tried to show them that repeating the first grade would really be the best choice for their daughter. I tried to convince them that her childhood really wouldn't run away and vice versa. On the contrary, thanks to the year she gains by this delay, she will have enough time to mature and school will be much easier for her. The parents kept getting defensive, trying to convince me that it wasn't their daughter's problem, but the teaching style I was using in the classroom. I knew that I had already met many pupils during my practice (because this was not my first 1st grade) and I think that I can already estimate whether it is a mismatch between the teaching style and the pupil's needs, or a lack of abilities of the given individual. I realized that I would not move with the girl's parents, so I tried to devote as much time as I could to her. After about a month (mid-October), I arranged another meeting with the parents, when it was time to compare the results of their daughter and other students. The parents did not change their opinion. After a few days, however, I received a message from the mother, from which it was basically clear that she thought that I should definitely tutor their daughter, but it was more of an order than a request. However, I arranged another meeting with her and we agreed that I will really study with her, but I set the condition that at the same time I need honest home preparation to take place at their home, which will be on a completely different level than until now and mom agreed. I studied with the little girl for a few weeks and it was clear that the parents worked on home preparation, but it was still not enough to achieve the necessary first grade results.
Support, Transfer of student, Interview
Here it was more about a problematic situation in the family than with the student himself, but it had a negative effect on the course of my lessons as well. Due to the gradual loss of interest in school activities, the little girl began to side with the team herself and the team ate her. This was also reflected in the class climate, which ceased to be cohesive and some began to feel uncomfortable in it. Fortunately, over time, when the parents started careful home preparation and the little girl started tutoring with me, she got better. Although not by much, but the progress was there, she started to catch up at least partially with the rest of the class, get involved in events, etc. In the meantime, I discussed the whole situation with the principal and we agreed that I could not let the pupil in question into the second grade if she could not read, write and count. So at the end of the first semester, I gave her a grade of good so that at the end of the year I could give her a grade of insufficient. I tried to continue working with the little girl, but there was no progress. However, my mother herself called a meeting with me shortly after half term. We talked together about her daughter's progress and results and compared it with others' progress. The mother recognized that it would probably be really best for her daughter if she repeated the given year and now no more demands were placed on her. That she sometimes feels that her daughter is unhappy and she herself feels under pressure because of her daughter. After this meeting, I put the student in a more relaxed regime, which corresponded more to preschool education with an emphasis on the habit of school discipline. I still gave her homework, but I directed it more towards relaxing her hand, practicing motor skills, maintaining attention and so on. The student became more and more cheerful, more attentive, she started to look forward to school again. She began to be cheerful again in her upbringing, and her products became more lively. In short, she began to thrive much more on the outside as well. And my mother and I consulted the following year, and she herself admitted in retrospect that if they had taken the advice of others at the very beginning, we could all have saved ourselves a lot of nerves and we would all have been much happier, and especially my daughter.
6 let, 1. třída
přiměřené věku
Mgr., učitelství 1. stp.
Před několika lety jsem dostala třídu prvňáčků, ve které byla holčička, která se do data pro zápis do první třídy sotva vešla. Z doslechu a z rozhovorů s mými kolegy z mateřské školy jsem dostala informace, že to s holčičkou bude zřejmě o něco náročnější, protože sama ještě není zcela vyzrálá a dle názorů mých kolegů by potřebovala odklad. Ambiciózní rodiče, a především matka, toto řešení však zavrhovali a věřili, že jejich dcera školní docházku zvládne. Připravovala jsem se tedy, že tato holčička možná bude potřebovat individuální péči se zvýšenou potřebou mé pomoci a kontroly. Zároveň jsem však očekávala, že rodiče svou dceru znají a dovedou rozumně usoudit, zda jejich vlastní dítě má dostatek psychických schopností, aby ustálo změnu vzdělávacího prostředí a systému a s ní zvýšené požadavky. Již během prvních týdnů v září jsem si začala všímat, že holčička opravdu nestačí ostatním. Snažila jsem se komunikovat i s rodiči a přesvědčit, zda nechtějí holčičce umožnit opakovat ročník, jelikož jí samé by se ulevilo a mohla by v klidu 'dorůst'. Oni však urputně trvali na tom, že se s dcerou učí i oni sami doma a dle jejich názorů vše zvládá v dostatečné míře, což se však ve školních projevech neukazovalo. Bylo zcela evidentní, že zadané úseky četby jsou pro žákyni textem neznámým a má veliký problém s rozpoznáváním jednotlivých písmen. Žačka začala být, co se týká školních aktivit rezignovaná. Začala zanedbávat přípravu, její aktivita a snaha v jednotlivých hodinách klesala a nereagovala na podněty a snahy o zapojení mé ani mých kolegů.
Do první třídy mi přišla holčička, která byla již od pohledu drobnější a poněkud vývojově zaostalejší než ostatní děti jejího ročníku. Nebylo to však nijak závratného rozsahu, ale mohli jste si všimnout, že si v některých pohybech není ani zdaleka tak jistá jak její spolužáci. Mluvila přiměřeně jejímu věku, avšak i morfologické a syntaktické chyby se objevovaly ve zvýšené míře, nebránily však plnohodnotnému porozumění jejímu sdělení ve většině případů. Byla aktivní a snaživá. Taková holčička, která vás bere trošku jako starší kamarádku – chce si s vámi povídat o tom, co doma jedli, jaké má její panenka šaty i kde byli o víkendu s prarodiči na výletě. Byla hodně komunikativní a do kolektivního dění se hodně zapojovala. Ve výuce se poté snažila, často hlásila i navzdory tomu, že její odpovědi byly často neúplné až nesprávné. Jí to však elánu a chuti se do učení neubíralo. Postupem času a s postupujícím učivem však docházelo ke zjištění, že ona sama není ani zdaleka tak daleko jako její spolužáci. Počala si toho všímat a přicházelo její zklamání. Z aktivní, hlasité a komunikativní holčička se stávala šedá myška v koutě, která se přestala zapojovat do dění okolo sebe, přestala se snažit, a i ty pokroky, které dělala, začaly stagnovat až nakonec začaly ustupovat a holčička se téměř přestala dále posouvat a rozvíjet. Z konverzací, které jsem vedla s jejími rodiči, byla patrna jejich snaha o vychování zdatného dítěte, které 'nebude zaostávat'. Tak totiž vnímali onen rok, který by získala odkladem povinné školní docházky. Mysleli si, že za ten rok až příliš zestárne, nebude si rozumět s mladšími dětmi, a i v pozdějším životě (střední a případně vysoká škola) jí bude onen odklad překážkou.
Její chování bylo problematické především v tom, že rodiče jí v něm nepřímo podporovali. Žačka se původně snažila a kvůli přístupu jejich rodičů se začala školy stranit, což s sebou i přirozeně neslo vyloučení z kolektivu – děti si začaly všímat, že je najednou tichá a není to otázkou jenom jednoho odpoledne, že ve školních úspěších přestává vynikat, a naopak se jí začíná nedařit. Jelikož se jednalo o první třídu, z mých zkušeností jsem vycházela z toho, že se zde jedná o spíše pečovatelskou službu a práci s rodiči ve většině případů. Snažila jsem se tedy komunikovat s rodiči zhruba od poloviny září a snažila se jim ukázat, že pro jejich dceru bude skutečně nejlepší volbou si první ročník zopakovat. Snažila jsem se je přesvědčit, že jí dětství skutečně neuteče a naopak. Díky roku, který získá tímto oddálením, bude mít naopak dostatek času dozrát a škola jí půjde mnohem snáze. Rodiče se stále bránili a snažili se mě přesvědčit, že to není problém jejich dcery, nýbrž stylu výuky, který používám v dané třídě. Věděla jsem, že jsem se již za svou praxi setkala s mnoha žáky (protože toto nebyla má první 1. třída) a myslím si, že již dokážu odhadnout, jestli se jedná o nesoulad výukového stylu a potřeb žáka, nebo nedostatek schopností daného jedince. Zjistila jsem, že tedy s rodiči dané holčičky nepohnu a snažila jsem se jí tedy věnovat maximum času, který jsem mohla. Po zhruba měsíci (polovina října) jsem si domluvila s rodiči další schůzku, kdy přišlo na řadu i porovnání výstupů jejich dcery i ostatních žáků. Rodiče se ve svém názoru neposunuli. Po několika dnech mi však přišla zpráva od maminky, ze které bylo v podstatě patrné, že si myslí, že bych měla jejich dceru vyloženě doučovat, avšak se jednalo spíše o rozkaz než o prosbu. Domluvila jsem si s ní však další schůzku a domluvili jsme se, že se s ní učit skutečně budu, avšak kladu si podmínku, že zároveň potřebuji, aby u nich doma probíhala poctivá domácí příprava, která bude na zcela jiné úrovni než do této doby a maminka souhlasila. Několik týdnů jsem se s holčičkou učila a šlo vidět, že rodiče i zapracovali na domácí přípravě, avšak stále to nebylo dostatečné k dosažení potřebných výstupů první třídy.
Zde se jednalo spíše o problémovou situaci v rodině než s žákem samotným, avšak projevovalo se to negativně i na chodu mých hodin. Vzhledem k postupnému ztrátu zájmu o školní aktivity se holčička začala sama stranit kolektivu a kolektiv jí. Toto se projevilo i třídním klimatu, které přestalo být soudržné a někteří se v něm začali cítit nepříjemně. Naštěstí postupem času, když rodiče přistoupili na pečlivou domácí přípravu a holčička se se mnou začala doučovat, zlepšila se. Ne sice o moc, ale pokrok tam byl, začala dohánět alespoň částečně zbytek třídy, zapojovat se do dění atp. Já jsem mezitím celou situaci konzultovala s ředitelem a shodli jsme se, že danou žákyni nemůžu pustit do druhé třídy, pokud nebude umět číst, psát a počítat. Na konci prvního pololetí jsem jí tedy ohodnotila stupněm dobrý, abych jí na konci roku mohla dát nedostatečnou. S holčičkou jsem se snažila dále pracovat, avšak pokroky nepřicházely. Maminka však chvíli po pololetí sama svolala se mnou schůzku. Bavily jsme se spolu o prospěchu a výsledcích její dcery a srovnávaly s pokroky ostatních. Maminka uznala, že pro její dceru bude patrně opravdu nejlepší, pokud si daný ročník zopakuje a nyní na ni přestanou být kladeny takové nároky. Že má občas pocit, že je její dcera nešťastná a sama se cítí kvůli své dceři pod tlakem. Po této schůzce jsem tedy dané žákyni nasadila volnější režim, který více odpovídal předškolnímu vzdělávání s akcentem na návyk školní disciplíny. Zadávala jsem jí stále domácí úkoly, avšak směrovala jsem je více na uvolnění ruky, procvičování motoriky, udržení pozornosti a tak dále. Žákyně se stále veselejší, pozornější, začala se opět do školy těšit. Ve výchovách začala být opět veselá, a i její výrobky začaly být živější. Zkrátka začala mnohem více prospívat i navenek. A s maminkou jsme následující ročník konzultovaly a sama zpětně uznala, že kdyby dali na rady ostatních na samém počátku, mohli bychom si všichni ušetřit spoustu nervů a všichni bychom byli o mnoho spokojenější a dcera především.