With the advent of the pandemic and anti-pandemic measures, the entire elementary school switched to online teaching mode. Later, the class teacher approached me with a request for individual tutoring of the pupil beyond the scope of teaching via the Skype platform. Based on the agreement, we were always supposed to meet on a pre-arranged day and time, and the parents were also supposed to be present during tutoring. Personally, I was very skeptical about this method of tutoring from the beginning, because I was aware of how difficult it is to direct a student to work in a school environment, when I, as an assistant, am physically present next to him. Neither the student nor the parents showed up for the first lesson, which was subsequently excused very laxly when I was told that the family was moving, they had too much to do and simply forgot. It must be added that the tutoring was supposed to take place during his regular classes, so I didn't understand the parents' approach to their son's education all the more. The pupil had already arrived at the next online meeting, but I did not see the parents, they were somewhere in the distance. The student fidgeted from the beginning of the video call, repeatedly turned off the camera, pretended not to hear me, claimed he had no tools ready and refused to interact with me in any way. It took approximately ten minutes to get the student to work, when I did not receive any help from any of the parents. During the tutoring, the older sister often got involved and distracted him, because she answered all the assignments to which the student could not find an answer, which subsequently led to his upset. Just like at school, we started that day with mathematics, because I knew that for a student, practicing addition, subtraction and multiplication tables is a much easier start than grammar exercises from the Czech language. However, quite unexpectedly, the student got stuck and was unable to calculate the example. Although we were supposed to practice quick counting by heart, I stopped at this example and tried to break it down with the student so that we could reach the result together. However, the student got completely confused in the calculation and any effort on my part led to a visible deterioration on the other side of the video call. During classical teaching, I often witnessed such situations, and over time I noticed that the more pressure is put on the student, the worse his reaction is. In this case, several different reactions alternated on the part of the student. At first he only seemed disappointed and resigned, then his emotions turned to the onset of crying, which was immediately replaced by a fit of rage. During this, the student was constantly fiddling and turning in his chair and fiddling with his pen. At that moment, the mother entered the whole situation. It was already evident from the beginning that she did not pay attention to the tutoring itself and only came on the basis of the given stimulus. She started yelling very rudely at the student to calm down immediately and do what the teacher tells him. She then asked him what example we were doing and in response to the pupil's tearful answer, she started shouting at him again that it was definitely an example they practiced at home, so it was impossible for him not to know the answer again. Although I still couldn't see my mother, but I could hear very well, I had a student on the screen in front of my eyes, who was completely terrified and was panicking internally, unable to do any more work. This whole situation lasted approximately ten minutes and ended with a threat from the mother, who several times very strongly advised the student to immediately calm down and recover or he would get a wooden spoon on his ass in front of the teacher. The hysterical and snotty pupil returned to counting very quickly the moment the mother allegedly left to get the wooden spoon, but it took him a very long time to calm down. I personally was so taken aback by the whole situation that we parted prematurely, as neither of us was able to continue such work that would leave behind a good result.
The student was from a family of four, he lived with both parents, an older sister and a dog in the family home. The boy used to be one of the first in the morning party and usually left the afternoon party as one of the last, usually around half past five. At school, the student sat in the last bench by the window with me so as not to attract the attention of his classmates. As far as I remember, he sat alone in the back from the very beginning, because he was difficult to handle. He always prepared his studies at the last minute, usually after the bell rang, he never had a neat pile on the edge of the desk like the others, he often had notebooks from several subjects mixed up on the pile, and he looked for other notebooks during the lesson. He had great difficulty staying focused during class, often lying on the bench, making random noises, or playing with whatever was at hand. He usually did not notice a significant part of the lessons and devoted himself to the above-mentioned things, so he was constantly lost in class and behind other classmates. As an assistant, I had to repeat everything to him several times and often persuade him to work. As for his grades, they were greatly affected by his behavior. He often did not complete the assigned work in class, although I sat with him and tried to guide him to the right solution and help him. The student was irritable if he didn't understand the assignment, he gave up easily, lay down on the bench and covered his ears so he couldn't hear me when I tried to explain the work to him repeatedly. If the teacher reprimanded him, he usually stopped, but always only for a short time. In the student's case, the type of assigned task was very important, if it was, for example, a dictation, whether in mathematics or the Czech language, the student always wrote only the date in the notebook and stagnated. I walked with him then went to the corridor, where I dictated to him again. If some of the exercises were oriented in a more entertaining form and the result of the calculation is, for example, a crossword puzzle or a coloring book, the student was able to immerse himself in the work very quickly and there was no need to force him to work. During breaks, the student usually played with legos on the carpet and had a snack while doing so. He didn't have much fun with his classmates, he was mostly self-sufficient.
Emotional outbursts, Failure to attend class
After the end of tutoring, I told my colleague-class teacher about the whole situation, because she wanted to be informed about what we accomplished during the lesson and what progress we are making. I was not familiar with whether she consulted the given situation in private with the student's parents, in my case she reacted with a rather light-hearted tone, a laugh and the sentence It is sometimes difficult with children. It should be noted, however, that the pupil's father took part exclusively in further tutoring, who sat next to the pupil the whole time and supervised his work and helped me. Based on this, I assume that a consultation took place with the student's parents.
Cooperation with experts
In the course of this cooperation, I discovered that motivation in the form of a reward, which we applied especially when reading, has a very effective effect on the student. In the beginning, we faced a problem where the pupil refused to read. Considering this as my personal disappointment, I looked for ways to get him to read. Not only did we choose a different reading for the student than the rest of the class, but he was also awarded a dinosaur coloring book after his performance, because he often told me about dinosaurs during breaks.
3. ročník
dinosauři, lego, běhání venku
Vykřikování,Nepracovitost,Emoční labilita
Mgr. (ČJ, AJ)
S příchodem pandemie a protipandemických opatření přešla celá základní škola do online režimu vyučování. Třídní učitelka mě pak později oslovila s žádostí o individuální doučování žáka nad rámec vyučování prostřednictvím platformy Skype. Na základě domluvy jsme se měli vždy spojit v předem domluvený den i čas a při doučování měli být přítomni i rodiče. Osobně jsem k tomuto způsobu doučování byla již zpočátku velmi skeptická, neboť jsem si byla vědoma toho, jak těžké je žáka směřovat k práci ve školním prostředí, kdy jsem jako asistentka fyzicky přítomna vedle něj. Na první hodinu se nedostavil ani žák ani rodiče, což bylo následně omluveno velmi laxně, kdy mi bylo řečeno, že se rodina stěhuje, mají toho moc a prostě zapomněli. Nutno dodat, že doučování mělo probíhat v čase jeho běžné výuky, o to více jsem nechápala tento přístup rodičů ke vzdělání svého syna. Na další online setkání se již žák dostavil, rodiče jsem ovšem neviděla, figurovali kdesi v povzdáli. Žák se již od začátku videohovoru ošíval, opakovaně vypínal kameru, předstíral, že mě neslyší, tvrdil, že nemá nachystané pomůcky a odmítal se mnou jakkoliv interagovat. Přimět tak žáka k práci trvalo přibližně deset minut, kdy se mi nedostalo žádné pomoci, ze strany některého z rodičů. Během doučování do toho také často vstupovala starší sestra, která ho rozptylovala, neboť zodpovídala veškerá zadání, na které žák nemohl najít odpověď, což následně vedlo k jeho rozčílení. Tak jako ve škole jsme ten den začali matematikou, neboť jsem věděla, že pro žáka je procvičování sčítání, odčítání a násobilky značně snazším startem než gramatická cvičení z českého jazyka. Zcela nečekaně se však žák zasekl a nebyl schopen příklad vypočítat. Přestože jsme měli procvičovat zejména svižné počítání zpaměti, zastavila jsem se na tomto příkladu a snažila se ho s žákem rozebrat tak, abychom společnými silami došli k výsledku. Žák se však do počítání naprosto zamotal a jakákoliv snaha z mé strany vedla k viditelnému zhoršení na druhé straně videohovoru. Během klasického vyučování jsem byla často svědkem takovýchto situací, a postupem času jsem vypozorovala, že čím více se na žáka tlačí, tím horší je jeho reakce. V tomto případě se na straně žáka střídalo několik různých reakcí. Zprvu působil pouze zklamaně a rezignovaně, poté jeho emoce přešly do nástupu pláče, což bylo vzápětí vystřídáno záchvatem vzteku. Během toho se žák neustále ošíval a otáčel na židli a dloubal se propiskou. V tu chvíli do celé situace vstoupila matka. Již od začátku bylo evidentní, že samotnému doučování nevěnovala pozornost a přišla až na základě daného podnětu. Začala na žáka velmi hrubě křičet, aby se okamžitě uklidnil a dělal, co mu paní učitelka říká. Poté se ho zeptala, jaký příklad děláme a v reakci na žákovo uplakanou odpověď, na něj začala znovu křičet, že se zcela jistě jedná o příklad, který doma procvičovali, tudíž není možné, aby zase neznal odpověď. Přestože jsem matku stále neviděla, avšak velmi dobře slyšela, měla jsem před očima na obrazovce žáka, který se naprosto vyděšeně uzavíral do sebe a zároveň vnitřně panikařil, neschopen další práce. Celá tato situace trvala přibližně deset minut a byla zakončena výhružkou za strany matky, která žákovi několikrát velmi důrazně doporučovala, aby se okamžitě uklidnil a vzpamatoval nebo dostane vařečkou na zadek před paní učitelkou. Hysterický a usmrkaný žák se velmi rychle vrátil k počítání v momentě, kdy matka údajně odešla pro vařečku, ale trvalo mu velmi dlouho než se uklidnil. Já osobně jsem byla z celé situace tak zaskočená, že jsme se předčasně rozloučili, neboť ani jeden z nás nebyl schopen pokračovat v takové práci, která by za sebou nechala dobrý výsledek.
Žák byl ze čtyřčlenné rodiny, žil s oběma rodiči, starší sestrou a psem v rodinném domě. Chlapec býval jako jeden z prvních v ranní družině a zpravidla odcházel z odpolední družiny jako jeden z posledních, obvykle okolo půl páté. Ve škole seděl žák v poslední lavici u okna spolu se mnou, aby na sebe nestrhával pozornost spolužáků. Co si pamatuji, tak seděl sám vzadu od samého začátku, neboť byl těžko zvladatelný. Učení si chystal vždy na poslední chvíli, většinou až po zvonění, nikdy neměl úhlednou hromádku na kraji lavice jako ostatní, často měl na hromádce pomíchané sešity z několika předmětů naráz a další sešity hledal v průběhu hodiny. Měl velké problémy s udržením pozornosti v průběhu hodiny, často si lehal na lavici, vydával náhodné zvuky nebo si hrál si s čímkoliv, co měl zrovna po ruce. Značnou část vyučování obvykle nevnímal a věnoval se výše zmíněným věcem, a tak byl v hodinách neustále ztracený a pozadu za ostatními spolužáky. Jako asistentka jsem mu musela vše opakovat vícekrát a často ho k práci přemlouvat. Co se jeho známek týče, byly značně ovlivněny jeho chováním. Zadanou práci v hodině mnohdy neplnil, ačkoliv jsem u něj seděla a pokoušela se ho navést na správné řešení a pomoci mu. Žák byl vznětlivý, pokud zadání nerozuměl, snadno to vzdal, lehl si na lavici a zacpal si uši, aby mě neslyšel, když jsem se mu snažila práci opakovaně vysvětlit. Pokud ho učitelka napomenula, obvykle toho zanechal, vždy však pouze na krátký čas. V žákovo případě velmi záleželo na typu zadaného úkolu, v případě, že se jednalo například o diktát, ať už v matematice či českém jazyce, žák vždy zapsal do sešitu pouze datum a stagnoval. Chodila jsem s ním pak chodila na chodbu, kde jsem mu diktát diktovala znovu. Pokud bylo některé ze cvičení orientované zábavnější formou a výsledkem počítání je např. křížovka nebo omalovánka, žák se uměl do práce velmi rychle ponořit a nebylo třeba ho do práce nutit. O přestávkách si obvykle žák hrál s legem na koberci a u toho svačil. Se spolužáky se příliš nebavil, převážně si vystačil sám se sebou.
Celou situaci jsem po skončení doučování sdělila kolegyni-třídní učitelce, neboť si přála být informována o tom, co jsme během hodiny stihli a jaké pokroky děláme. Nebyla jsem seznámena s tím, zda danou situaci konzultovala v soukromí s žákovo rodiči, v mém případě reagovala spíše odlehčeným tónem, smíchem a větou S dětmi je to někdy těžké. Nutno ovšem podotknout, že dalšího doučování se již účastnil výhradně žákovo otec, který po celou dobu vedle žáka seděl a dohlížel na jeho práci a byl mi nápomocen. Na základě toho předpokládám, že proběhla konzultace s rodiči žáka.
V průběhu této spolupráce jsem zjistila, že na žáka velmi efektivně působí motivace formou odměny, kterou jsme uplatňovali zejména při čtení. Zpočátku jsme se totiž potýkali s problémem, kdy žák odmítal číst. Jelikož jsem to považovala za své osobní zklamání, hledala jsem cesty, jak ho ke čtení přimět. Nejenže jsme tak zvolili pro žáka jinou četbu, než měl zbytek třídy, ale také byl po odvedeném výkonu oceněn dinosauří omalovánkou, neboť o dinosaurech mi často vyprávěl během přestávek.