started the day with the class as usual with a community circle. I was the first to ask how the children had their weekend - what they did, where they were, how they felt... I was the first to describe my weekend and then I sent our talking stuffed animal. The first was given to a pupil who started talking about being on the playground with her mother. At this moment, a student jumped in, saying that he was also on the field. I broke the circle and repeated the rules of the community circle - considerateness - we don't jump into each other's conversation, only the one with the stuffed animal in his hand speaks. After repeating the rules, I instructed the student to continue her story. As soon as the pupil finished everything, she sent the stuffed animal to another classmate, who began to talk about his experiences. He told about his grandmother, with whom they cooked leavened dumplings. At this moment, the student again intervened in the narration, who suddenly started talking about his weekend. I stopped the circle and asked the student if he could repeat the rules of the circle to me. The answer was NO. So I asked everyone else who could repeat the rules of the circle for me. Everyone except the pupil signed up, so we repeated them together. After repeating the rules, the stuffed animal moved to the next child who was sitting next to the student. However, the student got up out of nowhere, pushed him and took the stuffed animal from his classmate, saying that he wanted to speak now.
So I stopped the whole circle and asked the student why he did it. The answer was: 'Because I want to speak now.' I asked the student if it was right to push a classmate just so he could talk and if he himself would like it if someone pushed him like that. The student could see that he realized what had happened and began to look at the ground, he did not want to look at anyone around him. He replied that he didn't mean to push him, that it was a mistake. I asked him if he knew what he should do now. I could see that he was very sorry. He looked at his classmate and apologized.
Physical aggression, Verbal disruption of lessons
After that, I returned the stuffed animal to the student from whom the student took it and continued in the circle. The student refused to speak. The lesson continued without further problems, only the student was absent in spirit. During the break, I took him aside and asked if everything was okay, if anything was wrong. The student suddenly burst into tears and told me that he is very tired, that he goes to hockey practice every day, in the morning before school, and that he is always completely exhausted afterwards. I asked him if he had talked to his mother about it. He replied that no, that his mother would tell him that he had to go there anyway. Then we continued to talk and agreed that we would try to tell mom together.
Agreement, Interview
In the afternoon, the mother came to pick up the pupil and we went to see her with the pupil. When I was standing there with the student, everything suddenly started to fall and he told my mother everything he had told me in the office before. Mom was very understanding and said that she would cancel hockey in the morning and practice would only be in the afternoon. Since then, there have been no major problems with the student. The student is a great athlete. You can see in him that he is trying to take the role of a man in the family. He never cries, he always manages everything with clenched teeth. Admitting to someone that he is not good enough for something was very difficult for him, but he managed it perfectly.
7 let 2. ročník ZŠ
Nadšený sportovec- hokej, fotbal, koloběžka
Magistr- Učitelství pro první stupeň ZŠ
Den se třídou jsem začala jako obvykle komunitním kruhem. Jako první jsem se ptala, jaký měly děti víkend-co dělaly, kde byly, jak se cítily... Jako první jsem svůj víkend popsala já a poté jsem poslala našeho mluvícího plyšáka. První dostala žačka, která začala povídat o tom, že byla s maminkou na hřišti. V tomto momentu jí do toho skočil žák s tím, že on byl taky na hřišti. Já jsem přerušila kruh a zopakovala jsem pravidla komunitního kruhu-ohleduplnost-neskáčeme si do řeči, mluví pouze ten, kdo má v ruce plyšáka. Po zopakování pravidel jsem pokynula žačce, aby pokračovala ve svém vyprávění. Jakmile žačka dořekla vše, poslala plyšáka dalšímu spolužákovi, který začal mluvit o svých zážitcích. Vyprávěl o své babičce, se kterou vařili kynuté knedlíky. V tomto momentu se do vyprávění zase vložil žák, který najednou začal mluvit o svém víkendu. Zastavila jsem kruh a poprosila jsem žáka, jestli by mi mohl zopakovat pravidla kruhu. Odpověď zněla NE. Zeptala jsem se tedy všech ostatních, kdo by mi mohl zopakovat pravidla kruhu. Všichni kromě žáka se přihlásili, tak jsme si je zopakovali společně. Po zopakování pravidel se plyšák posunul k dalšímu dítěti, které sedělo vedle žáka. Žák se však z ničeho nic zvedl, strčil do něj a vzal spolužákovi plyšáka se slovy, že teď chce mluvit on.
Celý kruh jsem tedy zastavila a zeptala jsem se žáka proč to udělal. Odpověď zněla: 'Protože chci teď mluvit já.' Zeptala jsem se žáka, zda bylo správné do spolužáka strčit, jen proto aby mohl mluvit a jestli by se mu samotnému líbilo, kdyby do něj někdo takhle strkal. Na žákovi bylo vidět, že si uvědomil, co se stalo a začal se dívat do země, na nikoho kolem sebe se nechtěl podívat. Odpověděl mi, že ho nechtěl strčit, že to bylo omylem. Zeptala jsem se ho, jestli ví, co by měl teď udělat. Viděla jsem na něm, že je mu to moc líto. Podíval se na spolužáka a omluvil se.
Poté jsem vrátila plyšáka žákovi, kterému ho žák vzal a pokračovala jsem v kruhu. Žák mluvit odmítal. Hodina dále pokračovala bez dalších problémů, pouze žák byl duchem nepřítomný. O přestávce jsem si ho vzala stranou a zeptala jsem se, jestli je všechno v pořádku, jestli se náhodou něco neděje. Žák se najednou rozplakal a řekl mi, že je moc unavený, že jezdí každý den na tréninky hokeje, ráno před školou, a že je potom vždy úplně vyřízený. Zeptala jsem se ho, jestli o tom mluvil s maminkou. Odpověděl mi, že ne, že by mu maminka řekla, že tam stejně musí chodit. Potom jsme si dále povídali a domluvili jsme se, že to zkusíme říct mamince společně.
Odpoledne si pro žáka přišla maminka a my za ní s žákem šli. Když jsem tam stála s žákem, začalo vše najednou padat a řekl mamince vše, co řekl před tím mně v kabinetu. Maminka byla velmi chápavá a řekla, že hokej ráno zruší a tréninky zůstanou jenom odpoledne. Od té doby s žákem nejsou žádné větší problémy. Žák je velký sportovec. Jde na něm vidět, že se v rodině snaží zastat roli muže. Nikdy nebrečí, vše vždy se zatnutými zuby zvládne. Přiznat někomu, že na něco nestačí pro něj bylo velmi těžké, ale zvládl to naprosto skvěle.