The situation described in my work is described by a teacher from my neighborhood. He works at a small-town multi-year high school. She has worked here for twenty years, of which she worked fifteen - five years she was on parental leave. She studied chemistry and mathematics teaching at the university. She would like to point out at the beginning that she only had one semester of psychology during her studies, and the school does not offer retraining courses of this type very often. He attends courses more often, where he learns how to liven up his teaching. Even so, they try to educate themselves through books or content on various blogs. As the teacher teaches at a grammar school, she does not often encounter problems. So far, she has not had to deal with serious problems even once, and apart from throwing a ball on a field trip, she has not even encountered any problems at school events. Gradually, however, she is more often found suggesting that parents visit psychologists, this ceased to be a taboo at school until around 2015. As the first – successfully resolved – case, she decided to present the issue of an eating disorder, as the second – unsuccessful – conflict, on the contrary, she deals with the possible child care neglect. Unfortunately, she doesn't remember many details, because she has been concentrating on online teaching for the last year and a half and has almost pushed out bad experiences from face-to-face teaching. The two situations are described in the first person as the teacher told me, with a few minor adjustments due to the dialect.
The first situation – struggle with anorexia The story of a seventeen-year-old student who was always active in sports, social life and school. She entered the gymnasium in 2015 in the first year of the upper gymnasium, i.e. after completing the ninth year of elementary school. She did athletics, she also enjoyed other sports and took care of a healthy diet. If she wasn't playing sports, she liked to go on trips with friends. From the first day, she had friends even among her classmates, because she was extroverted and liked to get to know each other. She had no problems at school and seemed to have no problems at home either. In the first year, everything was fine, she finished her year with honors and during the holidays she went as a leader to a camp organized by the House of Children and Youth. When she returned to school for her second year, she was still talkative, but her circle of friends had changed. In November, the teacher began to notice that she had stopped going to lunch, but was carrying something with her in a box, so she thought she was on a special diet for the races. But over time she became more and more closed. She always had fun with everyone, but more out of politeness than joy. She had only one real friend in her class. She began to walk only in loose and pulled clothes and looked tired. This was attributed to the fact that there were a lot of tests to be written, she was stressed and thus did not have time to choose what to wear. But gradually she stopped bringing lunches and didn't even eat at school, her old clothes were too big for her and she was always tired. Her grades were still good, a few ones turned into twos, but that happens often, students often study and so they don't learn as often as at the beginning of their studies. Still, something didn't seem right to the teacher. More colleagues noticed this and decided to solve the situation. The class teacher was a friend of the head teacher, so they dealt with the situation mostly together. They began to observe the student more than before, and it really became clear that she does not eat during the whole day at school and never dresses nicely (mostly she wore sweatpants and a sweatshirt). Neither of them knew how to approach the situation, so they consulted their colleagues. They agreed that the class teacher would talk to the student and try to find out what could be going on. It was clear from the conversation with the student that something was going on, but she did not confide in the class teacher, so her parents had to be called to the school. The pupil's mother came because the father was at work. I helped a colleague and resolved the situation with her. We asked if something is going on at home, if school is hard for her, if she still goes to athletics and if she sees her friends often. Nothing happened at home, she found school tolerable, she almost didn't have to study, she went to athletics, but she allegedly had a fight with her friends. At that moment, the class teacher had only one question - does the student eat at home? She didn't eat. She was said to have overeaten after school, she only ate yogurt or fruit. At that moment everything started to make sense. We told the mother that we were watching her daughter and that she doesn't eat lunch at school and doesn't bring anything from home. 'What do you mean?', she asked and I had to say the line I never wanted to say: 'Your daughter is probably anorexic'. After tears and incredulous questions, we agreed that it would be best to visit a psychologist with the pupil. The family found a psychologist and unfortunately she confirmed what we all suspected. The situation was serious, so she started treatment, where she spent three months. The teacher and our materials were available to her all the time, she wrote tests and sent us homework. Thanks to this approach, she was able to complete her second year of study.
Selfdestructive behaviour
She continued to see a psychologist and managed to keep anorexia at bay. Thanks to this, she graduated in 2019 as planned and entered the University, where she will complete her bachelor's degree this year. Therefore, I would like to consider the situation well resolved.
Interview, Cooperation with experts
The second situation – unexcused classes A case that I dealt with according to the rules, but in my opinion unsuccessfully, happened in 2017. I was a fifth grade teacher at a multi-year high school, so they were freshmen aged 16 and 17. We didn't really manage to establish a relationship with the class, because I was already in the second grade and the students always saw me as a substitute. I got over it and still tried to make myself happy and become someone they could trust. I only managed to do that in the third grade. In the fifth grade, I had a student who tried hard, and from the first grade he was getting the worst threes on his report card. His grades got worse in 'high school' and at first I attributed it to puberty, but then I started to notice that he was suspiciously often absent. When I looked at the excuse sheet, I saw only one-day illnesses and nausea, normally I do not make any reservations against these types of excuses, because I understand that the students need to rest and that it is simply too much for them. Parents probably wouldn't write the excuse 'he was mentally exhausted' and so often I see headaches and nausea. The main problem was that he was absent almost all the time and I was afraid that he wouldn't be able to finish the subjects due to an absence of more than 25%. At first I thought he might be suffering from depression, but he didn't give up his hobbies, and I attributed the dark clothes and washed-out sweatshirts to the fact that he liked rock and metal. In October, I called him into my office and tried to talk to him. The student promised me that he would pay attention to everything and that he would try not to miss anything. This attitude lasted him no more than a week, and when he returned to his dorms, I called his mother. When I was looking for an email for my parents, I noticed that only the mother is listed as the legal representative everywhere, and I learned from my colleagues who taught fifth grade before me that the father gave up this title. It was the first indicator for me that something was wrong. From the conversation with the mother, I expected information about the student's mental state and a proposal for a solution. I remember when the student's mother came into the office. As soon as she spoke, it was clear to me that she was on top of her problems - I could smell the alcohol on her. I tried to excuse her in my head, perhaps she was out drinking with colleagues and forgot about the meeting, but this theory was immediately refuted by a colleague who knew her personally. After our very brief conversation, I learned that the student's mother had not seen the apology letter since the beginning of the year and that she felt that the solution should be entirely up to me. As she was leaving, she promised me that she would watch over her son and talk to him. The arrangement probably didn't help much - neither from my mother, nor from me. Since unexcused hours were added to excused hours, I solved everything according to the rules. First, I promised him a reprimand from the class teacher, then a reprimand, and later I resolved everything with the social workers. Towards the end of the semester, the student was under the supervision of a 'social worker', teachers and allegedly also his mother. Unfortunately, none of this helped. He didn't go to school again in the second semester, but at least he apologized for everything. But that didn't help him and he got in more subjects than he thought. When he had a chance to fix it, he didn't show up. I think we even overstepped our bounds and contacted him personally during the holidays when he promised us that he was on the mend and learning. But he didn't really study for the make-up exams, he didn't show up for them, not even for the replacement dates. He finished his studies and went from a candidate for college to someone with a primary school education. In retrospect, I blame myself for not persuading my mother to visit a psychologist (I suggested, but my mother refused psychologists and psychiatrists) and for not trying harder. At the same time, I realize that I acted in accordance with the school rules and my powers.
Situace popsaná v mé práci popisuje učitelka z mého okolí. Pracuje na maloměstském víceletém gymnáziu. Práci zde má dvacet let, z nichž odpracovala patnáct – pět let byla na rodičovské dovolené. Vystudovala učitelství chemie a matematiky na univerzitě. Ráda by na začátku podotkla, že během studování měla jen jeden semestr psychologie a rekvalifikační kurzy tohoto typu škola moc často nenabízí. Častěji navštěvuje kurzy, kde se učí, jak oživit svoji výuku. I přesto se snaží sebevzdělávat pomocí knih nebo obsahu na různých blozích. Jelikož paní učitelka učí na gymnáziu, nesetkává se často s problémy. S vážnějšími problémy se zatím nemusela řešit ani jednou a kromě hození míčku na exkurzi se nepotkala ani s problémy na školních akcích. Postupně se ale častěji potkává s tím, že navrhuje rodičům návštěvy psychologů, to přestalo být na škole tabu až okolo roku 2015. Jako první – zdárně vyřešený – případ se rozhodla představit problematiku poruchy příjmu potravy, jako druhý – nezdařený – konflikt se naopak věnuje možnému zanedbání starosti o dítě. Bohužel si moc detailů nepamatuje, protože se poslední rok a půl soustředila na online výuku a špatné zážitky z výuky kontaktní téměř vytěsnila. Dvě situace jsou popsané v první osobě tak, jak mi je paní učitelka pověděla, s pár drobnými úpravami kvůli nářečí.
První situace – boj s anorexií Příběh sedmnáctileté žačky, která byla vždy aktivní jak ve sportu, tak v sociálním životě a ve škole. Na gymnázium nastoupila v roce 2015 do prvního ročníku vyššího gymnázia, tedy po ukončení devátého ročníku ZŠ. Dělala atletiku, bavily ji i jiné sporty a dbala i na zdravou výživu. Pokud nesportovala, ráda jezdila na výlety s kamarády. Od prvního dne měla kamarády i mezi spolužáky, protože byla extrovertní a ráda se seznamovala. Ve škole neměla žádné problémy a zdálo se, že neměla problémy ani doma. V prvním ročníku bylo vše v pořádku, ukončila svůj rok s vyznamenáním a o prázdninách jela jako vedoucí na tábor, který pořádal Dům dětí a mládeže. Když se vrátila do školy do druhého ročníku, byla pořád upovídaná, ale změnil se její okruh přátel. V listopadu si učitelka začala všímat, že přestala chodit na obědy, ale nosila si s sebou něco v krabičce a tak si myslela, že drží speciální stravu kvůli závodům. Časem ale začala být víc a víc uzavřená. Bavila se pořád se všemi, ale spíš ze slušnosti než s radostí. Opravdovou kamarádku měla ve třídě jen jednu. Začala chodit jen ve volném a vytahaném oblečení a vypadala unaveně. To bylo přisuzováno tomu, že se psalo hodně testů, byla ve stresu a tak neměla čas si vybírat co si obleče. Postupně ale přestávala nosit obědy a nejedla ani ve škole, její staré oblečení jí bylo velké a byla pořád unavená. Známky měla stále dobré, pár jedniček se měnilo na dvojky, ale to se stává často, žáci často studují a tak se neučí tak často jako na začátku studia. Přesto se učitelce něco nezdálo. Všimlo si toho více kolegů a kolegyň a tak se rozhodli situaci řešit. Třídní učitelka byla kamarádkou hlavní učitelky a tak situaci řešily nejvíc spolu. Začaly žačku pozorovat víc než předtím a opravdu se ukázalo, že za celý den ve škole nejí a nikdy se neobléká hezky (většinou měla tepláky a mikinu). Ani jedna nevěděla jak k situaci přistoupit a tak se poradily s kolegy. Domluvili se, že si třídní učitelka s žačkou promluví a zkusí zjistit co by se mohlo dít. Z rozhovoru s žačkou bylo jasné, že se něco děje, ale třídní učitelce se nesvěřila a tak museli zavolat její rodiče do školy. Přišla žaččina matka, protože otec byl v práci. Pomohla jsem kolegyni a situaci jsem řešila s ní. Zeptaly jsme se jestli se něco neděje doma, jestli je na ni škola těžká, jestli stále chodí na atletiku a jestli se vídá často s kamarády. Doma se nic nestalo, škola jí přišla snesitelná, skoro se ani nemusela učit, na atletiku chodila, ale s kamarády se prý pohádala. V tu chvíli třídní učitelce napadla jediná otázka – jí žačka doma? Nejedla. Byla prý přejedená ze školy, dala si maximálně jogurt nebo ovoce. V tu chvíli začalo všechno dávat smysl. Matce jsme řekly, že jsme její dceru sledovaly a že ve škole nechodí na obědy a z domu si nic nenosí. ‚Co tím myslíte?‘, zeptala se a já musela říct větu, kterou jsem nikdy říct nechtěla: ‚Vaše dcera pravděpodobně trpí anorexií‘. Po slzách a nedůvěřivých dotazech jsme se shodly, že bude nejlepší s žačkou navštívit psychologa. Rodina našla psycholožku a ta bohužel potvrdila to, co jsme všichni tušili. Situace byla vážná a tak nastoupila na léčení, kde strávila tři měsíce. Celou dobu měla k dispozici učitelku a naše materiály, psala testy a posílala nám domácí úkoly. Díky tomuto přístupu byla schopná dokončit i druhý ročník studia.
K psycholožce chodila i nadále a povedlo se jí udržet anorexii na uzdě. Díky tomu odmaturovala v roce 2019 podle plánu a nastoupila na Vysokou školu, kde tento rok dokončí bakalářské studium. Proto bych situaci ráda považovala za dobře vyřešenou.
Druhá situace – neomluvené hodiny Případ, který jsem sice řešila podle pravidel, ale podle mě neúspěšně se stal v roce 2017. Byla jsem třídní učitelka kvinty na víceletém gymnáziu, takže to byli prváci ve věku 16 a 17 let. Se třídou se nám moc nepovedlo navázat vztah, protože jsem byla už druhá třídní a vždy mě žáci viděli jako náhradu. Přenesla jsem se přes to a i tak jsem se snažila zavděčit se a stát se pro ně někým, komu mohou důvěřovat. To se mi povedlo až ve třeťáku. V kvintě jsem měla studenta, který se snažil, a už od primy dostával na vysvědčení nejhůře trojky. Známky se mu na ‚vyšším gymplu‘ zhoršily a nejdřív jsem to usuzovala pubertě, pak jsem si ale začala všímat toho, že podezřele často chybí. Když jsem se podívala do omluvného listu, viděla jsem samé jednodenní nemoci a nevolnosti, normálně se proti těmto typům omluvenek nijak nevyhrazuji, protože chápu, že si žáci potřebují odpočinout a že je toho na ně prostě moc. Omluvenku ‚byl/a psychicky vyčerpán/a‘ by asi rodiče nenapsali a tak často vídám právě bolesti hlavy a nevolnosti. Problém hlavně byl, že chyběl skoro pořád a bála jsem se, že nebude moct dokončit předměty kvůli absenci větší než 25 %. Nejdříve mě napadlo, že by mohl trpět třeba depresemi, ale svoje koníčky neopustil a tmavé oblečení a seprané mikiny jsem přisuzovala spíše tomu, že měl v oblibě rock a metal. V říjnu jsem si ho teda zavolala do kabinetu a zkoušela mu promluvit do duše. Student mi slíbil, že si na vše dá pozor a že se bude snažit nechybět. Tento přístup mu vydržel maximálně týden a když se vrátil zpět do svých kolejí, zavolala jsem si jeho matku. Když jsem hledala email na rodiče všimla jsem si, že je jako zákonný zástupce všude vedena jen matka a od kolegů, kteří kvintu učili přede mnou, jsem se dozvěděla, že se otec vzdal tohoto titulu. Byl to pro mě první ukazatel, že něco není v pořádku. Od rozhovoru s matkou jsem čekala informace o psychickém stavu studenta a návrh řešení. Pamatuji si, když studentova matka přišla do kabinetu. Jakmile promluvila, bylo mi jasné, že svých problémů má nad hlavu – cítila jsem z ní alkohol. Snažila jsem se ji v hlavě omluvit, třeba že byla s kolegyněmi na drinku a zapomněla na schůzku, tuhle teorii mi ale kolega, který ji znal osobně hned vyvrátil. Po našem velmi krátkém rozhovoru jsem zjistila, že matka studentův omluvný list od začátku roku neviděla a že řešení by podle ní mělo být zcela na mě. Při odchodu mi slíbila, že dá na syna pozor a promluví si s ním. Domluva asi moc nepomohla – ani od matky, ani ode mě. Protože se k omluveným hodinám přidaly i hodiny neomluvené, řešila jsem vše podle pravidel. Nejdříve jsem mu slíbila napomenutí třídního učitele, potom důtku a později jsem vše řešila se sociálními pracovníky. Student byl ke konci pololetí pod dohledem ‚sociálky‘, učitelů a údajně i matky. Nic z toho bohužel nepomáhalo. V druhém pololetí do školy opět nechodil, ale aspoň si vše omluvil. To mu ale nepomohlo a dostal ve více předmětech něž si myslel. Když měl šanci na opravu neukázal se. Myslím, že jsme dokonce překročili svoje hranice a kontaktovali ho osobně během prázdnin, kdy nám sliboval, že se napravil a učí se. Na opravné zkoušky se ale opravdu neučil, nepřišel na ně a to ani na náhradní termíny. Svoje studium ukončil a z adepta na vysokou školu se stal někdo se školou základní. Zpětně si vyčítám, že jsem nepřemluvila matku k návštěvám psychologa (navrhovala jsem, ale matka psychology a psychiatry odmítala) a víc se nesnažila. Zároveň si ale uvědomuji, že jsem jednala v souladu se školním řádem a s mými pravomocemi.