One day I heard terrible news from the mother of one of my students. She told me what was happening to her son during his time at school and in the floorball club. He was friends with two boys who were also in my class. These two boys, his friends, sometimes amused themselves by beating the third one. He was assaulted both in class during recess and during extracurricular activities. It happened in such a way that one student held him so that he could not move and the other kicked him, for example in the thighs, in the calves, and finally kicked him in the stomach, which got the student to the doctor later that day. My mother informed me about this, but she still said that she did not want me to deal with this case. That her son doesn't want it. But I had a different opinion and for my inner peace I decided to resolve the situation because I don't want something like this to happen again.
The attacked student is a very sensitive boy, which is why he is most likely afraid to speak up and solve the problem that has arisen. She doesn't want to lose her two friends by reporting them to the teacher, which could lead to disciplinary action. Since the situation also happened in the classroom during recess, it seems that the rest of the class either ignored or did not notice the violence that took place there.
Physical aggression
invited the students to the office one by one. They walked independently and I could listen to the situation from multiple angles. I was interested in what is the view of each individual on what happened. It turned out that the students took it as a joke. They didn't feel that the incident escalated into bullying or assault, but they thought it was fun and that the person being assaulted was taking it that way. Because they were used to behaving like this even in training, where the matter was most likely not resolved, it did not seem like bad behavior towards the attacked. They claimed that even the one who was attacked was taking it as a joke, which he confirmed to me in the cabinet, even though I knew from his mother that it wasn't so. In short, to fit in with the party, he let himself like something like that. And because I thought that it would not be good to deal with it only with the pupils, I consulted with the educational advisor and we also invited the parents of all the boys who took part. We told them what happened. Some of the parents made light of it at first. They talked about it in such a way that nothing really happened, that it was just a joke. But at that moment we warned them that if we don't deal with it, it is possible that the behavior will be repeated or the aggression will escalate and it is desirable to stop it at the beginning. It was clear to me that we had to make it clear to them that they could not behave like this and that some kind of punishment had to follow. The guidance counselor and I explained to the parents that they should also address the situation with the pupils at home and talk to them. I suggested the educational measures we gave at school and I think it was the right thing to do. They were reprimanded by the class teacher. At the end, I analyzed the situation with the class as a whole, because it would affect the children anyway. I was talking about the fact that we can't judge the guys who did it as bad, but we can judge their behavior as bad. And they can easily change that.
Consequences, Working with the collective, Interview, Cooperation with experts
The incident did not happen again. The pupils received educational measures, but I am not very satisfied with the result. I'm not sure, from a teacher's point of view, how the boys accepted the whole solution to the situation. Yes, it was resolved, but in my opinion, even after the punishment, they still didn't see that their behavior was wrong and they deserved it. In my opinion, they did not accept the guilt and did not recognize that the violence they committed cannot be taken as fun. I don't think they realized that.
12 let, 7. ročník
Hry na počítači, chození ven s kamarády, sport
Magisterské vzdělání v pedagogice – Český jazyk a literatura, Občanská výchova
Jednoho dne jsem se dozvěděla od maminky jednoho z mých žáků hroznou zprávu. Pověděla mi, co se stávalo jejímu synovi během stráveného času ve škole a v kroužku florbalu. Kamarádil se s dvěma kluky, kteří rovněž patřili do mé třídy. Tito dva kluci, jeho kamarádi, se bavili občas tím, že toho třetího bili. Napadali ho jak ve třídě v průběhu přestávky, tak u mimoškolních aktivit. Probíhalo to tak, že jeden žáka držel, aby se nemohl hýbat a ten druhý ho kopal, třeba do stehen, do lýtek, nakonec ho kopl i do břicha, což žáka dostalo později ten den k doktorovi. Maminka mě o tom informovala, ale i tak říkala, že nechce, abych tuto kauzu řešila. Že si to její syn nepřeje. Já ale byla jiného názoru a pro svůj vnitřní klid jsem se rozhodla, že situaci vyřeším, protože nechci, aby se něco podobného stalo znovu.
Napadený žák je velmi citlivý hoch, a proto se nejspíše bojí ozvat a řešit problém, který nastal. Nechce přijít o své dva kamarády tím, že je nahlásí učitelce, což by mohlo zavinit kázeňský postih. Vzhledem k tomu, že situace se stala i ve třídě v průběhu přestávky, to vypadá, že zbytek třídy buď ono násilí, které tam proběhlo, ignoruje, nebo si ho vůbec nevšimlo.
Pozvala jsem si žáky do kabinetu jednoho po druhém. Chodili tak samostatně a já si mohla poslechnout danou situaci z více úhlů. Zajímalo mě totiž, jaký je pohled každého jednotlivce na to, co se stalo. Vyšlo z toho to, že to žáci brali jako legraci. Neměli pocit, že by ten incident sklouzl k šikaně, nebo napadení, ale mysleli si, že je to zábavné, a že i ten napadený to tak bere. Tím, že byli takhle zvyklí se chovat i na tréninku, kde se daná věc nejspíše neřešila, jim to nepřipadalo vůči napadenému jako špatné chování. Tvrdili, že i ten napadený to bere jako legraci, což mi potvrdil v kabinetu, i když jsem od jeho maminky věděla, že to tak není. Zkrátka aby zapadl do party, tak si něco takového nechal líbit. A protože jsem si myslela, že by nebylo dobré to řešit jen s žáky, tak jsem se poradila s výchovnou poradkyní a pozvali jsme si i rodiče všech kluků, kteří se toho zúčastnili. Řekli jsme jim, co se stalo. Někteří z rodičů to zpočátku zlehčovali. Mluvili o tom takovým způsobem, že se vlastně nic nestalo, že to byla jen klukovina. Ale v tu chvíli jsme je upozornili, že pokud to nebudeme řešit, tak je možné, že se chování bude opakovat, nebo se bude agrese stupňovat a je žádoucí to zarazit hned na začátku. Bylo mi jasné, že jim musíme dát najevo, že takhle se chovat nemohou a musí následovat nějaký postih. S výchovnou poradkyní jsme tedy rodičům vysvětlili, že by měli s žáky řešit situaci i doma a promluvit s nimi. Navrhla jsem výchovná opatření, která jsme ve škole udělili a myslím si, že to tak bylo správně. Dostali napomenutí třídního učitele. Na závěr jsem ještě situaci rozebrala se třídou jako celkem, protože by se to k dětem stejně doneslo. Mluvila jsem o tom, že nesmíme hodnotit ty kluky, kteří se toho dopustili, jako špatné, nýbrž můžeme hodnotit jejich chování, jako špatné. A to mohou snadno změnit.
Incident se již neopakoval. Žáci dostali výchovná opatření, nicméně s výsledkem nejsem moc spokojená. Nejsem si z pohledu pedagoga jistá, jak ti kluci celé to řešení situace přijali. Ano, vyřešilo se to, ale dle mého názoru i po tom trestu stále neviděli, že jejich chování bylo špatné a zasloužili si to. Dle mého názoru si neodnesli pocit vinny a neuznali, že násilí, kterého se dopustili, nemůže být bráno jako legrace. Myslím, že to si neuvědomili.