It could be said that from the very beginning, when I worked with him, he appeared to be a problematic student with whom I often had to solve disciplinary problems. As his classmate, I had him for Czech language and civics classes, and I had an office just next door to their tribal class. During the lesson, he almost never paid attention, had fun with the classmates around him, did not answer when called on, and sometimes threw crumpled paper around the class. During the breaks, he ran around the corridors, spoke loudly and behaved inappropriately towards his classmates, for example pulling his classmates' hair. It was obvious from his classmates that they were a little afraid of him. When I had the opportunity to discuss his behavior with other teachers, as they had also noticed his behavior in class, they confirmed to me that he was behaving in a problematic manner. It was a new and challenging situation for me, as it was my first time in a classroom, moreover, I had not encountered similar behavior before. I tried to find help from older colleagues, but even they were not able to provide me with such information that I would be able to handle his behavior. But even so, I didn't leave it alone and tried to find a solution.
The student was not diagnosed with anything at the time. He was the youngest of five siblings and his family lived on the outskirts of what at the time could be called an outcast. His parents did not show much interest in him, that is, they did not come to class, and most attempts to communicate were unsuccessful. When I contacted them about him not behaving as expected at school, they told me that it was my problem, that I couldn't handle him, and that they didn't have time to deal with this situation. Since his older siblings went to the same school, I had the opportunity to observe his relationship with them. Sometimes I saw him with his older sister, who obviously took care of him. According to other teachers, his siblings have no problem with behavior and attention in class.
Nonverbal disruption of lessons, Not attending to teaching/Inattention to teaching, Verbal disruption of lessons
Based on his behavior, I tried to figure out why he behaves like that. I thought of various variants from bad parenting, through lack of attention in the family to the possibility that he had ADHD. One way or another, I couldn't figure it out on my own, I needed the help of a school psychologist. And in order to be able to do so, I needed his parents' approval. So I decided to send a letter to the parents, inviting them to the school, where we would discuss this possibility. To my surprise, I got a reply saying that they would stop by and discuss it with me. In the end, only the mother arrived at the meeting, saying that she could see for herself that it was getting more and more difficult with him at home and that she didn't know what to do with it. When I suggested a school psychologist, she agreed to see him.
Interview, Cooperation with experts
After I managed to convince his parents to take him to the school psychologist, I learned that he had been diagnosed with ADHD and would be prescribed medication. I then explained to the children in the class what ADHD is and how it manifests itself. For the first few weeks after the diagnosis, all parties were a little embarrassed about how things would go on, but after a while, when his classmates noticed that he was really calmer, their fear began to subside and they began to become more friends with him. In addition, his results at school improved.
11 let, 6. třída
Má rád sport a zeměpis.
Nesoustředěnost,Rušení výuky,Šikana
Učitel - Magistr
By se dalo říci, že již od začátku, kdy jsem s ním pracovala, se jevil jako problémový žák, se kterým jsem musela často řešit kázeňské problémy. Jako jeho třídní jsem ho měla na český jazyk a občanskou výuku a kabinet jsem měla jen obdveře jejich kmenové třídě. Během hodiny skoro nikdy nedával pozor, bavil se se spolužáky okolo něj, při vyvolání neodpovídal a občas hodil zmačkaný papír po třídě. Během přestávek pak běhával po chodbách, hlasitě se projevoval a nevhodně se choval ke spolužákům, například tahal spolužačky za vlasy. Na jeho spolužácích bylo zřejmé, že z něj mají trochu strach. Když jsem měla příležitost jeho chování probrat s jinými učiteli, jelikož si také všimli jeho chování v hodinách, tak mi potvrdili, že se chová problémově. Pro mě to byla nová a náročná situace, jelikož to bylo moje první třídnictví, navíc jsem se dříve s obdobným chováním nesetkala. Snažila jsem se najít pomoc u starších kolegů, ovšem ani ti mně nebyli schopni poskytnout takové informace, abych byla schopná jeho chování zvládnout. Ale i přesto jsem to nenechala jen tak a snažila se najít nějaké řešení.
Žák v danou chvíli neměl nic diagnostikovaného. Byl nejmladší z pěti sourozenců a jeho rodina žila na okraji města, které by se v danou chvíli dalo nazvat jako vyloučenou lokalitou. Rodiče o něm neprojevovali velký zájem, respektive na třídní hodiny nedocházeli a většina pokusů o komunikaci byla neúspěšná. Když jsem je kontaktovala s tím, že se ve škole nechová tak, jak by se od něj očekávalo, tak mi bylo odpovězeno tak, že je to můj problém, že ho nezvládám a že nemají čas na to tuto situaci řešit. Jelikož jeho starší sourozenci chodili na stejnou školu, měla jsem příležitost pozorovat, jaký k nim má vztah. Občas jsem ho viděla s jeho starší sestrou, která o něj měla očividnou péči. Podle ostatních vyučujících jeho sourozenci s chováním a pozorností v hodině problém nemají.
Na základě jeho chování jsem se snažila přijít na to, proč se tak chová. Napadaly mě různé varianty od špatné výchovy ze strany rodičů, přes nedostatek pozornosti v rodině až po možnost, že by měl ADHD. Tak či onak jsem na to nemohla přijít sama, potřebovala jsem k tomu pomoc školního psychologa. A k tomu, abych tak mohl jít, jsem potřebovala souhlas jeho rodičů. Takže jsem se rozhodla rodičům zaslat dopis, ve kterém je zvu do školy, kde bychom tuto možnost probrali. K mému překvapení jsem dostala odpověď s tím, že se za mnou zastaví a proberou to se mnou. Na setkání nakonec dorazila jen maminka s tím, že mi řekla, že sama vidí, že je to doma s ním čím dál náročnější a že už sama neví, co s tím. Když jsem jí navrhla školního psychologa, tak souhlasila s jeho návštěvou.
Poté, co se mně povedlo přesvědčit rodiče k tomu, aby ho vzali ke školnímu psychologovi, tak jsem se dozvěděla, že bylo diagnostikováno ADHD a bude mít předepsanou medikaci. Dětem ve třídě jsem poté vysvětlila, co to ADHD je a jak se projevuje. Prvních pár týdnů po diagnostice byly všechny strany trochu rozpačité ohledně toho, jak to bude dál, ale po nějaké době, co si spolužáci všimli, že je opravdu klidnější, tak z jejich strany začal opadat strach a začali se s ním více kamarádit. Navíc se mu zlepšily výsledky ve škole.