group of children sat on the carpet. About a month ago we made puppets together and now I was planning to use them for a story retelling activity. We sat in a circle and I placed the puppets in the center near the children before I even explained what the activity would be. And that was a big mistake, because the children couldn't focus on anything else - so they didn't even notice what we were going to do. One girl, a pupil, kept catching the puppets and started playing with them and disturbing the other children. I warned her and she stopped for a while, but later she started ignoring me again even though I warned her several times. We have a so-called "Behaviour policy" at school
The student did not have English as her first language. She had no previous experience of education, had a bad relationship with her parents and came from a socially weak family. Her attendance was very poor. She was constantly shouting and disturbing. She was hyperactive at times. She was assigned to an intervention class, so her classmates were different. Some suffered from anxiety, others were hyperactive, and still others were uncommunicative.
Nonverbal disruption of lessons, Verbal disruption of lessons
I yelled at her because she couldn't behave anymore and was hitting the other children with the puppets. I threatened to reprimand her because that was the only thing I could think of at the time. Instead of the kids enjoying the activity and it being fun, the whole thing just went downhill and started to be done quickly. Basically, I tried to solve it by scolding and yelling.
Disrespectful communication
was simply stressed and I transferred it to the children. I apologized to them and used this example to show how a teacher should not behave. Later, I also used it as a lesson, and thanks to this, we started to talk more with the students about how they feel and what they are experiencing in themselves. Because what we experience inside will also affect our reactions and yet we always want to be in the green zone (reference to the table of feelings). Basically, we learned to communicate better about feelings and problems. It definitely improved our relationship and we were more open. I personally learned not to take everything so seriously and not only to think about deadlines and tasks, but also about the feelings of my students.
R, 7 rokov, 1. trieda
Tanec, makeup, ….
Bc. – asistenka pedagóga v Anglicku
Skupinka dětí seděla na koberci. Před asi měsícem jsme spolu vytvářeli loutky a teď jsem je plánovala využít na aktivitu přerozprávání příběhů. Seděli jsme v kruhu a já jsem ty loutky položila do středu k dětem před tím, než jsem vůbec vysvětlila, o jakou aktivitu půjde. A to byla velká chyba, protože děti se nedokázaly na nic jiné soustředit – tím pádem ani nevnímaly, co budeme dělat. Jedna dívka, žačka, ty loutky stále chytala a začala se s nimi hrát a vyrušovat ostatní děti. Upozornila jsem ji a ona na chvíli přestala, ale neskôr mě začala opět ignorovat i když jsem ji napomínala vícekrát. Ve škole máme takzvanou „Behaviour policy
Žačka neměla angličtinu jako svůj první jazyk. Neměla žádnou předchozí zkušenost se vzděláním, měla špatné vztahy s rodiči a byla ze sociálně slabé rodiny. Její docházka byla velmi slabá. Neustále křičela a vyrušovala. Občas byla hyperaktivní. Byla zařazena do intervenční třídy, tedy její spolužáci byli různí. Někteří trpěli úzkostmi, jiní byli hyperaktivní a další zase nekomunikativní.
Já jsem na ni zakřičela, protože se už neuměla chovat a bouchala s loutkami ostatní děti. Pohrozila jsem jí pokáráním, protože to bylo jediné, co mě v daný moment napadlo. Namísto toho, aby si děti užily aktivitu a byla to zábava se to celé jen zvrhlo a začalo se to dělat rychle. V podstatě jsem se snažila to vyřešit pokáráním a křikem.
Jednoduše jsem měla stres a přenesla jsem to i na děti. Omluvila jsem se jim a na tomto příkladu jsem ukázala, jak se učitel nemá chovat. Později jsem to využívala i jako ponaučení a díky tomu jsme se se žáky začali více bavit o tom, jak se cítí a co právě v sobě prožívají. Protože to, co zažíváme uvnitř, ovlivní i naše reakce a přece chceme vždy být v zelené zóně (reference na tabulku pocitů). V podstatě jsme se naučili lépe komunikovat o pocitech a problémech. Určitě to zlepšilo náš vztah a byli jsme otevřenější. Já jsem se osobně naučila nebrat všechno tak vážně a nemyslet jen na termíny a úkoly, ale i na pocity mých žáků.