In the eighth grade, I am teaching citizenship education for the second year, i.e. one hour a week. So I've known the class collective for quite a long time, but I can't say that in any particular detail. Some problems remained hidden from the teachers, after they became apparent we started to take action and contacted the school psychologist. But I noticed the first signal in class, during the citizenship education lesson. There was self-harm during class. The student walks around dressed in extravagant models that cover her arms and legs, even in warm weather, I never noticed anything. We focused on eating disorders. We started with a mind map, part of the class was very actively involved here, they were interested in the topic and some even had a fairly deep knowledge of the issue. I currently rated this part of the lesson as successful. It appeared to me as a lively, stimulating, provoking discussion. Most of the students participated, I did not pay enough attention to those who did not contribute to the discussion, I did not notice how the mentioned student reacted to the individual points. Now I assess this part of the lesson as problematic, I did not register any signals that anyone was getting tense, uncomfortable, that they were affected by the given topic. I can only make this assessment in retrospect, the working atmosphere in the class was very pleasant, I really didn't notice anything that could warn me. In the next part of the lesson, we screened a short documentary and showed several photographs (mostly with the theme of anorexia). The effect was strong, the discussion started. It was only during the discussion that I noticed that the student was stabbing her forearm with a compass and restoring healed scars or creating new ones. The situation was very unreadable for me, I couldn't find a solution. At first I didn't even really see what he was doing. In addition to me, a classmate who was sitting behind the student also noticed it (she was sitting alone in the desk).
The student is of average intelligence, artistically gifted. He draws very well, writes interesting styles, and also works on his own creations. She is interested in rather morbid topics, ghost stories, horrors, murders... She is introverted, withdrawn, quiet, not very social. It is characterized by low self-esteem, even a feeling of inferiority, signs of shame are visible, and often blushes in complicated situations. On the other hand, he is obviously trying to attract the attention of others with his appearance. She probably succeeds in this sometimes because of the risky behavior she exhibits - self-harm. She often deals with her gender identity, speaks of herself in both the feminine and masculine genders, and her closest relatives sometimes address her by a masculine name. In front of pedagogues, he mostly uses feminine forms in relation to himself, if he talks to his friends, some days he talks about himself exclusively in the masculine gender, other times it alternates. She is dressed very extravagantly, she prefers the color black. She regularly changes the color of her hair, paints her face with bold patterns, with a black pencil, sometimes in a black and white combination.
Selfdestructive behaviour
did not react adequately in the given situation. I was surprised and taken aback, so I asked the most inappropriate question - what are you doing? Follow-up follow-up questions didn't improve the situation much: Why are you doing this? Do you know that you can get an infection in it? That you will always see those scars there? The classmates reacted relatively calmly, of course they knew about the self-harm, they just expressed surprise as to why he was doing it during class. It was a completely new situation for me, moreover, I was aware that the trigger signal was my activity in teaching. It certainly set the class going, we opened up on a topic she was very uncomfortable with that she probably has some experience with. The student is tall and slim, I don't know if she also suffers from an eating disorder, or if someone in the family has these problems. After class we talked outside the classroom, I invited her to talk to the school psychologist. She didn't want to, at least not yet. In the conversation with me, the student did not feel well, she obviously felt that I was pushing, which was probably true. I requested a consultation with a psychologist for myself to learn how to respond to a similar situation.
Interview, Cooperation with experts, Warning
During the lesson, after the problem was revealed, the classmates reacted relatively calmly. I didn't want to discuss in front of everyone what he was doing and certainly not why he was doing it. I basically cut her off, told her to leave it at that, and didn't comment further. I could have reduced my own emotions, I have to admit that in retrospect. Communication between adults and students who self-harm is complex. After consulting with a psychologist, I was reassured that it is natural to be in shock. A person is taken aback, feels frustrated because he does not know how to help the person in question, or he does not understand his behavior. During the communication itself, it is important to get rid of all these feelings and not to react under the influence of emotions. It is important not to try to solve the problem immediately and think that quick solutions do not work. It is always necessary to contact the parents and inform them. Lesson learned - I should be careful about preparing activities, the presentation of which could lead to unexpected twists. Alternatively, think of a strategy to respond to similar situations immediately and effectively.
14 let, 8.ročník
Výtvarné umění, péče o vzhled   tvorba image, sebeprezentace),
Sebepoškozování
Učitelství všeobecně vzdělávacích předmětů 5.-12. ČJ/ON a metodik prevence a výchovný poradce (specializační studium výchovného poradenství)
V osmé třídě učím druhým rokem výchovu k občanství, tedy jednu hodinu týdně. Kolektiv třídy znám tedy docela dlouho, ale nemohu říct, že nějak zvlášť podrobně. Některé problémy zůstaly pedagogům skryty, po jejich projevení jsme začali konat a spojili se se školní psycholožkou. Ale první signál jsem zaznamenala ve výuce, při hodině výchovy k občanství. Došlo k sebepoškozování během vyučování. Žákyně chodí oblečena do extravagantních modelů, které jí zakrývají paže i nohy, a to i za teplého počasí, nikdy jsem si ničeho nevšimla. Věnovali jsme se poruchám příjmu potravy. Začali jsme myšlenkovou mapou, zde se část třídy zapojovala velmi aktivně, téma je zajímalo a někteří měli i poměrně hluboké znalosti problematiky. Aktuálně jsem hodnotila tuto část hodiny jakou úspěšnou. Jevila se mi jako živá, podnětná, provokující diskusi. Zapojila se větší část žáků, nevěnovala jsem dostatečnou pozornost těm, kteří do diskuse nepřispívali, nevšimla jsem si, jak reagovala na jednotlivé body zmíněná žákyně. Nyní hodnotím tuto část hodiny jako problematickou, nezaregistrovala jsem žádné signály, že by se někdo dostával do napětí, nepohody, že by byl daným tématem zasažen. Tohoto hodnocení jsem schopna až zpětně, pracovní atmosféra ve třídě byla velmi příjemná, skutečně jsem nezaznamenala nic, co by mě mohlo varovat. V další části hodiny jsme si promítli krátký dokument a ukázali několik fotografií (převážně s tematikou anorexie). Účinek byl silný, začala diskuse. Až během diskuse jsem zaregistrovala, že si žákyně kružítkem bodá do předloktí a obnovuje zahojené jizvy, případně vytváří nové. Situace to pro mě byla velmi nečitelná, neuměla jsem najít řešení. Nejdříve jsem ani pořádně neviděla, co vlastně dělá. Kromě mě si toho všimla i spolužačka, které seděla za žákyní (ta seděla v lavici sama).
Žákyně je průměrně inteligentní, umělecky nadaná. Velmi dobře kreslí, píše zajímavé slohy, zabývá se i vlastní tvorbou. Zajímá se o poněkud morbidní témata, strašidelné historky, horory, mordy… Je introvertní, uzavření, tichá, není příliš společenská. Vyznačuje se nízkým sebehodnocením, až pocitem méněcennosti, viditelné jsou známky studu, často se v komplikovaných situacích červená. Na druhou stranu se svou úpravou zevnějšku evidentně snaží upoutat na sebe pozornost druhých. To se jí občas asi daří i kvůli projevovanému rizikovému chování – sebepoškozování. Často řeší svou genderovou identitu, mluví o sobě v ženském i mužském rodě, její nejbližší ji někdy oslovují mužským jménem. Před pedagogy většinou v souvislosti se sebou používá ženské tvary, pokud si povídá s kamarády, některé dny hovoří o sobě výhradně v rodě mužském, jindy to střídá. Chodí oblečena velmi extravagantně, preferuje černou barvu. Pravidelně mění barvu vlasů, maluje si na obličej výrazné obrazce, černou tužkou, někdy v černobílé kombinaci.
V dané situaci jsem nereagovala adekvátně. Byla jsem překvapena a zaskočena, takže jsem položila tu nejnevhodnější otázku – co to děláš? Následné otázky doplňující situaci příliš nevylepšily: Proč to děláš? Víš, že se ti do toho může dostat infekce? Že ti tam ty jizvy budou vidět pořád? Spolužáci reagovali poměrně klidně, samozřejmě o sebepoškozování věděli, jen vyjadřovali podivení, proč to dělá během výuky. Pro mě to byla zcela nové situace, nadto jsem si byla vědoma toho, že spouštěcím signálem byla moje aktivita ve výuce. Zcela jistě to spustil průběh hodiny, otevřeli jsme téma, které jí bylo velmi nepříjemné, s nímž má pravděpodobně nějakou zkušenost. Žákyně je vysoká a štíhlá, nevím, zda netrpí i poruchou příjmu potravy, případně, zda někdo v rodině tyto problémy nemá. Po vyučování jsme spolu hovořily mimo třídu, vyzvala jsem ji, aby si promluvila se školní psycholožkou. Nechtěla, aspoň prozatím. V rozhovoru se mnou se žákyně necítila dobře, měla evidentně pocit, že tlačím, což byla asi i pravda. Požádala jsem o konzultaci u psycholožky pro sebe, abych se dozvěděla, jak reagovat na podobnou situaci.
Během vyučování po odhalení problému spolužáci reagovali poměrně klidně. Já jsem nechtěla před všemi rozebírat, co dělá a už vůbec ne, proč to dělá. V podstatě jsem její činnost přerušila, řekla jí, ať toho nechá a dál jsem to nekomentovala. Mohla jsem ubrat na vlastních emocích, to musím zpětně uznat. Komunikace dospělých se sebepoškozujícími se žáky je složitá. Po konzultaci s psycholožkou se mi dostalo ujištění, že je přirozené být v šoku. Člověk je zaskočený, cítí se frustrovaný, protože neví, jak dotyčnému pomoci, nebo jeho chování nerozumí. Při samotné komunikaci je podstatné se od všech těchto pocitů oprostit a nereagovat pod vlivem emocí. Je důležité se nesnažit okamžitě problém vyřešit a myslet na to, že rychlá řešení nefungují. Vždy je potřeba kontaktovat rodiče a informovat je. Poučení – měla bych si dávat pozor na přípravu aktivit, při jejichž prezentaci by mohlo dojít k nečekaným zvratům. Případně si promyslet strategii, jak na podobné situace reagovat okamžitě a účinně.