As with any music education, we sang selected songs with the YouTube player. I personally don't have an approval for music education and I don't play any instrument, so I tried to arrange for the students to have a lady who came to play the piano a couple of times and accompany them while singing songs from Já psiniček, but it didn't meet with success. The students complained that they were all very old songs and also outdated. One pupil said: 'Couldn't we sing something that wasn't created ten years ago?' I indicated to him that the songs were much older. In the end, it turned out that he had looked at the date of a newer edition of the songbook. But what I mean by that is that it's just not worth playing with them or trying because YouTube has the most success. As usual, the students chose and sang. I kept hearing some disturbance and it was him. At first I admonished him to sit normally, not to put his feet on the bench, not to swing, not to talk, etc. But he still did not want to sing to me, and then he literally asked me: 'And why should I do everything that the teachers want me to do? ' Learning is useless, what good will it do me?'
The student is in his first year at this school and it is evident that he is trying to define his position both in the school and in the group of children who live together in the children's home. The more expressive the behavior, the more likely they will 'accept' it among themselves, or look up to it. Of course, it is not desirable for us that children present themselves in such a negative way, but it cannot be prevented very well in those few hours a day. I consider every child who comes from a children's home as a small adult who has often gone through a lot of things that a child of his age should rather avoid. Of course, I take into account the fact that he is new to the team, that he enters the class with different knowledge than his classmates had the opportunity to absorb. He is in the seventh grade, he has never failed. The collective here is quite cohesive, I learn relatively well and easily here. The same students keep interrupting, so the teacher can deal with them. He joined them in the first hour. Most of the time it is a disturbance, disobeying admonitions, not carrying tools, in many cases simply not having anything (a pencil case, any notebook, etc.), not handing in an assignment, or writing it hastily before class, which includes copying. These are not serious offences. The biggest problem I have with him and other students who are most friends with him is smoking. They smoke calmly in front of school, they lie about it, you can tell, and they don't try to hide their smoking in any way. He doesn't enjoy anything at school, he doesn't have a favorite subject, he comes here just to sit out, there is little that can interest him or excite him. He is sometimes tempted by the competitiveness in the class in various activities, but otherwise, apart from the disruption, I would describe him as a rather bland student.
Nonverbal disruption of lessons, Verbal disruption of lessons
told the children that we would stop singing for a while and then tell each other why we study, why we go to school, why they have to listen to someone, etc. But I let them talk, I asked them what they thought about it, what they said if he asked them such a question. So everyone started to answer that in order to have a good job, to have a lot of money, to be able to enjoy themselves, to go on expensive vacations, to be able to take care of their family, so that they don't have to be unemployed. Someone said that they go to school in order to learn something, but mostly it sounded like it was simply to have a better life in the future. Which makes me glad that they figured it out on their own, that it's important to learn something and learn, to move on; that they saw the point of why it was worth going to school. Then I asked him: 'What would you like to be one day? What profession do you like?' He replied, 'A car painter.' Well, I told him: 'Whatever career you choose, you'll need to get to that high school. It doesn't matter if it's an apprentice or a matriculation course, there are simply some prerequisites that you have to meet in order to be accepted or to stay there, and you learn all these things here at elementary school, and most importantly, you have to do the basics first.' Then it was clear that he didn't want to talk about it anymore, so we sang about one more song and the class was over. But in my opinion, the most important thing was that the class collective had an influence on it. The kids knew why they were going to school, not only did he hear it from me, but he heard it from them, so I think that might have rubbed off on him.
Working with the collective
In the short term, I had the feeling that the fact that it was mainly his classmates who commented on the situation made him think and pause. I dare say he didn't interrupt for the rest of the class. I can't say that he was more actively involved, but he was quiet. I have the impression that his classmates said something to induce this brooding in him. That they awakened something in him, addressed something that only he himself had in his head. In the following hours, I did not notice any negative response. But I won't say that since then he is focused and does not disturb and attends to the assigned activities. He continues to rock, doesn't listen, sleeps on the bench as before, but he objects less to the assigned work, he doesn't speak during the singing of his classmates and, even if he doesn't actively participate, at least he doesn't disturb the activity of others. So I would say that the minimum success I achieved with the solution was such that I have not received a similar question from him or from another student in that class since then.
13 let, 7. ročník
Chození ven s kamarády
Neposlušnost
Titul Mgr., předměty dějepis a čeština
Jako ostatně každou hudební výchovu jsme zpívali vybrané písničky s YouTube přehrávačem. Já osobně nemám aprobaci na hudební výchovu a nehraji na žádný nástroj, takže jsem se pokoušela studentům zařídit slečnu, která párkrát přišla zahrát na klavír a doprovodit je při zpěvu písniček z Já písniček, ale nesetkalo se to s úspěchem. Žáci si stěžovali, že to jsou všechno moc staré písničky a taky nemoderní. Jeden žák řekl: 'Nemohli bysme zpívat něco, co nevzniklo před deseti lety?' Naznačila jsem mu, že jsou ty písně daleko starší. Nakonec se ukázalo, že se podíval na datum novějšího vydání zpěvníku. Co tím chci ale říct je to, že se u nich prostě nevyplatí něco hrát nebo se snažit, protože YouTube má největší úspěch. Jako tradičně si tedy žáci vybírali a zpívali. Neustále jsem slyšela nějaké vyrušování a byl to právě on. Nejprve jsem ho napomínala, aby si sedl normálně, nohy nedával na lavici, nehoupal se, nemluvil atd. Ale on mi pořád nechtěl zpívat, a pak se mě doslova zeptal: 'A proč bych jako měl dělat všechno, co po mně učitelé chtěj?' Učení je k ničemu, k čemu mi to jako bude?'
Žák je v této škole prvním rokem a je evidentní, že se snaží vymezit svoji pozici jak ve škole tak ve skupině dětí, které společně žijí v dětském domově. Čím výraznější chování, tím spíše ho budou 'brát' mezi sebe, nebo k němu vzhlížet. Samozřejmě pro nás není žádoucí, aby se před sebou děti předváděly v takovém negativním smyslu, ale nelze tomu moc dobře za těch pár hodin denně zabránit. Každé dítě, které přichází z dětského domova, beru jako malého dospělého, který si často prošel spoustou věcí, jež by se dítěti jeho věku měly raději vyhnout. K této skutečnosti samozřejmě zohledňuji, že je v kolektivu nový, že vstupuje do výuky s jinými znalostmi, než měli možnost vstřebávat jeho spolužáci. Navštěvuje sedmý ročník, nikdy nepropadl. Kolektiv je zde vcelku stmelený, učí se mi zde poměrně dobře a snadno. Vyrušují pořád stejní žáci, takže se s nimi dokáže pedagog už i poradit. On se k nim přidal hned první hodinu. Většinou se jedná o vyrušování, neuposlechnutí napomenutí, nenosí si pomůcky, v mnoha případech nemá prostě nic (penál, jakýkoli sešit atd.) neodevzdání úkolu, nebo jeho spěšné napsání před hodinou, k čemuž patří i opisování. Nejedná se o nějaké výraznější prohřešky. S čím mám u něj a dalších žáků, kteří se s ním nejvíce kamarádí, největší problém je kouření. Kouří klidně před školou, lžou o tom, je to z nich cítit, ani se nijak více nesnaží kouření maskovat. Ve škole ho nic nebaví, nemá oblíbený předmět, chodí si to sem jen odsedět, málo co ho dokáže zaujmout, nadchnout. Občas se nechá zlákat soutěživostí ve třídě při různých aktivitách, ale jinak bych ho označila, kromě toho vyrušování spíše za nevýrazného žáka.
Řekla jsem dětem, že na chvíli přestaneme zpívat a řekneme si teda, proč že se učíme, proč chodíme do školy, proč mají tady někoho poslouchat atd. Ale nechala jsem mluvit je, ptala jsem se, co si o tom myslí, co by mu řekli, kdyby se na takovou otázku zeptal jich. Tak všichni začali odpovídat, že proto, aby pak měli dobrou práci, aby měli hodně peněz, mohli si užívat, jezdit na drahé dovolené, aby se mohli postarat o rodinu, aby se nemuseli být, že budou bez práce. Někdo říkal taky proto, aby se něco naučili, že se chodí do školy, ale nejvíc tam jako zaznívalo to, že, aby se prostě v životě v budoucnosti měli líp. Což jsem jako ráda, že na to teda přišli sami, že je důležité se něco dozvědět a učit se, posouvat se; že v tom viděli smysl, proč se vyplatí chodit do školy. Pak jsem se zeptala jeho: 'Čím bys chtěl jednou být? Jaké povolání se ti líbí?' On odpověděl: 'Autolakýrník.' No tak jsem mu říkala: 'Ať už si jednou vybereš jakékoli povolání, budeš potřebovat, aby ses na tu střední školu dostal. Je jedno, jestli to bude učňák nebo maturitní obor, prostě jsou nějaké předpoklady, které musíš splňovat, aby tě přijali, nebo aby ses tam také udržel a všechny tyhle věci se učíte teď tady na základní škole, a hlavně musíš nejdřív udělat základku.' Pak už bylo vidět, že se o tom dál nechce bavit, takže jsme potom ještě zpívali asi jednu písničku a byl konec hodiny. Podle mě ale bylo nejdůležitější, že na to měl vliv ten třídní kolektiv. Děti věděly, proč do školy chodí, nejen, že to slyšel ode mě, ale slyšel to od nich, tak si myslím, že to na něj mohlo zapůsobit.
Z krátkodobého hlediska jsem měla pocit, že tím, že se k situaci vyjádřili především spolužáci, se musel zamyslet a pozastavit se. Dovoluji si říct, že po dobu zbytku hodiny už nevyrušoval. Nemohu říct, že by se nějak aktivněji zapojil, ale byl zticha. Mám dojem, že spolužáci řekli něco, čím v něm tuto zadumanost vyvolali. Že v něm něco probudili, oslovili něco, co měl v hlavě jen on sám. V dalších hodinách jsem nezpozorovala žádnou negativní odezvu. Ale nebudu tvrdit, že je od té doby soustředěný a nevyrušuje a věnuje se zadaným činnostem. Dále se houpe, neposlouchá, pospává na lavici jako předtím, ale méně se ohrazuje vůči zadané práci, nemluví do zpívání spolužáků a, i když se aktivně nezapojuje, alespoň nenarušuje aktivitu ostatním. Řekla bych tedy, že minimální úspěch, kterého jsem řešením dosáhla byl takový, že jsem od té doby podobnou otázku nedostala ani od něj, ani od jiného žáka v té třídě.