knew in advance that this class was going to be a disaster, but I didn't know how big it would be. The end of the secondary school was approaching and I was carrying the corrected half-term papers to the freshmen. It was the decisive mark, for closing the marks. The student never coped well when he got a bad grade (4 or 5), and when I gave him a red 5 for the final paper, I expected a negative reaction. The class started like any other, registration in the classroom and then giving out tests. I usually ask someone to pass it out, but I didn't want the student to vent his anger on his classmates. I was about halfway through the pupil's test. When I gave him the test, he started sobbing. 'How like in five?!' he shouted 'Do you know how long it took me to study for this?! But that means I have to make repairs, again! No it does not!' I heard him, but because I knew he wouldn't be happy with his result, I lightly ignored his speech. And suddenly it happened! Out of nowhere, a terrible blow, the student threw the bench in front of him in a huge sense of injustice. All the girls screamed. He just flipped her over. Today I realize that it was wrong, but I blurted out immediately: 'Are you normal?' And my second thought was: Thank God he's sitting in the first pew and didn't hurt anyone. I realized the inadequacy of my question. I placed the remaining papers on the desk and in front of me and slowly walked over to the student. 'Student, try to inhale deeply and exhale slowly.' I walked slowly towards him and when he looked at me I was really scared. His face was all red, his lips were crooked and he was barely breathing. I went closer and he repeated: 'Breathe slowly..'. There was only anger in his eyes.
The student is unfocused, most of the time he is not mentally present. Almost all items go through with 'scraped ears'. He is smaller than other boys, even some girls, which is probably why he goes to the gym - he compensates for his smaller height with muscle mass.
Emotional outbursts
asked the pupil in the other desk to run for the gym teacher, who was also the guidance counselor. He trusts the student, they have individual meetings once a week to manage stress. I went to the student and tried to explain to him that the world is not falling apart. He immediately replied: 'How do they not crash? Do you have any idea what the hell this is?' 'I understand you're upset, but we can still try to work it out.' I tried to speak as calmly as possible, but I could hear my voice shaking. 'And how? The holidays are coming soon! And I won't have a closed year again?' 'You're right, but we'll sign you up for commission exams and you'll finish your math.' 'Like in the summer? I'm not going anywhere again, mother will want me to study...' During this sentence, the gym teacher came. I was immediately calmer when there were two of us. 'Hey student, what's going on here?' asks the gymnast. 'Everything's fucked up, that's what's going on here!' 'But, but young man, what were we saying about those expressions. Vulgarisms will not help us in any way.' 'Fine, sorry.' It could be seen that when the gym teacher came, the student calmed down significantly. The student collapsed on the chair, which, unlike the bench, was standing. The gym teacher offered to talk about it in his office. Of course, I released the student from the rest of the lesson (or from the last 5 minutes) and believed that the gym teacher would handle it all. After all, they work together some Friday.
Support, Interview, Cooperation with experts
really didn't know what to do. I was expecting an exaggerated reaction, but it didn't really occur to me that furniture would fly. 'Fortunately' this was such a big deal that we finally convinced the pupil's mother that the boy needed professional help. Since then, the student regularly attends the PPP, where he visits a psychologist who does various stress management exercises with him. We also agreed with the pedagogic council that it would be appropriate for pupils to 'create' tutoring groups after school, specifically for 'problematic' subjects - M, ČJ, ANJ etc.
17 let, 1. roč.
Videohry, skateboard apod.
Lhaní,Manipulace
Věděla jsem už předem, že tahle hodina bude malér, ale to jsem ještě nevěděla, jak velký. Blížil se konec ŠR a nesla jsem prvákům opravené pololetní písemky. Byla to rozhodující známka, pro uzavření známek. Žák nikdy moc nezvládal, když dostal špatnou známku (4 nebo 5), a když jsem mu nesla na závěrečné práci rudou 5, čekala jsem negativní reakci. Hodina začala jako každá jiná, zápis do třídnice a pak rozdat testy. Většinou prosím někoho, ať to rozdá, ale nechtěla jsem, aby si žák vylíval vztek na spolužácích. Žákův test jsem měla cca v polovině. Když jsem mu test dala, začal soptit. 'Jak jako za pět?!' křičel 'Víte, jak jsem se na to dlouho učil?! Ale to znamená, že musím k opravkám, zase! Ne, to ne!' Slyšela jsem ho, ale protože jsem věděla, že nebude se svým výsledkem spokojený, lehce jsem jeho projev ignorovala. A najednou se to stalo! Z ničeho nic hrozná rána, žák v obrovském pocitu křivdy odhodil lavici před sebe. Všechny dívky vyjekly. Prostě ji převrátil. Dnes už vnímám, že to bylo špatně, ale hned jsem vyhrkla: 'Si normální?' A moje druhá myšlenka byla: Díky bohu, že sedí v první lavici a nikoho nezranil. Uvědomila jsem si neadekvátnost mé otázky. Zbylé písemky jsem položila na lavici a před sebe a pomalu šla k žákovi. 'Žák, zkus se zhluboka nadechnout a pomalu vydechnout.' Šla jsem pomalu k němu, a když se na mě podíval, měla jsem opravdu strach. Obličej měl celý rudý, rty pokřivené a skoro nedýchal. Šla jsem blíž a opakoval: 'Pomalu dýchej..'. V očích měl jen vztek.
Žák je nesoustředěný, většinu času není duchem přítomen. Téměř všechny předměty prochází s 'odřenýma ušima'. Vzrůstem je menší než ostatní chlapci, i některé dívky, asi proto chodí do posilovny – kompenzuje si menší vzrůst svalovou hmotou.
Požádala jsem žačku v druhé lavici, aby zaběhla pro tělocvikáře, který byl zároveň výchovným poradcem. Žákovi důvěřuje, jednou týdně mají individuální setkání, kvůli zvládání stresu. Šla jsem k žákovi a snažila jsem se mu vysvětlit, že se svět nebortí. Hned odvětil: 'Jak nebortí? Tušíte, co je to za průser?' 'Chápu, že si rozčílený, ale můžeme to ještě zkusit vyřešit.' Snažila jsem se mluvit, co nejklidněji, co to šlo, ale sama jsem slyšela, jak se mi chvěje hlas. 'A to jako jak? Dyť za chvíli sou prázdniny! A já jako zas nebudu mít uzavřenej rok?' 'To máš sice pravdu, ale přihlásíme tě ke komisionálním zkouškám a matiku si doděláš.' 'To jako v létě? To zas nikam nepojedu, matka bude chtít, abych se učil...' Během téhle věty, přišel tělocvikář. Hned jsem byla klidnější, když jsme tam byli dva. 'Čau žák, co se to tu děje?' ptá se tělocvikář. 'Všechno je v prdeli, to se tu děje!' 'Ale, ale mladej, co sme to říkali o těch výrazech. Vulgarismy nám nijak nepomůžou.' 'Fajn, sorry.' Šlo poznat, že jak přišel tělocvikář, žák se výrazně uklidnil. Žák se svalil na židli, která na rozdíl od lavice stála. Tělocvikář mu nabídl, že si o tom, můžou promluvit u něj v kabinetu. Samozřejmě jsem žáka uvolnila ze zbytku hodiny (resp. z těch posledních 5 minut) a věřila, že tělocvikář to celé zvládne. Přece jenom spolu pracují nějaký ten pátek.
Popravdě jsem nevěděla, co mám dělat. Čekala jsem přemrštěnou reakci, ale že bude lítat nábytek, mně fakt nenapadlo. 'Naštěstí' tohle byl tak velký malér, že jsme konečně přesvědčili matku žáka, že kluk potřebuje odbornou pomoc. Od té doby žák dochází pravidelně do PPP, kde navštěvuje psycholožku, která s ním dělá různá cvičení na zvládání stresu. Také jsme se pedagogické radě shodli, že by bylo vhodné pro žáky 'vytvořit' doučovací kroužky po vyučování, právě 'problematickým' předmětům – M, ČJ, ANJ apod.