The situation started when one of my students in the first grade of elementary school kept forgetting her homework. Later, it also started to happen that she did not bring crayons and other writing utensils to class. At first, I lent her some crayons or gave them to her directly, but even though I gave her crayons repeatedly, it always happened once in a while that she didn't bring them. I thought she was forgetting them just like her homework, so one day I scolded her by saying, 'I'm mad at you!' etc. When I asked her why she didn't carry stationery, she kept silent. At one point I ran out of patience and told her: 'I'm giving you the last crayons, you won't get any more from me.' After that, the student burst into tears and confided that her siblings were taking her crayons straight from her bag at home. Of course I asked her why she didn't confide in me earlier. To this she replied: 'My siblings told me not to tell anyone else they would beat me.' And she asked me if she could keep the stationery at school, which of course I agreed. Subsequently, I contacted her mother and informed her about this situation.
The student came from a troubled family. She was placed in a special class because she was diagnosed with ADHD. She also had problems with communication and establishing social contact. She was quiet, tearful. She had 5 siblings. The father was serving a sentence and the family was under the supervision of OSPOD.
Failure to meet school obligations/unpreparedness for classes 
At first, I tried to conduct a guided conversation with the student in order to motivate her not to forget her aids. I constantly reminded her to carry her tools and not forget them. I often persuaded her.
Disrespectful communication, Interview, Warning
was very sorry that I scolded the student without permission. Of course, it wasn't her fault that she wasn't wearing the aids. Instead of open-ended questions, which she did not want to answer out of fear, I asked alternative questions and searched more for the reason for not wearing aids. I could have invited her mother in advance for an interview. The student could see that she was sad and stressed about the whole situation. But she began to realize that every situation has a solution. And when I finally found out what the truth was and dealt with the situation with her mother, she began to trust me personally more. Our relationship deepened and the student knew that she could turn to me at any time.
7 let, 1. třída
zpěv
Lhaní
VŠ; Učitelství pro 1. stupeň; PaedDr.
Situace začala, když jedna z mých žákyň v první třídě ZŠ neustále zapomínala domácí úkoly. Později začalo docházet i k tomu, že si do vyučování nenosila pastelky a jiné psací potřeby. Zpočátku jsem ji nějaké pastelky půjčovala nebo přímo darovala, ale ač jsem ji pastelky darovávala opakovaně, vždy došlo jednou za čas k tomu, že si je nepřinesla. Domnívala jsem se, že je zapomíná stejně jako domácí úkoly, a proto jsem ji jednoho dne vynadala slovy: 'Zlobím se na tebe!' apod. Když jsem se ji ptala, proč psací potřeby nenosí, mlčela. V jeden okamžik už mi došla trpělivost a řekla jsem ji: 'Dávám ti pastelky naposled, další už ode mě nedostaneš.' Načež se žákyně rozplakala a svěřila se, že ji pastelky berou doma sourozenci přímo z její tašky. Samozřejmě jsem se jí zeptala, proč se s tím nesvěřila dřív. Na to ona odpověděla: 'Sourozenci mi řekli, že to nesmím nikomu říct, jinak mě zbijou.' A požádala mě, zda by si mohla nechávat psací potřeby ve škole, čemuž jsem samozřejmě vyhověla. Následně jsem kontaktovala její matku a o této situaci ji informovala.
Žákyně pocházela z problémové rodiny. Byla zařazena ve speciální třídě, neboť ji bylo diagnostikováno ADHD. Dále měla problémy v komunikaci a při navazování sociálního kontaktu. Byla tichá, plačtivá. Měla 5 sourozenců. Otec byl ve výkonu trestu a rodina pod dozorem OSPODu.
Nejprve jsem se snažila vést se žákyní řízený rozhovor za účelem motivovat ji, aby nezapomínala pomůcky. Neustále jsem ji připomínala, aby si pomůcky nosila a nezapomínala na ně. Často jsem ji domlouvala.
Velmi mě mrzelo, že jsem žákyni neoprávněně nadávala. Nenošení pomůcek nebyla samozřejmě její vina. Měla jsem místo otevřených otázek, na které nechtěla ze strachu odpovídat, klást otázky alternativní a více tak pátrat po příčině nenošení pomůcek. Mohla jsem si pozvat zavčasu její matku na pohovor. Na žákyni bylo vidět, že je z celé situace smutná a ve stresu. Začala si ale uvědomovat, že každá situace má nějaké řešení. A když jsem konečně zjistila, jaká je pravda, a situaci s její matkou řešila, začala mně osobně více důvěřovat. Náš vztah se prohloubil a žákyně věděla, že se na mě může kdykoliv obrátit.