At first glance, the student is nice and unproblematic, I myself had the opportunity to observe him during the lessons, which I had access to thanks to practice alongside an experienced teacher, specifically during mathematics and the Czech language. He was polite in class, although he didn't report or shout like other students, but he listened attentively (or so it seemed). Actually, even at first glance, I wouldn't say that this could be a problem student. Until I once convinced myself outside of class about the break I spent with the children in the second grade. He was not very nice to children, and when someone did something he didn't like, he became slightly aggressive (for example, when he was left with the school computer because there were only 4 out of 15 children in the class). The situation I am going to describe was told to me by a teacher who has been working with the student for the second year. She is in her third year at school, so as she said herself, she has some experience, but it is not yet long-term experience, so she is still nervous about dealing with new situations. It is said that the situations with the student's problematic behavior are repeated, although they are always different, but she remembered one when she really did not know how to solve the situation and felt a slight despair, but she still tried to solve the situation. The student usually has a female assistant with him, but not for every lesson, most often for mathematics, reading and Czech language lessons. In the end, the teacher considers the solution successful, as it was important for her to calm the student down.
The student has been diagnosed with ADHD. He also takes some medication, but I was not given more specific information in this area, which I completely respect, the only thing the teacher told me was that before he started taking the medication, it was really unmanageable with him. The student does not have a mother or father, or - he has them, but they gave him up. They moved to another city (ie about 250 km from the pupil) and left the pupil with his grandmother and grandfather, which is even luckier. Just as the student was left with his grandmother and grandfather and his brother, they took only the little girl with them, who was the youngest of the three children. So they live in an asylum, and the student and his brother are cared for by their grandmother and grandfather, otherwise they would have to go to a children's home. The teacher said that they are lucky, because grandma and grandpa treat them well, the student's brother is not diagnosed with ADHD and you can tell, he often helps them with the student (he is a year older and goes to the same elementary school). But they certainly miss their parents, as every child deserves to have caring parents, unfortunately this is not the rule.
Emotional outbursts
During PE class, when the student was still a first grader, 2 classes (specifically 1st and 2nd grade) were combined and a game of dodgeball was played. Everything was fine for the first few minutes, the kids were playing dodge ball, everyone was enjoying it. They knocked out the first boy, then the second, and then it was the pupil's turn. When the student was hit with a ball by a classmate, the student got really angry and started shouting at the classmate, he was very aggressive, even vulgar. Next he kicked him. After that, the teacher immediately ran to him and tried to calm the situation. Teacher: 'At that moment I really didn't know how to solve the situation, but I tried to keep a calm head, I didn't know what to say to the pupil and how to behave towards a classmate, I knew that it wasn't easy at home, but hurting other classmates was definitely he cannot and must be aware of it.' The student cried and the teacher took him to a bench. Teacher: 'I pointed out to him that he cannot behave like this and that he owes his classmate an apology. The student didn't listen at all at first and kept jumping into my conversation saying that he wasn't talking about the topic at all, because he was still furious and didn't even want to sit on the bench. So I waited until the student calmed down and then I explained to him again that he shouldn't behave like that. Subsequently, the student burst into tears and described everything to me.' He told her that he was sorry that he couldn't even run properly and that if he could, his classmate wouldn't have knocked him out so quickly. Teacher: 'I felt sorry for him, he sounded really unhappy, and since we're only human, I tried to treat him really humanly - I comforted him, I slowly explained to him that it's really nothing, that it's just a game, that we're playing for fun and not to blame ourselves. And that with every next game comes improvement, in every game sometimes you succeed and sometimes you don't, that's just the way life is. And I managed to put a smile on the student's face. At that moment, a stone fell from my heart, because I had the feeling that I might not even rid him of the initial aggression and that he would not continue to cooperate, as was the case for the first few minutes. Nevertheless, at the end of the lesson, I reminded him that it would be necessary to apologize to the classmate, that he was only playing a game, and man is a competitive creature, and I did not want to hurt him, which I am absolutely sure, the classmate is not even a conflicted type of student who would eg mocked. Since then there are others (she added with a laugh). Afterwards, the student himself really apologized to his classmate. And that warmed my heart the most. My human talking to the soul must have finally worked.'
Interview
As I mentioned above, she had a solution to the situation, the teacher managed to solve the situation correctly in her opinion and in my opinion, at least as best as she could. Me: 'How was the next gym class? Was your solution short-term/long-term helpful?' Teacher: 'Well, you know that I was afraid to fill the next gym class with hitting, but I finally decided the next week and the student was hit until the end, I remember that class like it is today. The following hours he accepted it better, every time he was beaten he looked at me, I smiled at him and he went to sit behind the other beaten children. The solution was long-term.'
7  let, 2. třída
Má rád matematiku a přírodopis, rád chodí ven na procházky, zajímá se o zvířata.
Agrese,Nesoustředěnost
Učitel (titul Mgr., první stupeň)
Žák je na první pohled milý a bezproblémový, sama jsem měla možnost ho pozorovat během hodin, kam jsem měla díky praxi po boku zkušené pedagožky přístup, konkrétně během matematiky a českého jazyka. V hodinách byl slušný, sice se nehlásil ani nevykřikoval jako ostatní žáci, ale pozorně poslouchal (nebo to tak alespoň vypadalo). Vlastně bych ani na první pohled neřekla, že by se mohlo jednat o problémového žáka. Až jsem se sama jednou přesvědčila mimo hodinu o přestávce, kterou jsem s dětmi ve druhé třídě trávila. K dětem se příliš hezky nechoval a když mu někdo provedl něco, co se mu nelíbilo, začal být lehce agresivní (např. když na něj nezbyl školní počítač, protože ve třídě měli pouze 4 na 15 dětí). Situace, kterou budu popisovat, mi byla odvyprávěna paní učitelkou, která s žákem již druhým rokem spolupracuje. Ve škole je třetím rokem, tudíž jak sama řekla, nějakou praxi má, ale o dlouholetou praxi se ještě nejedná, proto je z řešení nových situací stále nervózní. Situace s problémovým chováním žáka se prý opakují, ač jsou vždy jiné, ale vzpomněla si na jednu, kdy opravdu nevěděla, jak situaci řešit a cítila lehké zouflaství, přesto se snažila situaci vyřešit. Žák má u sebe většinou paní asistentku, ale ne na úplně každou hodinu, nejčastěji na hodiny matematiky, čtení a českého jazyka. Nakonec řešení učitelka považuje za úspěšné, jelikož pro ni bylo důležité žáka hlavně uklidnit.
Žák má diagnostikované ADHD. Bere i nějaké léky, ale konkrétnější informace mi v této oblasti nebyly poskytnuty, což zcela respektuji, jediné co mi paní učitelka řekla bylo, že předtím, než léky začal brát, to s ním opravdu bylo velmi nezvladatelné. Žák nemá maminku ani tatínka, nebo – má je, ale zřekli se ho. Odstěhovali se do jiného města (tzn. asi 250 km od žáka) a žáka nechali u babičky s dědečkem, což je ještě štěstí. Stejně jako žáka nechali u babičky a dědečka i jeho brášku, s sebou si vzali pouze holčičku, která byla nejmladší ze tří dětí. Žijí tedy v azylovém domě a žáka s bratrem má v péči babička s dědečkem, jinak by museli do dětského domova. Paní učitelka říkala, že mají štěstí, protože babička s dědečkem se k nim chovají krásně, bratr žáka nemá diagnostikované ADHD a je to znát, s žákem jim často pomáhá (je starší o rok a chodí na stejnou ZŠ). Určitě jim ale rodiče chybí, jelikož každé dítě si zaslouží mít pečující rodiče, bohužel to není pravidlem.
Při hodině tělocviku, kdy byl žák ještě žákem první třídy, byly spojeny 2 třídy (konkrétně 1. a 2. třída) a hrála se vybíjená. Prvních pár minut bylo vše v pořádku, děti hrály vybíjenou, všem se to líbilo. Vybily prvního chlapce, následně druhého a poté přišel na řadu žák. Když žáka vybil míčem spolužák, žák se neskutečně naštval a začal na spolužáka křičet, byl na něj velmi agresivní, až vulgární. Dále do něj kopnul. Poté k němu hned přiběhla učitelka a snažila se situaci uklidnit. Učitelka: 'V tu chvíli jsem opravdu nevěděla, jak situaci řešit, ale snažila jsem se zachovat klidnou hlavu, nevěděla jsem, co říct žákovi a jak se zachovat k spolužákovi, věděla jsem, že to nemá doma zrovna jednoduché, ale ubližovat ostatním spolužákům rozhodně nemůže a musí si toho být vědom.' Žák se rozplakal a paní učitelka ho odvedla na lavičku. Učitelka: 'Upozornila jsem ho na to, že se takto chovat nemůže, a že spolužákovi dluží omluvu. Žák zezačátku vůbec neposlouchal a skákal mi neustále do řeči s tím, že vůbec nemluvil k tématu, byl totiž stále rozzuřený, a ani se nechtěl na lavičku posadit. Počkala jsem teda, až se žák sám uklidní a následně mu znovu vysvětlila, že by se neměl takhle chovat. Následně se žák rozplakal a vše mi popsal.' Řekl jí, že ho mrzí, že neumí ani pořádně běhat a že kdyby to uměl, nemusel ho spolužák vybít tak rychle. Učitelka: 'Bylo mi ho líto, zněl opravdu nešťastně, a protože jsme jen lidé, snažila jsem se k němu chovat opravdu lidsky - chlácholila jsem ho, pomalu jsem mu vysvětlila, že opravdu o nic nejde, že je to jen hra, že hrajeme pro zábavu a ne proto, abychom si něco vyčítali. A že s každou další hrou přijde zlepšení, v každé hře se někdy daří a jindy ne, tak už to v životě zkrátka chodí. A podařilo se mi vykouzlit žákovi úsměv na tváři. V ten moment mi spadl kámen ze srdce, měla jsem totiž pocit, že ho snad té počáteční agrese ani nezbavím a že nadále nebude spolupracovat, jak se dělo několik prvních minut. Přesto jsem mu na konci hodiny připomněla, že by bylo potřeba se spolužákovi omluvit, že on pouze hrál hru, a člověk je tvor soutěživý, a nechtěl mu ublížit, čímž jsem si naprosto jistá, spolužák ani není konfliktní typ žáka, který by se někomu např. posmíval. Od toho tu jsou jiní (dodala se smíchem). Žák se poté sám opravdu spolužákovi omluvil. A to mě zahřálo u srdce nejvíc. Moje lidské promlouvání do duše asi nakonec zabralo.'
Jak jsem již výše zmínila, řešení situace měla, paní učitelka situaci zvládla vyřešit podle svého i mého názoru správně, minimálně nejlépe, jak uměla. Já: 'Jak to probíhalo na další hodině tělocviku? Bylo Vaše řešení krátkodobé/pomohlo na delší dobu?' Učitelka: 'No to víš, že jsem se bála naplnit další hodinu tělocviku vybíjenou, ale nakonec jsem se odhodlala v dalším týdnu a žáka vybili až ke konci, tu hodinu si pamatuji jako dnes. Následující hodiny už to přijímal lépe, vždycky, když ho vybili, podíval se na mě, já se na něj usmála a on si šel sednout za ostatními vybitými dětmi. Řešení bylo dlouhodobé.'