This incident happened during only my second year as a teacher. One of my students was very arrogant throughout the year, he did tricks on all his classmates, hid things, snacks from them... It was terrible. He was really very hard to handle. Our entire teaching staff was desperate for him. Notes and phone calls to parents didn't help. He also had no friends in class because of these things. Very often he even made up lies and slander, which he then spread with the aim of always harming someone in the class and making them laugh at him. One day, when he was annoying his classmate in class, constantly talking loudly and completely ignoring me, I unfortunately ran out of patience. I grabbed his hand, led him out into the corridor, and there I started to shout at him softly and speak to his soul. But I overdid it with my non-pedagogical approach. And I overdid it so much that he cried and apologized to me. After he dried his tears and calmed down, I took him back to class. They all sat transfixed because they had never heard me scream before. I realized at that moment that I had overdone it. The student walked into the classroom, completely devastated and shaking. But I immediately continued teaching. But the student started crying again after a while. The others stared at him and started laughing at him. I yelled very loudly at them to kindly leave it alone. After the lesson, I apologized to the student for exaggerating, because I only wanted him not to disturb and harm others for a while, but I lost my temper. I had no idea that the pupil was actually so fragile. About a week passed and the student was like a changed person. He sat quietly in the pew, staring blankly in front of him and saying nothing. Every now and then I started to notice that groups are formed in the class, in which the children whisper something to each other, and during this they look at the student every now and then and laugh. I told myself that it was nothing and that it would definitely change quickly. But it wasn't like that. The student was completely broken, and the other children sensed that he was vulnerable, so they decided to pay him back for everything he had done to them for the past two years, plus interest. Someone stole his snack every second or third day, someone hid his cap in the dressing room, someone threw his textbook out the window... Unfortunately, the children did everything secretly, making sure that no one from the teaching staff saw it. So it turned into a highly thought-out, organized bullying. I was so blind that I didn't notice. However, I saw that the student has been changed since then. That's why I asked him after about three weeks if everything was fine. He told me he needed to talk to me about something. And in the cabinet he confided everything to me, how he used to be mean to get attention and how everyone is paying him back now. Only at this moment did I realize that it was bullying and to this day I consider it the biggest mistake in my teaching career.
Pupil - 5th grade pupil, aggressiveness, insidiousness, vindictiveness = the main reason is his disorder of oppositional defiance (according to the pedagogical-psychological consultancy), which causes him to act like a bad person, but at the same time he is very fragile and sensitive, rather extroverted, but in unpopular with the team.
Diagnosis, Bullying
immediately went to the director, with whom we consulted on how to solve this problem as best as possible. The principal and I decided that it would be best if we try to solve everything at school with the children and then inform the parents about everything afterwards. All of this exceeded quite a break, so I came to class a little later. I entered the classroom and devoted this lesson to the topic of the student, despite the fact that it was supposed to be mathematics. We started talking about it and I could see the embarrassment on the faces of the students, and that they knew very well why we were discussing this particular topic. For each example of bullying that I mentioned, I always looked significantly at the student from whom, according to the student, the bullying was the biggest. They felt really guilty. Subsequently, I asked them if anyone happened to know about the fact that some kind of bullying was going on here. There was a grave silence. Finally, one of the classmates spoke up and began to tell about what had happened in the previous few weeks. But he also partially excused it by saying that it all started when the student cried and everyone saw that he was vulnerable and fragile, and so they suddenly saw that he was not as much of a guy as he presented himself. That's why they decided to pay him back, but it went too far and they didn't even realize it. I thanked him for his honesty. I then asked the student if he wanted to say anything about it. Strangely enough, he wanted to, which surprised me. He said that he now realizes how he behaved before and that he regrets it, but added that what he was experiencing recently was too cruel even for what he used to do. I then thanked the student for his courage and honesty. Then I turned to the others and told them that I was not going to find out who was involved in all this, because that was up to them, but that I would like those actors to realize that what they are doing is very wrong and they should be ashamed of it. And those who participated in it should apologize personally to the student and confess everything, whether now in front of everyone, or only in private. A few classmates actually stood up in front of everyone, went to the student, apologized for everything and shook his hand, which surprised me personally and I did not expect such self-reflection from this group. In the following days, when I walked down the corridor, I occasionally saw a student shaking hands with one of his other bullies, who even gave him chocolate. Even in the lessons, you could see that the student was cheerful again, a little wilder, but he no longer did what he used to do. He learned his lesson and tried to correct his bad behavior, which was partly one of the reasons he was bullied, as much as possible. And he really succeeded. In the following days, I again saw the student handing out candies to his classmates. The situation turned 180 degrees, and by the end of the school year everything only got better.
Working with the collective, Interview
About a week after my conversation with my students, I told the student's mother about everything by phone. I told her how I solved it and how the situation currently looks. She was a bit shocked at first, but finally said that she thanked me for solving it like that and said that she had also noticed that the student had been like soulless lately, even that time he didn't have any notes due to bad behavior, which surprised her. So she finally knew the reason. I decided to mention it individually and during parent-teacher conferences with the parents of those I knew were involved in bullying. But I told them that they were very sorry, they all apologized to the student and now the situation is better than ever before. I also asked them not to mention any of this in front of their children, because I considered it, and still consider it, the best solution. It also turned out very well in the long run. The climate in the classroom completely changed and the student was in his element again, but at the same time he kept his behavior within acceptable limits. He also found friends in the class that he didn't have before. I didn't even expect it to turn out this well. Sometimes everything bad is good for something.
11 let, 5. ročník
počítačové hry, hasiči, florbal
Agrese
Mgr. (Učitelství pro 1. stupeň základní školy)
Tento incident se stal během mého teprve druhého roku, kdy jsem pracovala jako učitelka. Jeden můj žák se projevoval po celý rok velice arogantně, všem svým spolužákům dělal naschvály, schovával jim věci, svačiny… Bylo to hrozné. Byl opravdu velmi těžce zvladatelný. Celý náš pedagogický sbor byl z něho zoufalý. Nepomáhaly poznámky ani telefonáty rodičům. Kvůli těmto věcem také neměl ve třídě žádné kamarády. Velmi často si dokonce i vymýšlel lži a pomluvy, které pak šířil s tím účelem, aby poškodil vždy někoho ze třídy a aby se mu smáli. Jednoho dne, když ve vyučování otravoval svoji spolužačku, neustále mluvil na hlas a naprosto mě ignoroval, mi bohužel došla trpělivost. Popadla jsem jej za ruku, vyvedla ho na chodbu a tam jsem na něj začala mírně křičet a promlouvat mu do duše. Jenže jsem to svým nepedagogickým přístupem přehnala. A přehnala jsem to natolik, že se rozbrečel a omluvil se mi. Když si osušil slzy a uklidnil se, vzala jsem ho zpět do třídy. Všichni seděli jako zařezaní, protože mě ještě nikdy neslyšeli křičet. Už v tu chvíli jsem si uvědomila, že jsem to přehnala. Žák vešel do třídy, úplně zničený a třásl se. Ihned jsem ale pokračovala ve výuce. Žák se ale po chvíli znovu rozbrečel. Ostatní na něj zírali a začali se mu smát. Já jsem je velmi hlasitě okřikla, ať toho laskavě nechají. Po výuce jsem se ještě žákovi omlouvala, že jsem to přehnala, protože jsem po něm chtěla jen to, aby chvíli nevyrušoval a neškodil ostatním, ale ujely mi nervy. Netušila jsem, že je žák ve skutečnosti tak křehký. Uběhl asi týden a žák byl jako vyměněný. Seděl tiše v lavici, díval se prázdným pohledem před sebe a nic neříkal. Tu a tam jsem si začala všímat, že se ve třídě tvoří skupinky, ve kterých si děti něco šeptem povídají a během toho se tu a tam podívají na žáka a zasmějí se. Říkala jsem si, že to nic není a že se to určitě rychle změní. Avšak nebylo tomu tak. Žák byl úplně zlomený a ostatní děti vycítily, že je zranitelný, a tak se rozhodly, že mu nyní vrátí zpět vše, co jim za poslední dva roky dělal i s úroky. Někdo mu každý druhý nebo třetí den ukradl svačinu, někdo mu schovával čepici v šatně, někdo mu zase vyhodil učebnici z okna… Děti bohužel vše dělaly potají, dávaly si pozor, aby to neviděl nikdo z pedagogického sboru. Přerostlo to tedy až ve vysoce promyšlenou, organizovanou šikanu. Já jsem byla natolik slepá, že jsem si toho nevšimla. Viděla jsem ale, že je žák od té doby jako vyměněný. Proto jsem se ho asi po třech týdnech zeptala, zda je vše v pohodě. On mi řekl, že by si se mnou o něčem potřeboval promluvit. A v kabinetu se mi se vším svěřil, jak byl dříve zlý, aby si získal pozornost a jak mu to teď všichni oplácí. Až v této chvíli jsem si uvědomila, že jde o šikanu a dodnes to považuji za největší pochybení v mé pedagogické kariéře.
Žák – žák 5. třídy, agresivita, zákeřnost, pomstychtivost = hlavním důvodem je jeho porucha opozičního vzdoru (podle pedagogicko-psychologické poradny), což způsobuje že může působit jako zlý člověk, avšak zároveň je velmi křehký a citlivý, spíše extrovertní, ale v kolektivu neoblíbený.
Ihned jsem šla za paní ředitelkou, se kterou jsme se poradily, jak tento problém co nejlépe vyřešit. S paní ředitelkou jsme se rozhodly, že nejlepší bude, když se vše pokusíme vyřešit ve škole s dětmi a až zpětně o všem informovat rodiče. Vše toto přesáhlo o dost přestávku, a tak jsem do hodiny přišla o něco později. Vešla jsem do třídy a tuto hodinu jsem věnovala tématu žáka, i přes to, že měla být zrovna matematika. Začali jsme se o tom bavit a já na obličejích žáků jsem viděla jejich zahanbení, a že moc dobře vědí, proč probíráme zrovna toto téma. U každého příkladu šikany, který jsem řekla, jsem se významně podívala vždy na toho žáka/žákyni, od kterých byla dle žáka šikana největší. Cítili se opravdu provinile. Následně jsem se jich zeptala, zda někdo náhodou neví o tom, že by tady nějaká šikana probíhala. Nastalo hrobové ticho. Nakonec ale promluvil jeden ze spolužáků, který začal vyprávět o tom, co se tedy předchozích několik týdnů dělo. Také to ale částečně omlouval tím, že to vše začalo když se žák rozbrečel a všichni viděli, že je zranitelný a křehký, a tak najednou viděli, že není až takový frajer, jak se prezentoval. Proto se mu rozhodli vše oplatit, ale zašlo to až moc daleko a prý si to ani neuvědomovali. Poděkovala jsem mu za upřímnost. Na to jsem se zeptala žáka, jestli k tomu chce něco říci. Kupodivu chtěl, což mne překvapilo. Řekl, že si nyní uvědomuje, jak se choval dříve a že ho to mrzí, ale dodal, že to, co zažíval poslední dobou bylo až moc kruté i na to co dělal dříve on. Já pak poděkovala žákovi za odvahu a upřímnost. Poté jsem se obrátila na ostatní a řekla jim, že nebudu zjišťovat, kdo se do toho všeho zapojil, poněvadž to je na jejich svědomí, ale že bych byla ráda, kdyby si ti aktéři uvědomili, že to co dělají je velmi špatné a měli by se za to stydět. A ti, kteří se na tom podíleli by se navíc měli žákovi osobně omluvit a vše si vyříkat, ať již nyní přede všemi, anebo pouze v soukromí. Pár spolužáků se dokonce doopravdy zvedlo přede všemi, šli za žákem, za všechno se mu omluvili a potřásli si rukou, což mne osobně velmi překvapilo a nečekala jsem od této skupiny až takovou sebereflexi. Když jsem v následujících dnech šla po chodbě, tak jsem občas zahlédla, jak si žák potřásá rukou s jedním jeho dalším šikanátorem, který mu dokonce dával čokoládu. I v hodinách pak bylo vidět, že žák už je zase veselý, trošku divočejší, ale už nedělá to, co dělal dříve. Poučil se a své špatné chování, které bylo částečně jedním z důvodů, proč byl šikanovaný, se snažil co nejvíce napravit. A opravdu mu to šlo. V dalších dnech jsem zase viděla žáka, jak rozdává spolužákům bonbony. Situace se otočila o 180 stupňů, a do konce školního roku se vše jenom zlepšovalo.
Asi po týdnu od mého rozhovoru s mými žáky jsem telefonicky o všem zpravila žákovi maminku. Řekla jsem jí, jak jsem to vyřešila a jak situace aktuálně vypadá. Ta byla ze začátku trochu šokovaná, ale nakonec řekla, že mi děkuje, že jsem to takhle vyřešila a prý si také všimla, že žák byl poslední dobou jako bez duše, dokonce tou dobou neměl žádné poznámky kvůli špatnému chování, což ji udivovalo. Konečně tedy znala ten důvod. Rozhodla jsem se, že se o tom zmíním individuálně i během rodičovských schůzek s rodiči těch, o kterých jsem věděla, že se do šikany zapojili. Řekla jsem jim ale, že toho velice litovali, všichni se žákovi omluvili a nyní je situace lepší než kdykoli předtím. Poprosila jsem je také o to, aby se před svými dětmi ale o ničem z toho nezmiňovali, protože jsem to považovala, a stále to považuji, za nejlepší řešení. Z dlouhodobého hlediska to dopadlo také velice dobře. Klima ve třídě se naprosto obrátilo a žák byl opět ve svém živlu, ale zároveň své chování držel v přijatelných mezích. Našel si ve třídě také kamarády, které předtím neměl. Ani jsem nepředpokládala, že to dopadne takhle dobře. Všechno zlé je asi občas k něčemu dobré.