The situation happened when I was with my class at school in nature. It was about the 4th year of primary school, i.e. pupils aged around 10 years. Already during the trip to the outdoor school venue, some students felt nauseous on the bus and one student vomited. Therefore, before the upcoming trip, when they were to travel by bus again, I asked them and at the same time ordered them not to consume foods that can cause nausea. I listed specific foods that they should not eat, and since it was a very warm season, I especially appealed to them not to eat ice cream. During the trip, we made a refreshment stop in one small town. It will probably surprise few people if I now mention the fact that after a few moments spent on the bus, one of the students vomited. Afterwards, of course, I asked him if he had eaten anything that was forbidden, specifically asking if he had eaten ice cream. The student initially denied it, but eventually admitted that he had eaten the ice cream. I have to admit that I have no idea where and how he managed to get it during a stop in the city and consume it inconspicuously, when I didn't even register that he somehow moved away from our group. I didn't want to punish him too much and spoil the pleasant atmosphere of the school in nature for him and the other students, but I knew that I had to apply some kind of disciplinary sanction. The question was what punishment to choose so that it would be instructive for the student and at the same time not too harsh. As the whole situation naturally took place in the presence of other pupils, we came up with a punishment for him together. His task was to write an essay in the form of a personal letter to be addressed to myself. The subject of this letter was supposed to be: Why I had an ice cream in the city despite the ban. As soon as the student was serving his sentence, some of his classmates felt sorry for him. They didn't want him to write the letter himself, and at the same time they liked the idea of writing a personal letter to his teacher. When I subsequently selected the letters and we read them in the teaching staff, we had a lot of fun. The letters were very funny and imaginative, both from the punished pupil and from most of the other pupils.
The student had a strong sense of humor and was popular in the group. His intellect and achievement were average to slightly above average. His family history was good. His parents were interested in him, but sometimes they were too strict, especially his father. He had one brother.
Together with the other students, I came up with an adequate punishment, which became the aforementioned class work. The student accepted it gladly and with the recognition that he deserved it. In addition, he took this punishment very humorously, for example, he states in his style work the following statement: 'I promise that I will never buy ice cream again, but I probably won't keep it.'
The student not only accepted his punishment with the recognition that he deserved it, but also saw it as fun. When I meet him a few years later, he still remembers this situation fondly.
10 let, 4. třída
sport
VŠ; Učitelství pro 1. stupeň; PaedDr.
Situace se odehrála v době, kdy jsem byla s mojí třídou na škole v přírodě. Jednalo se o 4. ročník ZŠ, tedy o žáky ve věku kolem 10 let. Již během cesty na místo konání školy v přírodě bylo některým žákům v autobuse nevolno a u jednoho žáka došlo ke zvracení. Proto jsem je před nadcházejícím výletem, kdy se mělo opět cestovat autobusem, požádala a zároveň jim přikázala, aby nekonzumovali pokrmy, které mohou nevolnost způsobit. Vyjmenovala jsem jim konkrétní jídla, která by neměli konzumovat, a jelikož bylo období velmi teplého počasí, apelovala jsem zejména na to, aby nekonzumovali zmrzlinu. Během výletu jsme si udělali občerstvovací zastávku v jednom městečku. Zřejmě málokoho překvapí, když nyní zmíním fakt, že po několika chvílích strávených při dalším cestování autobusem jeden ze žáků zvracel. Následně jsem se ho samozřejmě vyptávala, jestli nejedl něco z toho, co bylo zakázáno, přičemž jsem se konkrétně dotazovala, zda nejedl zmrzlinu. Žák nejprve zapíral, ale nakonec se přiznal, že zmrzlinu jedl. Musím přiznat, že vůbec netuším, kde a jak si ji zvládl během zastávky ve městě obstarat a nenápadně zkonzumovat, když jsem vůbec nezaregistrovala, že by se nějak vzdálil od naší skupiny. Nechtěla jsem jej příliš trestat a kazit tak jemu i ostatním žákům příjemnou atmosféru školy v přírodě, avšak věděla jsem, že nějaký kázeňský postih aplikovat musím. Otázkou bylo, jaký trest zvolit, aby byl pro žáka poučný a zároveň ne příliš tvrdý. Jelikož se celá situace pochopitelně odehrála za přítomnosti ostatních žáků, vymysleli jsme mu trest společně. Jeho úkolem bylo napsat slohovou práci ve formě osobního dopisu, který má být adresován mně samotné. Téma tohoto dopisu mělo být: Proč jsem si i přes zákaz dal ve městě zmrzlinu. Jakmile žák svůj trest plnil, bylo ho některým jeho spolužákům líto. Nechtěli, aby psal dopis sám, a zároveň se jim líbil nápad napsat osobní dopis své učitelce. Když jsem následně dopisy vybrala a pročítali jsme si je v učitelském sboru, velmi jsme se pobavili. Dopisy byly velmi vtipné a nápadité, a to jak trestaného žáka, tak většiny ostatních žáků.
Žák měl výrazný smysl pro humor a byl oblíbený v kolektivu. Jeho intelekt a prospěch byly průměrné až lehce nadprůměrné. Jeho rodinná anamnéza byla dobrá. Rodiče se o něj zajímali, ale někdy byli příliš přísní, zejména otec. Měl jednoho bratra.
Společně s ostatními žáky jsem vymýšlela adekvátní trest, kterým se stala zmíněná slohová práce. Žák jej přijal rád a s uznáním, že si jej zaslouží. Navíc tento trest pojal velmi vtipně, uvádí ve své slohové práci například následující výrok: 'Slibuju, že si už nikdy zmrzlinu nekoupím, ale pravděpodobně to nedodržím.'
Žák nejenže svůj trest přijal s uznáním, že si jej zaslouží, ale navíc jej pojal jako zábavu. Když jej po několika letech potkám, stále na tuto situaci v dobrém vzpomíná.