The student was a new member of our school community after successfully passing the admissions process to an eight-year grammar school. We had no previous information about his person. Because of his above-average height for his age, he was placed at the back of the class, where he quickly made friends with several classmates. As a math teacher, I noticed that during the second week of classes, the student often whispered to his classmates, especially his neighbor. Although I usually tolerated this type of behavior as part of the getting to know each other process, the volume of the conversation increased as the hours progressed. I solved the situation with a standard warning or a question about possible problems, which always ended the discussion for the rest of the hour. However, in subsequent lessons the behavior was repeated and the pupil continued to whisper even after my intervention. After the lesson, I therefore approached him with questions about his satisfaction with the teaching and any problems that could motivate his behavior. His response was that everything was fine and after my warning he promised not to repeat his behavior. The following lessons were calmer, but I noticed that the student was not writing anything down and was instead focusing on his mobile phone. After another conversation in the office, where I again addressed the same questions, the student promised to improve his attitude. His first written work was excellent, but after the weekend his communication with his classmates returned to the same level as before and his notebooks remained empty.
The student is an only child, growing up in a family where both parents run the family business and do not have much time for it. His personality is rather introverted and he only hangs out with a small group of boys in class, with whom he spends time playing computer games and riding bikes.
Verbal disruption of lessons
Due to repeated disruptive behavior, I decided to transfer the student, although I usually prefer to respect the independence of students and not apply punishments in the form of transfer. Although I was of the opinion that the pupils should be treated as adults, I saw no other option in this situation. The student was moved to the front of the classroom, which resulted in an immediate end to his disruptive behavior and he began to engage in work. This calmness lasted for a whole week, until the day I was supposed to write a paper, but I forgot to print the worksheets. I decided to write the assignment on the board so that the students could copy it. However, after arriving in the classroom, I found that the student had returned to his original seat, because the classmate who replaced him had returned to her seat and refused to let him back to the first desk. I decided to solve this situation after the paper. During the test, I noticed that the student was talking to his neighbor again, but after asking if everything was clear, they both continued their work. After handing in the papers, I checked the student's progress and found that he only had the first three examples correctly described and counted, while the others were either poorly written or not written at all. At that moment it occurred to me that the student might not be able to see the board. After he confirmed that he had vision problems, I asked a classmate to switch places with him for the time being and wrote to his parents to take him for an eye examination.
Transfer of student, Interview
Since then, the pupil has not shown any problems. He was active, taking notes and not interrupting. Both students affected by the paper situation were given the opportunity to rewrite it as I felt it was unfair to grade them based on problems that were not caused by their mistake. After three weeks, the pupil was given glasses and returned to his original place without any recurrence of his behavior.
11 let, prima (6. třída)
Hraní počítačových her, ježdění na kole
Rušení výuky,Odmítání spolupráce
Mgr., Matematika
Žák nastoupil na osmileté gymnázium. Stejně jako o jeho spolužácích jsme o něm nic nevěděli. Vzhledem ke své, na svůj věk, nadprůměrné výšce, seděl v poslední lavici v prostřední řadě. Kolem sebe měl další kluky, se kterými si hned od začátku rozuměl. V jeho třídě jsem učila matematiku. Že je nějaký problém jsem si všimla druhý týden výuky. Žák si v hodinách našeptával se spolužáky okolo, ale nejvíce se svým spolusedícím. Ačkoliv mi takové chování nevadí, děti se na začátku vždy seznamují, šlo už o druhý týden školy a intenzita hlasu diskutujících se v průběhu hodiny zvyšovala. To jsem však vždy vyřešila upozorněním, nebo otázkou, jestli je nějaký problém, a diskuse na zbytek hodiny skončila. Další hodinu se to však opět opakovalo, navíc si i po mém upozornění dále našeptával se spolusedícím. Po hodině jsem si ho zavolala a zeptala jsem se ho, zdali má nějaký problém se stylem mé výuky, jestli ho něco ruší, nebo má nějaké jiné důvody ke svému chování. Odpověděl mi však, že je všechno v pořádku. Upozornila jsme ho, že mi šeptání nevadí, ale nesmí trvat celou hodinu, a že i když prakticky nikdy nerozsazují, pokud jeho chování bude pokračovat, budu k této praktice muset sáhnout. Žák se omluvil a slíbil že se to nebude opakovat. Další hodiny se diskutování uklidnilo. Zjistila jsem však, že si žák v hodinách nezapisuje, a pokud zrovna nekomunikuje se spolužákem, hraje si na mobilu. Opět jsem si ho tedy zavolala, tentokrát do kabinetu, a zeptala jsem se ho opět na stejné otázky, jako předtím. Po jeho mlčení jsem se ho zeptala, zda vůbec chce chodit na gymnázium. Občas se stává že přechod na gymnázium v tomto věku je přání rodičů, se kterým děti nesouhlasí a poté “na truc” odmítají v nové škole fungovat. Odpověděl mi však, že na gymplu být chce a že se svým přístupem něco udělá. První písemku o den později napsal skvěle. Když se však po víkendu opět vrátil do školy, komunikace se spolužáky se vrátila zpět na stejnou, ne-li větší úroveň než před promluvou a sešity byly stále prázdné.
Žák je jedináček, vyrůstající v rodině, kde oba rodiče vedou rodinný podnik a nemají pro něj mnoho času. Jeho povaha je spíše introvertní a ve třídě se stýká pouze s malou skupinou chlapců sedící kolem něj, se kterými po škole hraje počítačové hry a jezdí na kole.
Nakonec jsem se rozhodla, že žáka přesadím. Nerada žáky přesazuju, neboť si stojím za tím, že jsou samostatní lidé a pokud chci, aby se chovali dospěle a zodpovědně, musím se k nim jako k dospělým chovat, a to vylučuje trestání přesazováním. V tu chvíli jsem však neviděla jiné řešení a posadila jsem žáka do přední lavice místo jedné slečny. Žák se tak ocitl mezi spolužáky, se kterými se nebavil a přestal vyrušovat. Začal dokonce pracovat. V průběhu týdne už nebyl s žákem žádný problém. Řekla jsem si, že problém je vyřešen. Mýlila jsme se. Na pátek jsme měli domluvenou písemku. Pracovní listy jsem však zapomněla vytisknout, a tak jsem si řekla že příklady napíšu na tabuli, aby si je žáci mohli opsat, však se nic neděje. Po příchodu do třídy jsem však zjistila, že žák sedí zpět na svém původním místě, neboť se žákyně vrátila na své místo, a odmítla žáka do první lavice pustit. Rozhodla jsem se, že tuto situaci budu řešit až po napsání písemky a napsala jsem na tabuli zadání. Během písemky jsem si všimla, že žák do svého spolusedícího opět mluví. Po dotázání, za je vše jasné a mají nějaký problém, oba zavrtěli hlavou a psali dál. Žák sice každou chvíli spolužákovi něco špitl, dočkal se vždy však pouze negativní odpovědi zakroucením hlavou. Žáci dopsali písemku a odevzdali ji. Chtěla jsem se podívat, kolik toho žák stihl, když jsem si všimla, že má opsané a správně spočítané první tři příklady. Čtvrtý měl sice opsaný, ale s úplně jinými čísly a další už ani neopsal. Až v tu chvíli mě napadlo, že žák na tabuli nevidí. Vyvolala jsem ho tedy a požádalo ho, aby mi z lavice spočítal poslední příklad. Nastalo ticho. Zeptala jsem se ho tedy jestli na tabuli nevidí. Kývl hlavou na znamení souhlasu. Na můj další dotaz, proč nic neřekl odvětil, že na základní škole nikdy tak vzadu neseděl, a že se žákům kteří měli brýle ve třídě posmívali. Když jsem upozornila na to, že ve třídě má pár jeho spolužáků taky brýle a nikdo se jim nesměje jen smutně kývl hlavou. Žákyni jsem poprosila, aby se s žákem ještě na nějakou dobu vyměnila, a jeho rodičům jsem napsala informaci o tom, co se stalo a poprosila je, aby s žákem zašli na vyšetření. 
Žák od té doby už nedělal žádné potíže. Pracoval, zapisoval, nevyrušoval. Oba žáci dostali možnost si písemku napsat znovu, neboť mi nepřipadalo spravedlivé dát žákovi zlou známku kvůli tomu, že na tabuli neviděl, a spolusedícímu, kterého žák rušil ze stejného důvodu dávat horší, než by si zasloužil. Oba písemku napsali skvěle. 3 týdny na to dostal žák brýle a vrátil se zpět do zadní lavice a jeho chování se již neopakovalo.