met her for the first time when she came to our eight-year high school. It was in 2006, and at that time she joined us in prima. She taught Czech in their class and I think I knew them all very well. The overall class and the relationships in this class were without problems. Everyone had fun with everyone and helped and supported each other. She was literally an angel, she had very good grades and she liked to help her classmates with everything. She also had several hobbies and interests and I can safely say she was good at all of them. She could paint beautifully, sing and even play the violin. She was very nice to everyone, she was optimistic, smiling and very popular with everyone. At the end of the quarter (about 14 years old), she went on vacation to Egypt with her parents. When she started school again in September, there was a sudden change. From a very gifted, smiling, friendly, optimistic and excellent student, she became a completely different person. She stopped studying, her grades deteriorated rapidly to such a level that, more than once, she was close to failing. Her hobbies no longer interested her, she stopped hanging out with her friends, and as soon as someone touched her, she became violently aggressive and even managed to beat him up. He was just a completely different person. In addition, she had visible problems with food intake (anorexia), she cut herself, self-harmed in various ways and had noticeable psychological problems. This self-harm came to a head when she cut herself so badly in the woods behind the school that she had to be taken away by an ambulance. This act led to her mother seeing a psychologist. However, nothing improved at all, she only stuffed herself with drugs that did not even help her and only weakened her. Over time, she began to realize that it could not continue like this and began to seek help, which she trusted. Me. She came to me herself as if to a psychologist, to whom she wanted to tell what was happening in the dream. As I said, her problem behavior started sometime around 14 and she didn't seek me out until she was 17, which means she struggled and carried the burden on her own for 3 years. When we started our sessions together, we started having conversations. I in no way pressured her to tell me what happened and what made her worse. I just remember how she kept repeating to me that she doesn't enjoy life, that's why she hurts herself. After gradually getting to know each other and gaining more trust, she confided in me. She told me that 3 years ago, when she was on vacation in Egypt with her parents, she was raped. I didn't know what to say at the time. Young girl, 14 years old, raped on vacation? 3 years back? That was a hell of a mess. I immediately asked her if her parents knew about it, she told me no, that I was the only person who knew. That meant another screw-up, only I know, the parents don't, but they must know. On the other hand, I wasn't the one who had to tell them. That was her. After 4 months of convincing her that she should tell her mom, that she would help her more than me, and that she would be immensely relieved after those 3 years, the result was that she confided in her mom at 18 that she was raped at 14. Subsequently, she also told the therapist she was seeing and she started conducting sessions with her. After all, I, even as a teacher, do not have enough time to devote myself fully to such a big problem. She was extremely relieved and the psychologist helped her a lot. She started to be her old self again with good grades and even graduated successfully. All ended well in the end.
He lives in a household with both parents, i.e. both mother and father. She has no siblings, so all the strength and upbringing of her parents was directed only at her. They never had any problems with her, she was always a problem-free, smiling child who studied well and liked to study, had many hobbies and friends. The class as a whole was very calm. Already in primary school, when they got to the eight-year high school, they all got along very well and became good friends. They helped and supported each other with everything. There was no bullying or anything like that going on in the class. They liked her, she often helped them and was very friendly.
Emotional outbursts, Selfdestructive behaviour
As I mentioned before, she was not a problem child, until that time. So we never had to deal with her. However, after the incident, everyone began to notice that something was up. She failed almost several times in several subjects and began to behave aggressively towards her classmates. The teachers always reprimanded her because they thought she was just a teenager and needed some kind of attention. After a certain time, when it all became too much, her mother took her to a psychologist for a session and then to a psychiatrist, who prescribed her medication. These drugs calmed her down quite a bit, so she didn't cause any major problems in class afterwards. On the other hand, she didn't even go to that school much. These behavior problems at school were solved mainly through reparations and an out-of-school psychologist. They could have dealt with me as well, but I am of the opinion that we should not force the children to do so, and that they should seek me out themselves, as there is a greater sense of trust. Which was later confirmed when she herself asked me for help.
Interview, Cooperation with experts
Her behavior improved. Her grades also improved and she graduated successfully. I just think it's a pity and I'm sorry that I found out about all this so late. But I guess it was all meant to be and she came to me only at the moment when she knew she was ready.
14 let, konec 9. třídy (kvarta)
Hraní na housle, malování, zpěv
Lhaní,Sebepoškozování
Vysokoškolské vzdělání- Mgr.
Setkala jsem se s ní poprvé, když se dostala k nám na osmileté gymnázium. Bylo to v roce 2006 a v tu dobu k nám nastoupila do primy. V jejich třídě učila český jazyk a myslím, že jsem je všechny moc dobře znala. Celková třída a i vztahy v této třídě byly bezproblémové. Všichni se bavili se všema a navzájem si pomáhali a podporovali se. Ona byla doslova andílek, měla velmi dobrý prospěch a svým spolužákům se vším ráda pomohla. Měla také několik koníčků a zálib a s klidem můžu říct, že byla ve všem dobrá. Uměla krásně malovat, zpívat a dokonce i hrála na housle. Chovala se ke všem moc hezky, byla optimistická, usměvavá a všemi hodně oblíbená. Koncem kvarty (cca 14 let) jela s rodiči na dovolenou do Egypta. Když nastoupila v září opět do školy, nastala prudká změna. Z velmi nadané, usměvavé, kamarádské, optimistické a prospěchově výborné začky, se stal úplně jiný člověk. Ona se přestala učit, zhoršily se jí rapidně známky až na takovou úroveň, že, ne jednou, měla blízko k reparátu. Její koníčky ji už nezajímaly, přestala se stýkat s kamarády a jakmile se jí někdo dotkl, začala být prudce agresivní a dokázala ho i zmlátit. Byl to prostě úplně jiný člověk. Navíc měla viditelné problémy s příjmem potravy (anorexie), řezala se, různě se sebepoškozovala a měla znatelné psychické problémy. Toto sebepoškozování vyvrcholilo v tu chvíli, kdy se v lese za školou podřezala tak moc, že ji musela odvést sanitka. Tento úkon vedl k tomu, že si její matka vzala k psychologovi. Avšak se vůbec nic nelepšilo, pouze do sebe cpala léky, které jí ani nepomáhaly a jen ji oslabovaly. Postupem času si ona začala uvědomovat, že to takto dál nejde a začala hledat pomoc, které věřila. Mně. Sama za mnou došla jako za psychologem, kterému chtěla říct, co se sní děje. Jak jsem říkala, její problémové chování začalo někdy ve 14 letech a mě vyhledala až v 17, což znamená, že se sama 3 roky trápila a nesla si to břímě na zádech. Když jsme začali společné sezení, začali jsme vést rozhovory. Nijak jsem ji netlačila do toho, ať mi řekne, co se stalo a co se v ní hnulo k tomu horšímu. Pamatuju si jen, jak mi neustále opakovala, že jí nebaví život, proto si ubližuje. Postupným seznámením a určitým nabitím větší důvěry se mi svěřila. Řekla mi, že před těmi 3 lety, kdy byla na dovolené v Egyptě s rodiči, byla znásilněna. V tu dobu jsem nevěděla co říct. Mladá holka, 14 let znásilněna na dovolené? 3 roky zpět? To byl sakra průser. Hned jsem se jí zeptala, jestli o tom ví rodiče, řekla mi, že ne, že jsem jediný člověk, který to ví. To znamenalo další průser, vím to jen já, rodiče ne, ale přece oni to musí vědět. Na druhou stranu já jsem nebyla ta, která jim to musí říct. To byla ona. Po 4 měsících přesvědčování, že by to měla říct mamince, že jí pomůže více než já, a že se jí po těch 3 letech nesmírně uleví, došlo k takovému výsledku, že se ve svých 18 letech svěřila mamince, že ve 14 byla znásilněna. Následně to ona řekla i terapeutce, ke které docházela a ta s ní začala vést sezení. Přece jen já i jako učitel nemám tolik času, abych se věnovala tak velkému problému plnohodnotně. Ona se nesmírně ulevilo a psycholožka jí moc pomohla. Ona začala být zase ta stará ona s dobrými známkami a dokonce i úspěšně odmaturovala. Vše nakonec dobře skončilo.
Žije v domácnosti s oběma rodiči, tedy jak s matkou, tak otcem. Sourozence nemá, a tak všechna síla a výchova rodičů směřovala jen na ni. Nikdy s ní neměli žádny problém, vždy byla bezproblémové, usměvavé díte, které se dobře a rádo učilo, mělo hodně koníčků a kamarádů. Třída jako celek byla velmi klidná. Již v primě, když se dostali na osmileté gymnázium, si všichni moc hezky sedli a stali se dobřími kamarády. Navzájem si se vším pomáhali a podporovali se. Ve třídě neprobíhala žádná šikana a ani nic podobného. Ona měli v oblibě, často jim pomáhala a byla hodně kamarádská.
Jak jsem již zmiňovala, ona nebyla problémové dítě, až tedy do dané doby. Tudíž jsme s ní nemuseli nikdy nic řešit. Po daném incidentu si však všichni začali všímat, že se něco děje. Ona dělala málem několikrát reparát z několika předmětů a ke spolužákům se začala chovat agresivně. Učitelé ji vždy jenom nějak napomenuli, protože si mysleli, že je jen v pubertě a potřebuje na sebe vázat nějakým způsobem pozornost. Po určité době, kdy to vše začalo být až moc, ji vzala matka k psychologovi na sezení a následně i k psychiatrovi, který ji předepsal léky. Tyto léky ji vcelku tlumily, takže potom ve třídě nedělala nějak větší problémy. Na druhou stranu do té školy ani moc nechodila. Tyto problémy chování ve škole, se tak řešily hlavně skrz reparáty a mimoškolního psychologa. Mohly se řešit i se mnou, ale já zastávám názor, že bychom děti k tomu neměli nutit, a že by si mě měli vyhledat sami, jelikož je zde větší pocit důvěry. Což se poté i potvrdilo, když mě sama ona požádala o pomoc.
Její chování se zlepšilo. Její prospěch se taky zlepšil a zdárně odmaturovala. Jen mi přijde škoda a je mi líto to, že se na to vše přišlo tak pozdě. Ale asi to tak vše mělo být a ona za mnou přišla až v tu chvíli, kdy věděla, že je připravená.