In the second half of the school year, I was given a class of freshmen. In my classes, I registered a student who had visible scars on her wrists and other places. I started monitoring the situation and became suspicious of the girl's self-harm. Subsequently, I was also alerted to this by the gym teacher, who noticed the girl's injuries in the gym and that the girls who noticed it when they were changing for gym also pointed it out to her.
This was a girl who was rather introverted, didn't get involved much when she didn't have to, but did very well in school. There were no educational problems in the class, she had no problem with the team. She showed no signs of any other problem behavior.
Selfdestructive behaviour
My first reaction to this discovery was to talk to the girl. I told the girl that we would talk after class in the office. There I asked her how she was doing, if anything was bothering her. How does she feel in the classroom and if she feels accepted by the collective. And I sensitively outlined what I noticed. The girl was unsure at first, but then she confided in me that she had no problem in class. That the damage is not related to the school. You could see that she was happy that someone was interested in her. After that, I informed my parents about the whole situation, who had no idea about it. I recommended a psychological examination for the girl.
Interview, Cooperation with experts
After the conversation, it was immediately clear that the girl was relieved. The girl sought psychological help. According to the information, the girl lives with both parents and confided that this impulse was always repeated after her father lowered her self-esteem with inappropriate comments. He called her incompetent etc. After that there was no problem with the girl. The situation did not repeat itself.
1.ročník SŠ, druhé pololetí
Tvoření, kreslení, malování
Magisterské
V druhém pololetí školního roku jsem dostala třídu prváků. V hodinách jsem zaregistrovala žákyni, která měla viditelné jizvy na zápěstí a na dalších místech. Situaci jsem začala monitorovat a nabyla jsem u dívky podezření na sebepoškozování. Následně na to jsem byla upozorněna i paní tělocvikářkou, že si v tělocviku všimla dívčiných zranění a že ji na to upozorňovaly i dívky, které si toho všimly, když se převlékaly na tělocvik.
Jednalo se o dívku, která byla spíše introvertní, moc se nezapojovala, když nemusela, ale ve škole prospívala velmi dobře. Ve třídě se nevyskytovaly výchovné problémy s kolektivem neměla problém. Nejevila známky nějakého jiného problémového chování.
Mou první reakci na toto zjištění byl rozhovor s dívkou. Řekla jsem dívce, že si promluvíme po vyučování v kabinetu. Tam jsem se ji zeptala, jak se ji daří, jestli ji něco netrápí. Jak se cítí ve třídě a jestli se cítí přijatá kolektivem. A citlivě jsem nastínila to, čeho jsem si všimla. Dívka byla zpočátku nejistá, ale poté se mi svěřila, že ve třídě nemá problém. Že poškozování se školou nesouvisí. Bylo vidět, že je ráda, že se o ni někdo zajímá. Poté jsem o celé situaci informovala rodiče, kteří o tom neměli tušení. Doporučila jsem dívce psychologické vyšetření.
Po rozhovoru bylo okamžitě znát, že se dívce ulevilo. Dívka psychologickou pomoc vyhledala. Dle informací dívka žije s oběma rodiči a svěřila se, že tato impulze se opakovala vždy poté, co ji otec snižoval sebevědomí nemístnými poznámkami. Říkal ji, že je neschopna atd. Poté už s dívkou nebyl žádný problém. Situace se neopakovala.