Last year, I taught music and art in the 7th grade, and there was a boy who interrupted every lesson - annoying, commenting on my explanation, repeating after me. In a way, he was a meerkat - whatever was going on in class, he had to know and comment on it. He was sitting in the first pew at the very front, which I didn't really understand, because usually the naughty pupils here sit in the back pews. In one lesson, the boy was so annoying that I told him to sit in the last bench. The student sat down there and then cried after a while. I went to see him and he didn't answer my question why he was crying. When the crying didn't stop even after a while, I took him aside from the other children in the class and we went to the corridor, because I didn't want to solve his personal problem in front of all my classmates. Many teachers do not realize that even children are sensitive people who do not need everyone to know about their personal problems right away. So I wanted to solve this problem mainly in private.
In the classroom, the student is the one who gives direction and opinions. It is always heard first and is always the loudest. He comments on the teachers' statements, interrupts and shouts, he must have an overview of everything happening in the classroom. However, the student is not a bully, bullying has never been detected in his class.
Emotional outbursts, Verbal disruption of lessons
Since the problem with this boy was current, I took the student to the hallway in the middle of the lesson, because in the next two hours after class he would not be so cooperative. I assigned the rest of the class an assignment and left the class with the student. In the hallway, I started asking him what was going on. At first, the student replied that nothing was happening - so I started asking him about school, his family, his grades, his friends, his girlfriends. I had to mention everything to find out where the problem was. We finally worked out that the reason he was crying was because he can't see in that back seat because he has an eye problem, but he's embarrassed to wear glasses. That's why he prefers to sit in the front in all lessons, where he can see the blackboard. I had no idea that he had such a problem, not even from my colleagues, so I found out only because I sat him in the back. We talked about it with the student (about 10 minutes). I explained to him that he doesn't have to be ashamed of his glasses, but if he's disruptive, the other teachers might move him to the back desk. I also told him to wear those glasses so that the kids wouldn't laugh at him in class. The whole thing actually came about because he was afraid that his classmates would laugh at him, while he is the one who laughs at others. Which is a paradox - because children are most afraid of what they do themselves. In the end, I solved the problem by washing his face after he cried, and we went back to class. His classmates were curious and were already forming conspiracies as to what had happened to make the student cry. So I explained to them that the pupil has vision problems, and that we will seat him again in the front so that he can see, but at the same time I emphasized that if the pupil does not behave properly in my classes, I will seat him again in the back and I will not be interested in whether he can see the writing on the board or not.
Agreement, Working with the collective, Transfer of student, Interview, Warning
Since then I have had no problem with the student. He doesn't want to wear glasses and I can't force him because that's the parents' business. I let the parents know about this situation, but I can't force the child. So we made a deal - he won't be disruptive in my classes and I'll let him sit in the front. This also solved my indiscipline in the classroom - no one in the classroom interrupts my lessons, repeats after me, or comments on me. Of course, I didn't solve his problem, he still can't see and doesn't wear glasses. But these are exactly the things that you, as a teacher or teacher's assistant, can no longer intervene in - that is already the parents' business and it is up to them to intervene.
7. třída, 12 let
sport, počítačové hry
Rušení výuky,Potřeba pozornosti,Disrespekt
Střední škola obor Humanitární a sociální činnost Vyšší odborná škola obor Personální řízení Titul DiS.
Minulý rok jsem učila hudební a výtvarnou výchovu v 7. třídě a byl tam kluk, který každou hodinu vyrušoval – otravoval, komentoval můj výklad, opakoval po mně. Svým způsobem byl taková surikata – cokoliv se ve třídě dělo, tak on musel vědět a okomentovat to. Seděl v první lavici úplně ve předu, což jsem moc nechápala, protože většinou tady ti zlobiví žáci sedí v zadních lavicích. V jedné hodině se mi stalo, že mě ten kluk na tolik vytáčel, že jsem mu řekla, aby si sedl do poslední lavice. Žák si tam šel sednou a následně se po chvilce rozplakal. Šla jsem za ním a na mou otázku, proč brečí, mi neodpověděl. Když ten pláč neutichl ani po chvíli, tak jsem si ho vzala bokem od dalších dětí ve třídě a šli jsme na chodbu, protože jsem nechtěla řešit jeho osobní problém před všemi spolužáky. Spoustu učitelů totiž nevnímá, že i děti jsou citliví lidé, kteří nepotřebují, aby všichni hned věděli o jejich osobních problémech. Tak jsem tento problém chtěla řešit hlavně v soukromí.
Žák je ve třídě ten, kdo udává směr a názory. Vždy je slyšet jako první a je vždy nejhlasitější. Komentuje výroky učitelů, vyrušuje a vykřikuje, musí mít přehled o veškerém dění ve třídě. Avšak žák není šikanátor, šikana v jeho třídě nikdy nebyla zjištěna.
Jelikož problém s tímto klukem byl aktuální, tak jsem si žáka na chodbu vzala uprostřed hodiny, protože za další dvě hodiny po vyučování by už nebyl tolik sdílný. Zbytku třídy jsem zadala úkol a třídu s žákem opustila. Na chodbě jsem se ho začala vyptávat, co se děje. Prvně mi žák odpověděl, že se nic neděje – takže jsem se ho začala ptát na školu, na rodinu, na známky, na kamarády, na holky. Musela jsem zmínit všechno, abych zjistila, kde je problém. Nakonec jsme se dopracovali k tomu, že důvodem jeho pláče bylo to, že on v té zadní lavici nevidí, protože má vadu očí, ale stydí se nosit brýle. Proto radši ve všech hodinách sedí vepředu, kde vidí na tabuli. Já jsem vůbec nevěděla, že takový problém má, ani od kolegů, takže jen díky tomu, že jsem ho posadila dozadu, jsem to zjistila. S žákem jsme si o tom popovídali (cca 10 minut). Vysvětlila jsem mu, že za brýle se nemusí stydět, ale když bude vyrušovat, tak se může stát, že ho i ostatní učitelé přesadí do zadní lavice. Taky jsem mu řekla, aby ty brýle nosil, že děti se mu ve třídě smát nebudou. Celé to vlastně vzniklo tak, že se on bál, že se mu budou spolužáci smát, přitom on je ten, který se směje ostatním. Což je paradox – protože děti se nejvíc bojí toho, co sami dělají. Nakonec jsem problém vyřešila tak, že až se vyplakal, umyl si obličej, tak jsme se vrátili do třídy. Jeho spolužáci byli zvědaví a už si tvořili konspirace, co se asi stalo, že žák brečel. Tak jsem jim vysvětlila, že žák má problémy se zrakem, a že ho zase posadíme dopředu, aby viděl, ale zároveň jsem zdůraznila, že jestli se nebude žák v mých hodinách chovat slušně, tak ho posadím zase dozadu a nebudu se zajímat, jestli na zápis na tabuli vidí nebo ne.
Od té doby s žákem nemám žádný problém. Nechce nosit brýle a já ho nutit nemůžu, protože to je věc rodičů. Rodičům jsem dala o této situaci vědět, ale já to dítě nutit nemůžu. Takže jsme uzavřeli dohodu – v mých hodinách nebude vyrušovat a já ho nechám sedět vepředu. Čímž se mi vyřešila i nekázeň ve třídě – nikdo ve třídě v mých hodinách nevyrušuje, neopakuje po mně, nekomentuje mně. Jeho problém jsem tím samozřejmě nevyřešila, on pořád nevidí a brýle nenosí. Ale tohle jsou přesně ty věci, do kterých ty jako pedagog nebo asistent pedagoga už nemůžeš zasáhnout – to už je totiž věc rodičů a je na nich, aby zasáhli.