In mathematics class, students were given worksheets with examples to work on independently. So that the students could check the correctness of the result, one of the students always calculated the example on the board - so I could explain the procedure and respond to the students' questions. Several pupils had already taken turns at the blackboard, the practice was going according to my ideas. Next to go to the blackboard was the pupil. But she refused to go, she said: "I don't want to."
All the students in the class were Ukrainian refugees, specifically there were fourteen of them - seven boys and seven girls. All were twelve or thirteen years old (i.e. sixth or seventh grade of primary school). Almost all the pupils were friends with the others - the exception was the pupil whom the others singled out from the group. According to the teacher, "all the pupils made fun of the pupil - mockingly calling him a homosexual, for example
Not attending to teaching/Inattention to teaching
tried to get her to go to the blackboard: "Veronika, please come count like the others, I'll help you."
The student got up from her chair and calculated the example herself without much trouble. When she had to go to the blackboard in the next lessons, the talking did not happen again - it was the same with the other pupils. According to the teacher, "neither the pupil nor the other pupils seemed to be afraid, and rather took it as an exemplary example and a strong warning that the teacher would not tolerate talking back
13 let, 7. třída
volejbal, plavání
Lhaní,Podvody
střední – v době zpracování kazuistiky v 6. semestru bakalářského studia (Zeměpis + Občanská výchova)
Na hodině matematiky byly žákům rozdány pracovní listy s příklady, na kterých měli samostatně pracovat. Aby si žáci mohli zkontrolovat správnost výsledku, jeden z žáků pak vždy spočítal příklad na tabuli – tak jsem mohl vysvětlit postup a reagovat na dotazy žáků. U tabule se při počítání již vystřídalo několik žáků, procvičování probíhalo podle mých představ. Další, kdo měl jít k tabuli, byla žačka. Ta ale jít odmítala, řekla: „Mně se nechce.
Všichni žáci ve třídě byli ukrajinští uprchlíci, konkrétně jich bylo čtrnáct – sedm chlapců a sedm dívek. Všem bylo dvanáct či třináct let (tedy šestá či sedmá třída ZŠ). Téměř všichni žáci se kamarádili s ostatními – výjimkou byl žák, kterého ostatní z kolektivu vyčleňovali. Podle učitele si „všichni žáci utahovali z žáka – posměšně ho označovali třeba za homosexuála
Snažil jsem se ji přimět k tomu, aby šla k tabuli: „Veroniko, pojď prosím počítat jako ostatní, já ti kdyžtak pomůžu.
Žačka vstala ze židle a příklad bez větších problémů sama spočítala. Když měla chodit k tabuli v dalších hodinách, odmlouvání se již neopakovalo – stejně tomu bylo i u ostatních žáků. Podle učitele „žačka ani ostatní žáci nepůsobili tak, že by měli strach, a brali to spíše jako exemplární příklad a důrazné upozornění, že učitel nebude odmlouvání tolerovat