teacher with 20 years of experience at a small-town multi-year high school, who graduated as a chemistry and mathematics teacher, encounters problematic student behavior. Although she had only a minimal encounter with psychology during her studies and the school does not offer frequent retraining courses, she tries to educate herself and attends courses aimed at revitalizing teaching. In recent years, it has become common for him to suggest visits to psychologists for parents, which is no longer taboo at school. The first case he presents concerns an eating disorder in a seventeen-year-old student who was active in sports, social life and school. However, after returning to her second year of high school, she became withdrawn, stopped going to lunch and wore loose clothing.
The student was successful in the first year, but in the second year her behavior changed. She stopped going to lunches, brought food in a box with her, and became more withdrawn. Her grades in school were still good, but she started wearing loose clothes and looked tired. The teachers noticed the change and decided to address the situation.
Selfdestructive behaviour
The teachers, including the class teacher who was a friend of the narrator, began to observe the student more and found that she does not eat and dress nicely at school. After consulting with other colleagues, the class teacher decided to talk to the student. When the pupil did not confide, her parents were contacted. After an interview with the mother, it was discovered that the pupil does not eat at home and may suffer from anorexia. The family then sought out a psychologist who confirmed the diagnosis.
Interview, Cooperation with experts
The student spent three months in treatment, during which she had school materials and support from teachers at her disposal. After returning to school, she continued seeing a psychologist and managed to keep her anorexia under control. In 2019, she successfully graduated and entered college, where she is currently completing her bachelor's degree. The case is considered successfully resolved.
V listopadu jsem si začala všímat, že přestala chodit na obědy, ale nosila si s sebou něco v krabičce a tak jsem myslela, že drží speciální stravu kvůli závodům. Časem ale začala být víc a víc uzavřená. Bavila se pořád se všemi, ale spíš ze slušnosti než s radostí. Opravdovou kamarádku měla ve třídě jen jednu. Začala chodit jen ve volném a vytahaném oblečení a vypadala unaveně. To jsem ale přisuzovala tomu, že se psalo hodně testů, byla ve stresu a tak neměla čas si vybírat co si obleče. Postupně ale přestávala nosit obědy a nejedla ani ve škole, její staré oblečení jí bylo velké a byla pořád unavená. Známky měla stále dobré, pár jedniček se měnilo na dvojky, ale to se stává často, žáci často studují a tak se neučí tak často jako na začátku studia. Situace žákyně se ale nezdála i dalším kolegům a začaly jsme to řešit.
Sedmnáctiletá žákyně gymnázia byla vždy aktivní jak ve sportu, tak v socálním životě a ve škole. Dělala atletiku, bavily ji i jiné sporty a dbala i na zdravou výživu. Pokud nesportovala, ráda jezdila na výlety s kamarády. Od prvního dne měla kamarády i mezi spolužáky, protože byla extrovertní a ráda se seznamovala. Ve škole neměla žádné problémy a zdálo se, že neměla problémy ani doma. V prvním ročníku bylo vše v pořádku, ukončila svůj rok s vyznamenáním a o prázdninách jela jako vedoucí na tábor, který pořádal Dům dětí a mládeže. Když se vrátila do školy do druhého ročníku, byla pořád upovídaná, ale změnil se její okruh přátel.
Nejvíce jsem řešila situaci s třídní učitelkou žákyně. Začaly jsme žákyni pozorovat víc než předtím a opravdu se ukázalo, že za celý den ve škole nejí a nikdy se neobléká hezky (většinou měla tepláky a mikinu). Ani jedna jsme nevěděla jak k situaci přistoupit a tak jsme se poradily s kolegy. Domluvili jsme se, že si se žákyní promluví její třídní učitelka a zjistit co by se mohlo dít. Z rozhovoru s žákyni bylo jasné, že se něco děje, ale třídní učitelce se nesvěřila a tak jsme museli zavolat její rodiče do školy. Přišla její matka,
protože otec byl v práci. Pomohla jsem kolegyni a situaci jsem řešila s ní. Zeptaly jsme se jestli se něco neděje doma, jestli je na ni škola těžká, jestli stále chodí na atletiku a jestli se vídá často s kamarády. Doma se nic nestalo, škola jí přišla snesitelná, skoro se ani nemusela učit, na atletiku chodila, ale s kamarády se prý pohádala. V tu chvíli kolegyni napadla jediná otázka – jí žákyně doma? Nejedla. Byla prý přejedená ze školy, dala si maximálně jogurt nebo ovoce. V tu chvíli začalo všechno dávat smysl. Matce jsme řekly, že jsme její dceru sledovaly a že ve škole nechodí na obědy a z domu si nic nenosí. ‚Co tím myslíte?‘, zeptala se a já musela říct větu, kterou jsem nikdy říct nechtěla: ‚Žákyně pravděpodobně trpí anorexií‘. Po slzách a nedůvěřivých dotazech jsme se shodly, že bude nejlepší s žákyní navštívit psychologa.
Žákyně začala docházek k psycholožce, která povrdila, že trpí anorexií. Situace byla vážná a tak nastoupila na léčení, kde strávila tři měsíce. Celou dobu měla k dispozici učitelku a naše materiály, psala testy a posílala nám domácí úkoly. Díky tomuto přístupu byla schopná dokončit i druhý ročník studia. K psycholožce chodila i nadále a povedlo se jí udržet anorexii na uzdě. Díky tomu odmaturovala podle plánu a nastoupila na vysokou školu. Proto bych situaci ráda považovala za dobře vyřešenou.