Our school is a nine-year school, so every year a lot of children will join the sixth grade who come from nearby five-year-old schools. The class that will be discussed was composed only of newly arrived children, and I became the new class teacher in it. Since it was the sixth year, everything was new for the children, so that in itself created a number of stressful situations. But the main problem was that two class collectives came to the class, which in the small class went to smaller parallel classes, where they did not get along very well and generally did not work together, while here they were merged into one. The situation was immediately taken up by two stronger boys who were in the same class in junior high and who delegated themselves to the roles of some kind of commanders. Another problem was that in that, i.e. newly merged, class there were several children who were difficult to integrate for many reasons (social situation of the family, diagnoses, etc.), which the two commanders took advantage of and verbally attacked them. It was not pleasant for the other children, but they could not prevent it in any way. The situation lasted for a few weeks before the impulse came that escalated the situation. In one of her classes, my colleague and her children made a play called The Shard Court. Its principle is that everyone writes the name of the person who should be excluded from the collective on a piece of paper. The trial ended in such a way that practically everyone wrote the names of the two students on their paper. Naturally, there were questions about why the two of them. From which came the aforementioned.
The class was originally composed of two not-so-functioning collectives, which brought unresolved disputes and grievances with them to the new workplace. It was an ideal situation for delegating leadership from the pupils to take the class 'into their own hands'. Which it did, so the verbal bullying started. Both aggressors were not from a socially excluded environment, on the contrary, the mother of one of them was even a teacher at another institution. Among their hobbies was sports, so perhaps they might have had the impression that there was a need to have some kind of captain at the head, but they probably could not properly develop the function of a captain, so they grasped it negatively.
Verbal aggression
Immediately after I learned from a colleague about the result of the court game and the reasons that led to the results, I decided to leave both boys after school the next day. At the same time, I went to the school psychologist to check the exact procedure of what to do with them 'after school'. We agreed that I would have them develop a behavioral reflection, appropriate for their age, on four questions. 1. What am I doing to others that they may perceive as unpleasant? 2. How would I feel if someone did this to me? 3. What do I deserve for this? 4. Commitment to how I can improve my behavior.
(Disciplinary) Punishments, Working with the collective, Interview
After the boys wrote their answers, I invited both parents to the school. The biggest problem was convincing the mother of one, who claimed that it was impossible because I sat on her son and he was actually the victim. I had in hand the results of their behavior reflection and documents from a colleague about the outcome of the court game. I tried to explain to her that I didn't want to hurt her son, but to help her. That such behavior at the age of twelve is the seed of something worse, which can later bother him greatly, for example in work or partner relationships. Fortunately, she understood. I then established contact with the pupils in the sense that if something bothers them, they should come to me, that we can talk about it together, but that they must not take out their frustrations on their classmates. I was able to build a relationship with them that was based on absolute trust and they never let her down. When we were saying goodbye in the ninth grade, I received a thank you message from one of them on messenger.
12 let, 6. třída
sport
AJ-OV
Naše škola je devítiletá, takže každý rok přibude do šestého ročníku spousta dětí, které přicházejí z okolních škol pětiletých. Třída, o které bude řeč, byla poskládána právě pouze z nově příchozích dětí a já jsem se v ní nově stala třídní učitelkou. Vzhledem k tomu, že se jednalo o šestý ročník, bylo pro děti vše nové, takže už to samo o sobě dávalo vzniknout řadě stresových situací. Hlavní problém ale spočíval v tom, že do třídy přišly dva třídní kolektivy, které na malotřídce chodily do menších paralelních tříd, kde vedle sebe příliš nevycházely a celkově spolu nefungovaly, zatímco zde byly sloučeny do jednoho. Situace se okamžitě chopili dva silnější kluci, kteří na malotřídce chodili do jedné třídy spolu a kteří se delegovali do rolí jakýchsi velitelů. Další problém spočíval v tom, že v oné, tedy nově sloučené, třídě existovalo několik dětí, které byly z mnoha důvodů špatně integrovatelné (sociální situace rodiny, diagnozy atp.), čehož využívali právě oni dva velitelé a verbálně je napadali. Ostatním dětem to nebylo příjemné, ale nedokázaly tomu nějakým způsobem zabránit. Situace trvala několik málo týdnů, než přišel impulz, který situaci vyhrotil. Moje kolegyně s dětmi v jedné ze svých hodin dělala hru s názvem Střepinový soud. Její princip spočívá v tom, že všichni na papírek napíší jméno osoby, která by se měla z kolektivu vyloučit. Soud dopadl tak, že prakticky všichni napsali na svůj papírek jména oněch dvou žáků. Pochopitelně nastaly otázky o tom, proč právě oni dva. Z čehož vyšlo výše zmíněné.
Třída byla složena z původně dvou nepříliš fungujících kolektivů, které si sebou do nového působiště přinesly nevyřešené spory a křivdy. Byla to ideální situace pro to, aby se z žáků delegovalo vedení, které by si třídu vzalo 'do svých rukou'. Což se i stalo, takže začalo docházet k verbální šikaně. Oba agresoři nebyli ze sociálně vyloučeného prostředí, naopak matka jednoho z nich byla dokonce pedagogickým pracovníkem na jiném ústavu. Mezi jejich záliby patřil sport, takže možná z něj mohli mít dojem, že je potřeba mít v čele nějakého kapitána, ale pravděpodobně nedokázali funkci kapitána správně rozklíčovat, takže ji uchopili negativně.
Bezprostředně poté, co jsem se od kolegyně o výsledku soudní hry a důvodech, které k výsledkům vedly, dozvěděla, jsem se rozhodla nechat oba kluky na druhý den po škole. Zároveň jsem zašla za školní psycholožkou, abych si ověřila přesný postup, co s nimi 'po škole' dělat. Shodly jsme se na tom, že jim dám vypracovat reflexi chování, přiměřenou jejich věku, o čtyřech otázkách. 1. Co dělám ostatním a oni to mohou vnímat jako nepříjemné? 2. Jak bych se cítil, kdyby to někdo dělal mně? 3. Co si za to zasloužím? 4. Závazek, jak své chování můžu zlepšit.
Poté, co kluci napsali svoje odpovědi, jsem si do školy pozvala rodiče obou. Největší problém bylo přesvědčit maminku jednoho, která tvrdila, že to není možné, protože jsem si na jejího syna zasedla a ve skutečnosti je obětí on. Měla jsem v ruce výsledky jejich reflexe chování a podklady od kolegyně o výsledku soudní hry. Pokusila jsem se jí vysvětlit, že jejímu synovi nechci ublížit, ale naopak pomoct. Že takové chování ve dvanácti letech je zárodek něčeho horšího, co mu může posléze velmi vadit například i v pracovních či partnerských vztazích. Naštěstí to pochopila. S žáky jsem pak navázala kontakt ve smyslu toho, že když jim bude něco vadit, tak ať za mnou příjdou, že si o tom spolu můžeme popovídat, ale že si nesmí své frustrace vybíjet na spolužácích. Dokázala jsem si s nimi vybudovat vztah, který byl založený na absolutní důvěře, a oni ji nikdy nezklamali. Když jsme se v deváté třídě loučili, přišela mi od jednoho z nich na messenger zpráva s poděkováním.