The situation happened almost at the very beginning of my teaching practice. In the 8th grade, I was teaching a history lesson and assigned the students an independent task. Everyone started working in no time, but the student in the first desk was lying on the desk and was inactive. Before speaking to him from the chair and carefully rousing him from possible sleep, I came to his desk and slammed my hand on the board. The student quickly straightened up and shouted in alarm, “What are you doing, dude?
It was a thirteen-year-old student who grew up with only his mother, who, by the way, worked as a teacher at the same school. He never caused any problems, but I must say that he was such a coolie with a "provocative face
Not attending to teaching/Inattention to teaching, Verbal aggression
know I didn't handle his problematic behavior properly. I think he said that sentence because maybe he thought I was a classmate and it wasn't a reaction against me. However, I reacted very affectively and unprofessionally at that moment and slapped him, which I would not do now. Now I wouldn't even be upset by anything like that, I think I've calmed down over the years. Anyway, after the incident we both went to the principal's office where we discussed the issue in front of the principal and I apologized to the boy in front of the class so they could see that this was not normal practice and I was wrong. He also apologized to me, but I know that the way he titled me was not intentional and certainly not common in his case.
Physical intervention
Physical intervention was definitely not appropriate, but I think we handled the incident well in the end. In the long run, it didn't affect our relationship or the course of the lesson in any way, it was probably a shock for the class at the time, but I think the public apology was a good solution, the whole thing went without further consequences.
13 let, 8. třída
vojenský klub, military
vysokoškolské, aprobace: ZSV a Dějepis
Situace se stala téměř v úplném začátku mé pedagogické praxe. V 8. třídě jsem zrovna učil hodinu dějepisu a žákům zadal samostatný úkol. Všichni začali během chvilky pracovat, ale žák v první lavici ležel na lavici a byl nečinný. Než abych na něj od katedry promluvil a z možného spánku ho opatrně vytrhnul, přišel jsem k jeho lavici a rukou práskl do desky. Žák se rychle vzpřímil a s úlekem vykřikl: „Co děláš, vole?
Jednalo se o třináctiletého studenta, který vyrůstal jen s matkou, ta mimochodem na té stejné škole působila jako učitelka. Nikdy nedělal žádné problémy, ale musím říct, že to byl takový ten kulišák s „provokativním obličejem
Vím, že jsem jeho problematické chování neřešil správně. Myslím, že tu větu vyslovil, protože si možná myslel, že jsem spolužák a nebyla to reakce nějak proti mé osobě. Já jsem v ten moment však reagoval velmi afektivně a neprofesionálně a vrazil mu facku, což bych teď už neudělal. Teď by mě nic takového ale ani nenaštvalo, myslím, že za ta léta jsem větší kliďas. Každopádně jsme po tom incidentu oba odešli do ředitelny, kde jsme si tento problém vyříkali před panem ředitelem, a ještě jsem se tomu chlapci před třídou omluvil, aby viděli, že tohle není běžná praxe a pochybil jsem. On se mi také omluvil, ale vím, že to, jak mě tituloval, nebylo úmyslné a v jeho případě rozhodně ne běžné.
Fyzický zásah určitě nebyla na místě, ale myslím, že jsme incident nakonec vyřešili dobře. Z dlouhodobého hlediska se to na našem vztahu ani průběhu hodin nijak neodrazilo, pro třídu to v ten moment asi byl šok, ale myslím, že veřejná omluva byla dobrým řešením, celé se to obešlo bez dalších důsledků.