The teacher, who willingly agreed to an interview on the topic of problematic behavior, describes one of her first experiences with classroom management, which she encountered only a few years after studying at the Faculty of Education. The whole problem started practically immediately after the beginning of the school year, when the teacher was assigned to the class list at the primary school, and she begins her description with the words: 'When I was sorting out the class list, there was a boy who behaved absolutely atypically...' It was an eleven-year-old pupil, whose behavior surprised both the young teacher (she herself says that after the end of her studies at the university she was 'downright naive') and the rest of the teaching staff. Before the start of the new school year, neither the teacher nor anyone else received information that anyone in her class should have any confirmed diagnosis of PPP, she only learned that the boy was supposed to be exceptionally gifted in languages. Everyone found out soon after the start of the school year that this was not true. 'The child was behaving absolutely atypically, so within two weeks we got the feeling that the child really had some sort of disorder...'
As the teacher describes, the student hit his head against the wall, hit the bench, kicked the ground, etc. He destroyed his things and hurt himself, for example, he took a notebook and hit his head with it. Relations with other students were of course unfavorable after such reactions, especially after situations when classmates "violated" his territory in any way - for example, if someone touched his desk, first the student "scolded" him not to touch it, then he himself started thrash. And if he felt even more threatened, and this happened when someone touched him directly, he was also aggressive towards those around him - he was able to punch or forcefully push a classmate (the teacher even uses the term 'throw') and more than once it happened that he caused injury to a classmate. What is most striking is the fact that this 'paper language gifted' boy had no other documents to inform the school about his behavior. The teacher only learned about the boy's problems in his previous schooling, which went so far that he had to change schools several times in the first grade. However, in cooperation with the educational advisor and other, more experienced colleagues, the teacher herself diagnosed the student as suffering from Asperger's syndrome before the official examination. Thanks to this timely finding, she was then able to work appropriately both with the student himself and with the entire class. The teacher describes that a prominent manifestation of his behavior, which led pedagogues to the idea of this disorder, was his tendency to fully and unconditionally follow rules and regulations. But when the student punched a classmate, he completely pushed the situation out of his mind and acted as if it hadn't happened, because he knew he shouldn't hurt anyone.
Diagnosis, Physical aggression, Selfdestructive behaviour
The teacher tried to work with the boy from the beginning because she realized how burdensome and in many cases even threatening his behavior was. That's why she invited the parents to school, tried to talk to them about these problems, but they were not willing to talk about any of their son's problems. They still referred to the guidance counselor and the teacher to the psychological conclusions they had about their son. Therefore, the teacher did not hesitate and invited a psychologist who was behind these conclusions. In addition to the fact that the boy was not particularly gifted in languages (according to the teacher, he was rather below average in languages), the psychologist stood by his opinion that the student is a very gifted boy who is not understood by those around him, and that is why he is sometimes angry. When asked if he was doing anything about his anger during their regular sessions, the psychologist replied that he 'hasn't tried it yet and will think about it'. The solution through an expert, who, as it later turned out, was also a close family friend, was not successful, and therefore the teaching staff decided to try to take the situation into their own hands. It all started first with the teacher and her work with the class, to whom she had to explain how things were. She spoke to the whole class, explaining why some people behave this way and others differently: 'I had to tell them that just as someone is born blind, someone is also born with a disorder of this social behavior... but the children had it explained to them , it got better and better, they knew they couldn't touch his bench, but they knew that the boy didn't have privileges, but that he had this disability. And the children understood it, I really succeeded, this was probably the biggest problem...' Thanks to this approach, the number of incidents between the student and other students was significantly reduced, because the whole class was informed about how to talk to a classmate, how to behave towards him in such a way as not to give him a chance for inappropriate expressions. Of course, it was also necessary to talk to the student himself: 'I talked to him all the time, and thanks to the fact that he was very communicative, he was able to describe what bothered him, why it bothered him, how far he could control himself and where he couldn't, so we were somehow putting it together.' The bigger problem was working with the parents - convincing them that there was a problem they couldn't admit. After more than four months of work, meetings, discussions, phone calls, the teacher really managed to convince them to solve the problem. At first, the parents (both university-educated) focused on the professional literature that dealt with these behavioral disorders, and thanks to it, they had their son examined themselves.
Support, Working with the collective, Interview, Cooperation with experts
The results of the examination had been known to the school for a long time - a severe case of Asperger's syndrome. Thanks to this education, the consistent action and influence of the teacher, the student (now officially diagnosed) was assigned an assistant, 'who was absolutely amazing, practically invisible during the lesson, and at the same time in charge of everything,' the teacher assesses the greatest result of her efforts. At the same time, the teachers managed to make the pupil talk more, teach him to communicate with classmates (previous schools, on the other hand, ordered classmates not to talk to the pupil), and even gave him a certain self-confidence and reduced his fear of a new environment when he then transferred to another school for other reasons. The teacher adds that after four years the student was more mature, more communicative and less fearful. 'So we did it, it was amazing,' he adds towards the end of the interview.
11 let, 6. třída (prima na víceletém gymnáziu)
Zajímal se o zeměpis, zejména o všechny možné mapy, a dále byly jeho vášní ponorky.  Použil učitel při řešení postupy vycházející z nějakého konkrétního přístupu  například Škola bez poražených, Nenásilná komunikace, Respektovat a být Respektován, Podpora pozitivního chování – PBS, a podobně)? Pokud ano napište jaký   Ne     Klíčová slova  Aspergerův syndrom, agresivita, nespolupracující rodina    1.
Vysokoškolské – pedagogická fakulta, obory matematika a chemie
Paní učitelka, která ochotně souhlasila s rozhovorem na téma problémového chování, popisuje svou jednu z prvních zkušeností s třídnictvím, se kterou se setkala jen pár let po studiu na pedagogické fakultě. Celý problém začal prakticky ihned po začátku školního roku, kdy paní učitelka dostala třídnictví u primánů, a svůj popis začíná slovy: 'Když jsem vyfasovala třídnictví, tak tam byl kluk, kterej se choval absolutně atypicky...' Jednalo se o jedenáctiletého žáka, jehož chování zaskočilo jak mladou paní učitelku (sama o sobě říká, že po konci studia na VŠ byla 'vyloženě naivní'), tak i zbytek pedagogického sboru. Před začátkem nového školního roku nedostala totiž paní učitelka ani nikdo jiný informace, že by v její třídě měl někdo mít jakoukoli potvrzenou diagnózu z PPP, pouze se dozvěděla, že chlapec má být mimořádně nadaný na jazyky. Všem záhy po začátku školního roku se zjistilo, že to není pravda. 'To děcko se chovalo absolutně atypicky, takže jsme během dvou týdnů získali pocit, že to děcko fakt má nějakou poruchu...'
Jak popisuje paní učitelka, žák mlátil hlavou do zdi, mlátil do lavice, kopal po zemi apod. Ničil své věci a ubližoval si, například vzal sešit a mlátil se s ním do hlavy. Vztahy s ostatními studenty byly po takovýchto reakcích samozřejmě nepříznivé, zejména po situacích, kdy spolužáci jakýmkoli způsobem 'narušili' jeho území – například pokud se některý dotkl jeho lavice, nejdříve na něj žák 'vyštěkl', aby na ni nesahal, poté sám sebe začal mlátit. A pokud se cítil ještě víc ohrožený, a to nastávalo v případě, kdy se někdo dotkl přímo jeho samotného, byl agresivní i vůči svému okolí – byl schopen spolužáka praštit nebo silou strčit (paní učitelka používá dokonce pojem 'odhodit') a nejednou se stalo, že spolužákovi způsobil zranění. Nejvíce zarážející je fakt, že tento 'papírově jazykově nadaný' hoch neměl žádné jiné dokumenty, které by školu informovaly o jeho chování. Paní učitelka se až zpětně dozvídala o chlapcových problémech, které měl v předchozí školní docházce a které došly tak daleko, že musel na prvním stupni několikrát změnit školu. Nicméně ve spolupráci s výchovnou poradkyní a dalšími, zkušenějšími kolegy paní učitelka před oficiálním vyšetřením sama diagnostikovala žáka, a to tak, že trpí Aspergerovým syndromem. Díky tomuto včasnému zjištění pak mohla vhodně pracovat jak se samotným studentem, tak s celou třídou. Paní učitelka popisuje, že výrazným projevem jeho chování, který pedagogy přivedl k myšlence této poruchy, byla inklinace k úplnému a bezvýhradnému dodržování pravidel a nařízení. Když ale žák praštil spolužáka, tuto situaci naprosto vytěsnil z mysli a choval se, jako by se nestala, protože věděl, že ubližovat se nikomu nesmí.
Paní učitelka se snažila již od počátku s chlapcem pracovat, protože si uvědomovala, jak zatěžující a v mnohých případech i ohrožující je jeho chování. Proto si do školy zvala rodiče, snažila se s nimi o těchto problémech hovořit, ale ti nebyli ochotní se o jakýchkoli problémech svého syna bavit. Stále výchovnou poradkyni a paní učitelku odkazovali na psychologické závěry, které měli o svém synovi k dispozici. Učitelka proto neváhala a pozvala si psychologa, který byl za těmito závěry. Kromě toho, že chlapec nebyl mimořádně nadaný na jazyky (dle slov paní učitelky byl na jazyky spíše podprůměrný), si psycholog stál za svým názorem, že žák je velmi nadaný hoch, kterého jeho okolí nechápe, a proto je občas vzteklý. Na otázku, jestli s tím jeho vztekem během jejich pravidelných sezení něco dělá, psycholog reagoval, že 'to ještě nezkoušel a že se nad něčím zamyslí'. Řešení skrze odborníka, který byl, jak se později zjistilo, i blízkým rodinným přítelem, nebylo úspěšné, a proto se pedagogický sbor rozhodl, že se situaci pokusí vzít do vlastních rukou. Vše začalo nejdříve u paní učitelky a její práce se třídou, které musela vysvětlit, jak se věci mají. Mluvila s celou třídou, vysvětlovala, proč se někteří lidé chovají tak a druzí jinak: 'Musela jsem jim říct, že tak, jako se někdo narodí slepej, se narodí někdo i s poruchou tohohle sociálního chování... ale ty děcka si to nechaly vysvětlit, bylo to lepší a lepší, věděly, že mu nesmí sahat na lavici, ale věděly, že ten kluk nemá privilegia, ale že má tohle postižení. A ty děcka to pochopily, to se mi fakt povedlo, tohle byl ten oříšek asi největší...' Díky tomuto přístupu se výrazně snížil počet incidentů žáka s jinými studenty, protože celá třída byla informována o tom, jak se spolužákem mluvit, jak se k němu chovat tak, aby mu nedávala šanci k neadekvátním projevům. Samozřejmě bylo třeba mluvit i se samotným žákem: 'Já jsem se s ním bavila pořád a díky tomu, že on byl hodně sdílnej, uměl popsat, co mu vadí, proč mu to vadí, kam až se dokáže ovládnout a kde už ne, tak jsme to nějak dávali do kupy.' Větším problémem byla práce s rodiči – přesvědčit je, že existuje problém, který si oni nedokázali přiznat. Po více než čtyřměsíčním působení, schůzkách, diskusích, hovorech po telefonu, je paní učitelka skutečně dokázala přesvědčit k řešení problému. Nejdříve se rodiče (oba vysokoškolsky vzdělaní) zaměřili na odbornou literaturu, která se zabývala těmito poruchami chování, a díky ní nechali sami syna vyšetřit.
Výsledky vyšetření byly škole známé již dlouho – těžký případ Aspergerova syndromu. Díky této osvětě, soustavnému působení a vlivu paní učitelky se studentovi (nyní již oficiálně diagnostikovanému) přidělila asistentka, 'která byla úplně úžasná, při hodině prakticky neviditelná, a přitom to všechno ošéfovala,' hodnotí největší výsledek svého snažení paní učitelka. Zároveň se učitelům podařilo žáka více rozmluvit, naučit ho komunikovat se spolužáky (předchozí školy naopak spolužákům nařizovaly se s žákem nebavit), a dokonce i dodat jistou sebedůvěru a snížit jeho strach z nového prostředí, když poté z jiných důvodů přešel na jinou školu. Paní učitelka ještě doplňuje, že po čtyřech letech byl žák vyzrálejší, komunikativnější a méně bojácný. 'Tak to se nám povedlo, to bylo úžasný,' dodává ke konci rozhovoru.