The student was part of a class that I had never taught before and with students that I did not know at all beforehand. Already during the first week, I noticed that the student was slightly different from the others. She was sitting alone, she wasn't talking to anyone, she didn't seem to have any friends. I didn't know her, so I didn't know if she was, for example, just in shock from the transition to face-to-face teaching. However, over time it became apparent that although the rest of the class had acclimated without much difficulty, the pupil still refused to speak, did not interact with anyone and appeared to be unhappy. The student had a problem with speaking out loud (mental, not physical), whether only in front of me or in front of the whole class. Although she had a perfect score, she stood up when called and was silent when I asked her if she knew the answer, she shook her head that she didn't. However, when I went around the class looking at how she was working independently, she was doing the same thing without the slightest problem, which meant that she preferred to pretend she didn't know the answer just so she wouldn't have to talk. A prime example was the situation when we were learning new words for the English language with the pupils. Everyone had to choose a word from the given text, go to the blackboard in front of the class and describe it in other words so that the rest of the students could guess it. The last to go was a student who stood in front of the blackboard, bowed her head and remained silent. I asked if he had a chosen word. She nodded that she didn't have any. After that I told her that I would choose the word for her, I showed it to her, but she was still silent. It was a perfectly simple word that she definitely knew what it meant, as she had used it several times in her written work before. When asked if she knew what the word meant, she again shook her head in disagreement. I didn't know what to do with the student, so I sat her down, but I had the feeling that I had failed.
There is a lot of confusion regarding the student's family, only the mother communicates with the school, who seems to be very strict at first glance. The mother often did not give consent, for example, to going out during free time, GDPR and so on. The class as a whole functioned perfectly well and the pupil was treated with respect, despite her strange behavior. I never saw anyone mocking her, just ignoring her. Although it was a new class for me, we got used to each other very quickly.
Failure to meet school obligations/unpreparedness for classes, Not attending to teaching/Inattention to teaching
After this incident, I started asking colleagues who had worked with the student before me about their experiences with her. I learned the same thing from all of them, namely that it is very difficult to get a word out of her. So I came to the conclusion that the best thing for the pupil would be if I contacted the mother and asked her if she would go with the pupil to a psychologist, I offered her the services of the school psychologist. However, the mother refused and seemed to be very affected, so I asked her to talk to her about the subject. I have not received a reply to this message. I think that I should not have asked my mother to see a psychologist, because every parent reacts to their child very sensitively. I probably should have given the pupil and the mother more time and only then asked to contact a psychologist.
Interview
Since this incident is very recent, I could not evaluate the change too much from a long-term perspective, but nothing has changed from a short-term perspective. The student is still silent when asked any questions, or speaks in a very quiet and frightened voice. However, I continued to feel my mother's aloofness and her refusal to cooperate.
Lucie, 8. ročník
Vzdělání – vysokoškolské – FF MUNI – klasická filologie, dále Angličtina pro pedagogické pracovníky
Žačka byla součástí třídy, kterou jsem nikdy předtím neučila a s žáky, které jsem předem vůbec neznala. Již během prvního týdne jsem si všimla, že je žačka mírně odlišná od ostatních. Seděla sama, s nikým se nebavila, vypadalo to, že nemá žádné kamarády. Neznala jsem ji, takže jsem nevěděla, jestli není například pouze v šoku z přechodu na prezenční výuku. Časem se však ukázalo, že přestože se zbytek třídy aklimatizoval bez větších obtíží, žačka stále odmítala mluvit, s nikým se nebavila a vypadalo to, že je nešťastná. Žačka měla problém s mluvením nahlas (psychický, ne fyzický), ať už pouze přede mnou, nebo před celou třídou. Ačkoliv měla perfektní prospěch, při vyvolání se postavila a mlčela, když jsem se jí zeptala, jestli ví odpověď, zakývala hlavou, že neví. Když jsem se však poté podívala při obcházení třídy na to, jak pracuje samostatně, totožnou věc zvládala bez sebemenších problémů, což znamenalo, že radši předstírala, že odpověď neví, jen aby nemusela mluvit. Ukázkovým příkladem byla situace, kdy jsme se učili s žáky nová slovíčka do anglického jazyka. Každý si měl ze zadaného textu vybrat slovíčko, předstoupit k tabuli před třídu a popsat jej jinými slovy tak, aby zbytek žáků uhodl. Jako poslední šla žačka, která předstoupila před tabuli, sklonila hlavu a mlčela. Zeptala jsem se, zda-li má vybrané slovíčko. Odkývala, že nemá. Poté jsem jí řekla, že jí teda slovíčko vyberu já, ukázala jsem jí ho, ale ona stále mlčela. Bylo to naprosto jednoduché slovíčko, které s určitostí věděla, co znamená, jelikož jej dříve několikrát použila při psaných pracích. Po otázce, jestli ví, co slovíčko znamená, opět zakývala hlavou na nesouhlas. Nevěděla jsem co si s žákyní počít, tak jsem ji usadila, měla jsem však pocit, že jsem selhala.
Ohledně rodiny žačky panují velké nejasnosti, se školou komunikuje pouze matka, která se zdá být na první pohled velice přísná. Matka často neudělovala souhlas například s vycházením ven o volné hodině, GDPR a tak dále. Třída jako celek fungovala naprosto v pořádku a k žačce se, i přes její zvláštní chování, chovali s respektem. Nikdy jsem neviděla nikoho, kdo by se jí vysmíval, pouze si jí nevšímali. Přestože to byla pro mě nová třída, zvykli jsme si na sebe velice rychle.
Po této příhodě jsem se začala vyptávat kolegů, kteří s žačkou pracovali přede mnou, jaké s ní mají zkušenosti. Od všech jsem se dozvěděla to stejné, a to že je velice obtížné z ní dostat slovo. Dospěla jsem tedy k závěru, že nejlepší pro žačku by bylo, když kontaktuji maminku a požádám ji, zda-li by nezašla s žačkou k psychologovi, nabízela jsem jí službu toho školního. Maminka však odmítla a zdála se být velice dotčená, poprosila jsem jí teda, aby si s ní na dané téma promluvila. Na tuto zprávu jsem již odpověď nedostala. Myslím si, že jsem maminku o návštěvu psychologa žádat neměla, protože každý rodič reaguje na své dítě velice citlivě. Pravděpodobně jsem měla nechat žačku a matce více času a až poté žádat kontaktování psycholožky.
Protože je tento incident velice čerstvý, nemohla jsem příliš hodnotit změnu z hlediska dlouhodobého, z hlediska krátkodobého se však nic nezměnilo. Žačka stále mlčí při jakémkoliv otázání, nebo promluví velice tichým a ustrašeným hláskem. Já jsem však i nadále pociťovala odtažitost matky a její odmítání jakékoliv spolupráce.