During the entire period of distance learning in the last school year, I assigned tasks and responsibilities to the students in an unchanged form, by which I mainly mean that I also wanted reports and projects from them. Either they always knew in advance when it was their turn or when they had to hand everything in, or I told them that we would present it or hand it over when we got back to school. I warned them before they went back to school before the end of the school year that we were going to present the papers they had to do that semester, they had an exact schedule of when they would present, either on Teams or when they returned in school. When the situation calmed down and we went back to the desks, one student did not bring my report to school. On Teams, they had written exactly what I would want from them, when, what they should have ready, there could be no arguing there. So I told him outright that it was five, then that he would be able to fix it. It's not about giving them bad grades, but rather that they have the motivation to really give me everything. I emphasized that I was simply telling everyone that it was written there several times and he snapped at me: 'But that's not my concern! Why didn't you remind me? I'm not going to scroll up in the chat and look for what you wrote there, I don't have time for that!' For a while, I let him ride me out in a similar spirit and I tried to keep telling him that he had to do his tasks and check what his duty was, but he kept doing his.
The class functions as a close-knit collective, it is all boys and only one girl, who is rather quiet and does not participate much in communication, but the boys stick together. They don't always have fun together, but at least they form groups and no one is left out. They learn very well there, there is a friendly atmosphere. The boys often joke with each other, but also with the teachers, they are not particularly rude. There is a natural bustle in the classroom, which some colleagues tend to keep quiet, but I don't mind it to the extent that we are able to discuss and repeat the material. I don't want to disrupt the class climate by shouting unnecessarily and demanding absolute peace and quiet. One student is above average, he definitely has what it takes to get to high school without any problems. He is inquisitive, he is interested in details, for example last time, when I told them that there was a German minority living in the border area, he suddenly asked me how many there were when they were a minority. Every cantor is happy to have such a child in the team who, with his questions, will make the lesson special for others as well. Less positive in this case is the fact that this student is in no way able to admit his mistake. For example, if he writes to see ypsilon, he is able to argue with me for ten minutes in hypothetical circles, why ypsilon could be there and they are questions like: '... and what if?' So it is also a disturbing element to some extent. But he blames everything not only on the teacher, but also on his classmates, he has almost no capacity for self-reflection.
Failure to meet school obligations/unpreparedness for classes, Verbal aggression
Constantly twisting one argument and alluding to the fact that he doesn't have time to deal with any tracking, I just couldn't stand it and started yelling at him, and not only with a raised voice, but like quite harshly. In retrospect, I know that his attitude turned me on, I remember from the gym, how we had to check everything and suddenly I couldn't argue logically and calmly, but he just really pissed me off. And I know that I couldn't handle this situation, I should have dealt with it somehow rationally, calmly, not to be provoked, not to get upset like that. I know I said rational things, but I should have beaten him with arguments and not solved it in such an unfortunate way, simply not yelling at him. I emphasized that it was his duty to watch his deadlines, that he had to complete his tasks, that I didn't want so much from them. I was also annoyed by the fact that he attacked mine, saying that he certainly didn't have time, while I knew how much time I probably had and how much effort I put into just making sure they knew everything, and especially how many times I had to remind fourteen-year-old students, when is their report due. I remember saying to him: 'You have to take care of yourself, of your own free will, what your responsibilities are! That's your only job at school, to check when you have a report, when a paper is written, I wouldn't have to tell you at all, it's not my concern that it's not enough for you once and you write it down somewhere. Here, we are trying to prepare you for the fact that one day you will go to work and there, too, no one will repeat everything to you over and over again. You must learn to be independent.' The rest of the class already moderated him, they recognized that they had to fulfill their obligations, that they understood it, even in my not-so-professional state, they stood by my side. Several times they emphasized to the other students that he should be quiet, that he should bring it in next time and correct his grade, etc. The majority of the class, i.e. those who are mostly not afraid to speak, said: 'Student, stop it.'
Disrespectful communication
Right at that moment, the class was dead silent, it took us a lot of time, so the lesson had just ended, we didn't reflect on it immediately and I really needed to go and calm down. The student was just sitting, not interested in anything, you could see that he was angry that I dared to say something to him. My unpedagogical behavior did not backfire in the long run. The noise in the classroom is always the same, the raised voice does not worry anyone, no one assumes that I might start shouting again. The student keeps asking nonsensical questions just so he doesn't have to admit that he's wrong, that he did something wrong, but this is more disruptive than downright rude as in the described case. I think they just thought that the teacher just blew up, but otherwise it didn't seem to resonate with them, or at least I didn't notice it. The student sometimes tries to jump out, but he has never been so impudent as to answer contemptuously that it is actually my problem, that he has forgotten something. I have to say that it also affected my behavior, sometimes I raise my voice, for example, when there is a lot of traffic, but I never shout like that again, I try not to be provoked by anything like that. I didn't like it and I think I just couldn't handle the situation.
14 let, 8. ročník
PC hry, airsoft
Titul Mgr., předměty dějepis a čeština
Po celou dobu distanční výuky v minulém školním roce jsem žákům zadávala úkoly a povinnosti v nezměněné podobě, tím chci hlavně říct, že jsem po nich chtěla i referáty a projekty. Buď vždy dopředu věděli, kdy budou na řadě, nebo kdy mají vše odevzdat, nebo jsem jim řekla, že si to odprezentujeme nebo předáme, až se vrátíme do školy. Upozornila jsem je předtím, než se vraceli zpět do škol před koncem školního roku, že si budeme prezentovat referáty, které měli za úkol udělat v to dané pololetí, měli přesný rozpis, kdy budou prezentovat, ať už na Teamsech, nebo při případném návratu ve škole. Když se situace rozvolnila a vrátili jsme se zpět do lavic, jeden žák mi referát do školy nedonesl. Na Teamsech měli přesně napsáno, co po nich kdy budu chtít, kdy, co mají mít hotové, tam nešlo polemizovat. Tak jsem mu narovinu řekla, že má za pět, pak že si to ale bude moct opravit. Nejde mi o to, jim dát špatné známky, ale spíš, aby měli motivaci mi vše opravdu donést. Zdůrazňovala jsem, že jsem to prostě všem říkala, že to tam měli několikrát napsáno a on na mě vyjel: 'To ale není moje starost! Proč jste mi to jako nepřipomněla? Já tady přece nebudu v tom chatu rolovat nahoru a hledat, co jste tam kdy psala, na to nemám čas!' Chvilku jsem ho nechala na mě v podobném duchu vyjíždět a snažila se mu dokola pořád omílat, že si musí plnit úkoly a kontrolovat si, jaké má je jeho povinnost, ale on si pořád vedl svou.
Třída funguje jako stmelený kolektiv, jedná se o samé kluky a jen jednu holku, která je spíše tichá a do komunikace se moc nezapojuje, ale kluci drží spolu. Nebaví se vždy všichni dohromady, ale aspoň tvoří skupinky a nikdo tak není odstrčený. Učí se tam velmi dobře, vládne tam přátelská atmosféra. Kluci často vtipkují mezi sebou, ale i s vyučujícími, drzí nejsou nijak zvlášť. Ve třídě vládne přirozený ruch, který mají někteří kolegové tendenci pořád utišovat, ale mně to nevadí do té míry, kdy jsme schopni probrat a zopakovat učivo. Nechci zbytečným okřikováním a vyžadováním absolutního klidu a ticha narušovat klima třídy. Jeden žák je nadprůměrný, rozhodně má na to se dostat na střední školu bez jakýchkoli problémů. Je zvídavý, zajímá se o detaily, třeba minule, když jsem jim říkala, že v pohraničí žila německá menšina, tak se mě najednou zeptal, kolik jich asi tak bylo, když to byla menšina. Každý kantor je rád, když má v kolektivu takové dítě, které svými dotazy ozvláštní hodinu i pro ostatní. Méně pozitivní je v tomto případě už to, že tento žák není schopen v žádném případě uznat svou chybu. Například, když napíše vidět s ypsilon, tak je schopný se se mnou třeba i deset minut dohadovat v hypotetických kruzích, proč by tam to ypsilon mohlo být a jsou to otázky typu: '... a co když?' Takže je to do jisté míry i rušivý element. Ale nesvádí vše jenom na učitele, ale i na spolužáky, on nemá skoro žádnou schopnost sebereflexe.
Neustálé omílání jednoho argumentu a narážení na to, že nemá čas se zabývat nějakým dohledáváním, jsem prostě nevydržela a začala jsem na něj křičet, a nejen se zvýšeným hlasem, ale jako dost zostra. Zpětně vím, že mě vytočil ten jeho přístup, sama si pamatuji z gymplu, jak jsme si museli všechno kontrolovat a najednou jsem nemohla nějak logicky a v klidu argumentovat, ale prostě mě hrozně rozzuřil. A vím, že jsem tuto situaci nezvládla, měla jsem to řešit nějak racionálně, v klidu, nenechat se vyprovokovat, nenechat se takhle rozčílit. Vím, že jsem říkala racionální věci, ale měla jsem ho spíš utlouct argumenty a neřešit to takovou nešťastnou formou, prostě na něj neřvat. Zdůrazňovala jsem, že to je jeho povinnost, hlídat si své termíny, že si musí plnit úkoly, že toho po nich nechci tak moc. Naštvalo mě i to, že na mé útočil s tím, že on teda rozhodně nemá čas, přitom jsem věděla, kolik času mám asi tak já a kolik úsilí jsem věnovala jen tomu, aby vše věděli, a hlavně kolikrát jsem musela čtrnáctiletým žákům připomínat, kdy mají termín referátu. Pamatuji si, že jsem mu řekla: 'Ty se musíš sám, z vlastní vůle zajímat o to, jaké máš povinnosti! To je tvoje jediná práce ve škole, pohlídat si, kdy máš referát, kdy se píše písemka, já bych vám to nemusela vůbec říkat, není moje starost, že vám to nestačí jednou a zapíšete si to někam. Snažíme se vás tady připravit na to, že jednou budete chodit do práce a tam vám taky nikdo nebude pořád dokola všechno opakovat. Vy se musíte naučit samostatnosti.' Zbytek třídy ho už pak i mírnil, uznali, že si musí plnit povinnosti, že to chápou, i v tom mém ne zrovna profesionálním stavu stáli na mé straně. Několikrát ostatním žákům zdůrazňovali, že už má být ticho, že to má donést příště a známku si opravit atd. Většina třídy, tedy ti, co se většinou nebojí mluvit, říkala: 'Žáku, nech toho.'
Hned v onu chvíli bylo ve třídě hrobové ticho, zabralo nám to dost času, takže zrovna skončila hodina, bezprostředně jsem to už nijak nereflektovali a popravdě jsem se potřebovala jít hlavně zklidnit. Žák jen seděl, nezajímal se o nic, bylo vidět, že je naštvaný, že jsem si dovolila mu něco říct. Moje nepedagogické chování se z dlouhodobého hlediska neodrazilo. Ruch je ve třídě pořád stejný, zvýšený hlas nikoho neznepokojuje, nikdo nepředpokládá, že bych mohla zase začít křičet. Žák se dál ptá na nesmyslné otázky jen proto, aby nemusel uznat, že nemá pravdu, že něco udělal špatně, ale tohle je spíš rušivé než vyloženě drzé jako v tom popsaném případu. Myslím, že si akorát řekli, že učitelka prostě vybouchla, ale jinak to v nich zřejmě nerezonovalo, nebo jsem si toho alespoň nevšimla. Žák se občas snaží ještě vyskakovat, ale nikdy už nebyl až do také míry drzý, že by pohrdavě odpovídal, že je to vlastně můj problém, že on něco zapomněl. Ještě musím říct, že se to odrazilo i na mém chování, někdy zvýším hlas, třeba, když je mimořádný ruch, ale nikdy už nekřičím takovýmto způsobem, snažím se, aby mě nic takhle nevyprovokovalo. Samotné se mi to nelíbilo a myslím, že jsem tu situaci prostě nezvládla.