The student was always a communicative and bright person, despite the fact that he did not always do well in school. Because he played football well, he was all the more popular among the boys. But one day he became very quiet and moderated his slightly eccentric behavior. He stopped communicating with me and friends.
What is relevant to the chosen situation... Perhaps only that such behavior has not been seen in the pupil so far. As he was always a good boy, he had no problems with discipline. Which persisted even after his silence. He was still a good child, but radically changed.
For the first two days, I let the situation take its course. It occurred to me that perhaps the student just needed a little space for himself; maybe he will fix everything in his head himself. However, his reticence and sadness continued, after which I realized that it would be good to start solving the situation. First, I tried to monitor his surroundings to see if, for example, he was being smart (he wasn't). His friends treated him well, most of them even took into account his unusual taciturnity. I decided to talk to his close friend. According to his friend, the student was already sad on the third day, starting at the end of Monday's PE lesson, specifically the soccer game. When I asked the student's friend if there was anything unusual about the football game, he said no. Subsequently, I went to the student and directly asked him if everything was okay, that he seemed sad for the last few days. As expected, he said no. When I asked him how he was at home, he told me that he was very well. So I asked about his last football game. His reaction was already a bit more helpful, although he only shrugged and said 'I don't know'. It was clear to me that the cause of the student's sadness would be at least partly the last lesson of physical education. So I went to ask the gym teacher about his Monday class. He just told me that he didn't notice anything out of the ordinary in or out of the game, and since I know he's a good teacher, I believed him. However, the pupil's grief persisted. So I decided to send him to the school psychologist, as I did not want to press him because of the likely, even more intense, withdrawal into himself, which could quite possibly occur in the student.
Support, Interview, Cooperation with experts
The psychologist found the root of the problem quite easily. For ethical reasons, she only told me the basics. At that time, the student was doing less well in football, and since he was always so good at it, he felt a kind of shame for his 'below average' performances. After a brief consultation, we agreed that I would pay more attention to praising the student's skills than normal, at least until the situation improved. The situation improved after about a week; the pupil began to do well in football again. Until today (it's been a year), I have never experienced a similar situation with him.
První ročník, 7 let
fotbal, divadelní kroužek
Výuka první a druhé třídy, Mgr.
Žák byl vždycky komunikativní a bystrý člověk, i přes to, že se mu ne vždy dařilo ve škole. Jelikož dobře hrál fotbal, byl o to populárnější mezi chlapci. Jednoho dne ale velmi ztichl a umírnil své lehce excentrické chování. Přestal komunikovat se mnou i s kamarády.
Co je relevantní pro zvolenou situaci... Snad jen to, že takovéto chování bylo u žáka doposud nevídané. Jelikož to byl vždycky hodný chlapec, neměl problémy s kázní. Což přetrvávalo i po jeho odmlčení. Nadále to bylo hodné dítě, ašak radikálně změněné.
První dva dny jsem situaci nechala volný průběh. Napadlo mne, že možná žák potřebuje jen trochu prostoru sám pro sebe; třeba si vše v hlavě urovná sám. Jeho zamlklost a smutek však přetrvávaly nadále, načež mi došlo, že by bylo dobré situaci začít řešit. Nejprve jsem se snažila sledovat jeho okolí, zda například není šikován (nebyl). Kamarádi se k němu chovali pěkně, většina i brala v potaz jeho nezvyklou zamlklost. Rozhodla jsem se promluvit si s jeho blízkým kamarádem. Podle jeho kamaráda byl žák smutný již třetím dnem, počínaje koncem pondělní výuky tělocviku, konkrétně pak hry fotbalu. Když jsem se žákova kamaráda zeptala, zda bylo na té hře fotbalu něco neobvyklého, odvětil, že ne. Následně jsem šla za žákem a napřímo se ho zeptala, jestli je všechno v pořádku, že se mi zdá posledních pár dnů zarmoucený. Očekávaně odvětil, že ne. Když jsem se ho zeptala, jak se má doma, řekl mi, že velmi dobře. Zeptala jsem se tedy na jeho poslední hru fotbalu. Jeho reakce byla již o něco přínosnější, přestože pouze pokrčil rameny a řekl 'nevím'. Bylo mi jasné, že příčinou žákova smutku bude alespoň z části poslední hodina tělocviku. Šla jsem se tedy zeptat daného tělocvikáře na jeho pondělní hodinu. Řekl mi jen, že si nevšiml ničeho neobvyklého ve hře, ani mimo hru, a jelikož vím, že se jedná o dobrého pedagoga, věřila jsem mu. Žákův zármutek však přetrvával. Rozhodla jsem se tedy poslat ho za školním psychologem, jelikož jsem na něj nechtěla naléhat z důvodu pravděpodobného, ještě intenzivnějšího, stáhnutí do sebe sama, ke kterému by dost možná u žáka mohlo dojít.
Psycholožka přišla celkem snadno na kořen problému. Z etických důvodů mi sdělila pouze to základní. Žákovi se tou dobou méně dařilo ve fotbalu a jelikož v něm byl vždy tak dobrý, cítil jakýsi stud za své, na něho 'podprůměrné' výkony. Po krátké konzultaci jsme se dohodly, že budu dbát na chválu žákůvých dovedností o něco více, než normálně, alespoň, dokud se situace nezlepší. Ke zlepšení situace došlo zhruba po týdnu; žákovi se ve fotbale opět začalo dařit. Do dnes (je to již rok) jsem u něj podobnou situaci nezažila.