The situation happened at one of the courses I run for the classes. We sat together in a circle and discussed a certain subject; the students were supposed to report and share their opinions and thoughts, with me always challenging them first so they wouldn't shout at each other. Our pupil, let's call him Kuba, couldn't stand it when I called him out. He didn't report, he shouted, "I, I, I,
A boy, 9 years old, 3rd grade, diagnosed with ADHD with more pronounced manifestations of hyperactivity and restlessness, also with dysorthography. He often screams and runs around. He often doesn't think about the consequences and gets into fights with teachers.
Diagnosis, Verbal disruption of lessons
solved it by noticing him, giving him the attention he needed, and appreciating him. If I rejected and criticized him in the given situation, he would only become more hardened and would no longer listen. I tried to accept him, appreciate and understand him, empathize with him. I told him something like this: "Hey Kubo, it's great that you're coming forward to answer, I can see that you have a great idea and that you're excited, but I really need you to wait a moment and if you raise your hand up, for I'll give you my word for a moment.
Support
The result of the solution in the short term was that after I appreciated and understood and gave him his word, he followed the instruction and was able to follow the rules for the rest of the activity. In the next hour, the situation repeated itself, because he was already more tired, and I solved it again with the same procedure. I still do it this way - by constantly appreciating at times like this, I train with him how it should look and watch the improvement.
9 let, 3. ročník
otevřená otázka	Sport, počítače
Magisterské, psychologie
Situace se odehrála na jednom z kurzů, které pro třídy pořádám. Seděli jsme společně v kolečku a diskutovali na určité téma; žáci se měli hlásit a sdílet své názory a myšlenky s tím, že já jsem je vždy nejdříve vyvolal, aby se nepřekřikovali. Náš žák, říkejme mu Kuba, nedokázal vydržet, až ho vyvolám. Nehlásil se, vykřikoval: „Já, já, já,
Chlapec, 9 let, 3. třída, diagnostikovaný na ADHD s výraznějšími projevy hyperaktivity a neklidu, rovněž s dysortografií. Často vykřikuje a pobíhá. Často nedomýšlí následky a dostává se do potyček s učiteli.
Řešení jsem vyřešil tak, že jsem si ho všimnul, věnoval mu pozornost, kterou potřeboval, a ocenil jsem ho. Když bych ho v dané situaci odmítnul a zkritizoval, akorát by se více zatvrdil a dále by neposlouchal. Snažil jsem se ho přijmout, ocenit a pochopit, vcítit se do něj. Řekl jsem mu přibližně toto: „Hele, Kubo, to je super, že se hlásíš, že chceš odpovědět, vidím, že máš super myšlenku a že jsi nadšený, ale já bych strašně potřeboval, abys chvilku počkal a když zvedneš ruku nahoru, za chvilku ti dám slovo.
Výsledek řešení byl krátkodobě takový, že poté, co jsem ho ocenil a pochopil a dal mu slovo, následoval instrukci a po zbytek aktivity byl schopen pravidla následovat. V další hodině se situace opakovala, protože již byl unavenější, a já jsem ji vyřešil opět stejným postupem. Dělám to tak doposud - soustavným oceňováním v takovýchto chvílích s ním trénuji, jak by to mělo vypadat, a pozoruji zlepšení.