I like to remember the time when I started learning and I briefly jumped in the seventh grade. The boy was from a weaker family, his mother was alone with him and could not handle him, his father abandoned them. The student wasn't very intelligent either, so the interference matched that. He yelled a lot, was rude, refused to cooperate, and so on. In fact, our biggest task was not to let him fail, because in his case it would not be beneficial at all.
There were a lot of children of Vietnamese nationality in the class, so they basically formed their own groups that didn't communicate much with others, so this problem student didn't even have friends there. The boy was so disruptive in all my classes all day that only about half of the planned curriculum was covered. After the third lesson, I no longer knew how to calm him down during class, so I had to call him into the office.
Verbal disruption of lessons
After the student came to the office, I had a friendly talk with him. I kindly asked him why he was interrupting so much, if he was bored and what I should do to make him calmer in class. When the boy understood that I did not want to scold him, but on the contrary I wanted to give him a helping hand, his behavior suddenly improved. I realized that the boy did not have many friends and lacked a stable male role model, so I continued to try to support him in this sense, at least within the school grounds.
Support, Interview
probably didn't manage to achieve a long-term result, but I can't properly assess it, because I was only a substitute at that elementary school. In the short term, however, the pupil stopped disturbing the lessons and we started talking more about breaks. I found it almost miraculous how little is enough to resolve such a situation.
13
sport a celkově pohybové aktivity
Rušení výuky,Vulgární vyjadřování,Odmítání spolupráce
Magisterské; ČJ, RJ, HV
Rád vzpomínám na období, kdy jsem s učením začínal a krátce jsem zaskakoval v sedmé třídě. Chlapec byl ze slabší rodiny, maminka na něj byla sama a nezvládala ho, tatínek je opustil. Žák také nebyl příliš inteligentní, takže i rušení tomu odpovídalo. Hodně křičel, byl sprostý, odmítal spolupracovat a tak dále. Náš největší úkol vlastně bylo nenechat ho propadnout, protože by to v jeho případě vůbec nebylo přínosné.
Ve třídě bylo spousta dětí vietnamské národnosti, takže si v podstatě vytvořili svoje skupinky, které s ostatními moc nekomunikovaly, takže tento problémový žák tam ani v podstatě neměl kamarády. Chlapec celý den ve všech mých hodinách natolik vyrušoval, že se stihla probrat jen asi polovina plánovaného učiva. Po třetí hodině jsem již nevěděl, jak ho uklidnit během výuky, tak jsem si ho musel zavolat do kabinetu.
Poté, co žák přišel do kabinetu, jsem si s ním přátelsky promluvil. Mile jsem se ho zeptal, proč tolik ruší, jestli se nudí a co bych měl dělat, aby byl v hodinách klidnější. Když chlapec pochopil, že ho nechci kárat, ale naopak mu chci podat pomocnou ruku, jeho chování se rázem zlepšilo. Došlo mi, že hoch nemá mnoho kamarádů a chybí mu nějaký stabilní mužský vzor, a tak jsem se mu dále snažil být alespoň v rámci školní půdy oporou v tomto smyslu.
Dlouhodobého výsledku se mi nejspíš docílit nepovedlo, ale nemohu to pořádně posoudit, neboť jsem na té základní škole byl jen na záskok. Krátkodobě ovšem žák přestal v hodinách vyrušovat a začali jsme si víc povídat o přestávkách. Přišlo mi to téměř zázračné, jak málo stačí k vyřešení takové situace.