It was the second class of an ordinary weekday at the beginning of the school year, and the student was sitting neatly in his second desk, where, as was his habit, he had everything carefully lined up (a pencil case, underneath his neatly labeled math notebook and textbook). The teacher waited as soon as the bell rang so that she could start with her third graders on the number problems in the textbook. Everything went smoothly until the students had to pick up their pens and calculate a paragraph of examples themselves for a reward (in the form of a small one). The student looked in his pencil case and realized that he had forgotten his favorite pen at home. The teacher immediately understood from his expression that something was wrong again. 'What happened, pupil? Do you need help?' even after a pause, the teacher didn't get an answer, but she noticed that the student was still holding his pencil case in his hands and looking absently at him. 'Would you like to borrow a pen?', she asked once more, and at the same time offers, rather urges, to borrow a pen from others began to be heard from around. The classmates already knew the student well and knew that the boy was very explosive and their impulses made him more and more affected. Within moments, the boy began banging his pencil case on the bench and his face changed from an absent expression to a very angry grimace. At the teacher's instigation, the classmates immediately fell silent and waited to see what would happen next. 'It doesn't matter that you don't have a pen, you can borrow one or you don't have to write with us today and you can finish it in peace at home,' these words made the student even angrier. He lay down on the ground and thrashed himself furiously, which completely freaked the teacher out and she didn't know how to behave. She watched the child in disbelief, afraid of what he might do to other classmates or himself.
The student is a very gifted student, he is attentive and has excellent results. Everything must be in order, as they say, he always has his belongings arranged on the bench and his backpack carefully tidied. But the smallest detail is enough, for example, as described above, which upsets the boy very much and he is not able to return to work for the rest of the lesson. He doesn't communicate much with the other children, and as soon as the children found out his weakness, they started provoking the boy to lead to heated situations, which they laughed about after it had died down.
Emotional outbursts
After a while, the teacher again tried to talk the boy into sitting in the desk and behaving decently. Unfortunately, even the admonition did not apply to him. This behavior has been repeated to a lesser extent before, but today for the first time there was a very heated situation that the teacher could not deal with - the only option at that moment was to leave the boy on the floor until his anger subsided. However, she was still upset and was not able to continue attending the lesson with the other students. She also couldn't leave the classroom for advice because she was worried about how the boy would react. That's why she handed out papers to the other students to draw in silence for the rest of the lesson.
Transfer of student, Interview, Cooperation with experts, Warning
At the end of the lesson, the boy got up and sat down on the bench again. His expression changed and he no longer looked aggressive. After the lesson, the teacher went to consult with the school's guidance counselor, who suggested an interview with the parents first. The teacher discovered that due to the boy's serious illness at the age of four or five, the parents spoiled him very much, they let the child win in everything, he got away with every prank and gave the boy what they saw in his eyes. The parents knew about his aggressiveness and advised the teacher that he should be pushed aside when he is affected, and that he should not pay attention to his pupil until he 'cools down'. The child was sent to a child psychologist, but the situations continued to repeat themselves (e.g. when he got a grade other than a 1, etc.). Eventually the boy was transferred to another school. The teacher considers the failures in which she was not able, even with her many years of experience, to make the boy obey and help him manage his behavior, as her failure. Even though it was not her fault, she thinks that it was her duty to handle the situation better and more efficiently.
9 let, 3. ročník
Kladný vztah k přírodě, hra se stavebnicemi
Agrese
Učitelství pro první stupeň ZŠ
Byla druhá hodina obyčejného všedního dne začátkem školního roku a žák spořádaně seděl ve své druhé lavici, kde měl, jak už to bývalo jeho zvykem, vše pečlivě srovnané (penál, pod ním svůj úhledně nadepsaný sešit do matematiky a učebnici). Paní učitelka počkala jakmile zazvoní, aby se mohla se svými žáky třetí třídy pustit do početních úloh v učebnici. Vše probíhalo hladce, dokud si žáci neměli vzít do rukou svá pera a za odměnu (v podobě malé jedničky) vypočítat sami jeden odstavec příkladů. Žák se podíval do svého penálu a zjistil, že si zapomněl doma své oblíbené pero. Paní učitelka ihned z jeho výrazu pochopila, že je něco opět v nepořádku. 'Copak se stalo, žáku? Potřebuješ pomoct?' ani po odmlce se paní učitelka nedočkala odpovědi, ale všimla si, že žák stále drží v rukou svůj penál a nepřítomně na něj kouká. 'Chceš půjčit pero?', ještě jednou se zeptala a z okolí se zároveň začínaly ozývat nabídky, spíše popudy k tomu, aby si od ostatních pero vypůjčil. Spolužáci už žáka dobře znali a věděli, že je chlapec velmi výbušný a svými popudy jej dostávali do většího a většího afektu. Během chvilky hoch začal mlátit s penálem o lavici a jeho obličej se proměnil z nepřítomného výrazu ve velmi naštvaný grimas. Spolužáci na popud paní učitelky ihned zmlkli a čekali, co se bude dít dál. 'To nevadí, že nemáš pero, můžeš si půjčit nebo dnes s námi nemusíš psát a dopíšeš si to v klidu doma,' na tato slova se žák ještě více rozzlobil. Lehl si na zem a zuřivě sebou mlátil, což paní učitelku úplně vyvedlo z míry a nevěděla, jak se zachovat. Nevěřícně pozorovala dítě a bála se, co by mohlo udělat ostatním spolužákům nebo sobě samému.
Žák je velmi nadaný žák, je pozorný a má skvělé výsledky. Vše musí mít jak se říká 'ťip ťop', na lavici má vždy srovnané své věci a pečlivě uklizený batoh. Stačí ale sebemenší drobnost, například jak bylo výše popsáno, která chlapce velmi rozhodí a není se již po zbytek vyučování schopen vrátit k práci. S ostatními dětmi málo komunikuje a jakmile děti zjistily jeho slabinu, začaly chlapce popuzovat, aby docházelo k vyhroceným situacím, ze kterých měly po odeznění srandu.
Po chvíli se paní učitelka opět pokusila na chlapce promluvit, aby si sedl do lavice a choval se slušně. Bohužel na něj ani napomenutí neplatilo. Toto chování se v menší míře již dříve opakovalo, dnes však poprvé nastala velmi vyhrocená situace, se kterou si paní učitelka neuměla poradit - jedinou možností v dané chvíli bylo chlapce nechat na podlaze, dokud se jeho naštvání nezmírní. Byla však stále vyvedená z míry a nebyla schopná se dále věnovat hodině s ostatními žáky. Opustit třídu pro radu také nemohla, protože měla obavy, jak by chlapec reagoval. Proto ostatním žákům rozdala papíry, aby si po zbytek hodiny v tichosti kreslili.
Na konci hodiny se chlapec zvedl, a opět se posadil do lavice. Jeho výraz se změnil a už nevypadal agresivně. Po hodině se šla paní učitelka poradit se školní výchovnou poradkyní, která navrhla nejdříve rozhovor s rodiči. Paní učitelka zjistila, že vzhledem k chlapcově vážné nemoci ve čtyřech až pěti letech jej rodiče velmi rozmazlili, nechávali dítě ve všem vyhrát, každá lumpárna mu prošla a dávali chlapci, co mu na očích viděli. Rodiče o jeho agresivitě věděli a poradili paní učitelce, že má být při afektu odsunut bokem, a že si svého žáka nemá nevšímat, dokud 'nevychladne'. Dítě bylo posláno k dětskému psychologovi, ale situace se i tak nadále opakovaly (např. když dostal jinou známku než jedničku apod.). Nakonec byl chlapec přesunut do jiné školy. Paní učitelka považuje nezdary, při nichž nebyla schopna, ani se svými dlouholetými zkušnostmi, chlapce přimět k poslušnosti a pomoct mu jeho chování zvládnout, za své selhání, I když to nebyla její chyba, myslí si, že bylo její povinností situace zvládnout vyřešit lépe a efektivněji.