The story comes from a small elementary school, where I worked slowly for twenty years. The student joined us in the seventh grade, moved with his family to a larger town nearby, but went through two elementary schools one after the other, so the family decided to try a smaller school in the village. I was his class teacher. The school also had a teacher's apartment, in which I lived with my husband at the time. One evening the police showed up (about a month after the student had been with us) and asked me for the addresses of the student's classmates because he had not returned home. I refused that, I called the principal of the school, because I did not feel competent to take this step. Finally, the pupil was found with one of the classmates of his former school. These situations were repeated, including the student copying his grades in the student book.
The student was an adopted child, who was adopted by his family and his brother when he was about two years old. Problems started with him in adolescence, he lied, robbed his adoptive parents, copied his grades in the student book. The family therefore decided to transfer to a smaller school in the village. Unlike the first story, his mother arrived at school and immediately described all his problems to the school management. This is not quite a habit, parents usually try to cover up problems and dose them gradually.
Lying and cheating
always sat down with the student after a problem and tried to explain things to him, he always promised that it wouldn't happen again, he apologized, he was kind. I think here I underestimated the problem from the beginning and by trying to believe in his goodness I was gentle and believed in his promises. I was based on the fact that it is necessary to have a kind attitude towards such children, to try to show them the friendly face of life (very often, and so it was in this case, they come from bad conditions and were not treated nicely).
Transfer of student, Interview
Basically, as a school, we did not have the opportunity to check whether our operation would be successful. Around mid-term, the pupil's mother appeared and informed us that the situation at home was unbearable and that they had asked the court to cancel the adoption. She asked for the school's statement on the court proceedings. I was shocked and asked her in a completely unprofessional way: 'When my daughters are naughty, can I also return them to the maternity ward?' The mother replied that she had no idea what was going on at their home and that she was doing this to protect her other children (biological and the pupil's adopted siblings). So I wrote my statement, but it was returned to me by the court saying that it was too idyllic and should be reconsidered. I refused that because I saw it then, the way I wrote it. Today, I realize in retrospect that I probably really had idyllic ideas and that it is important for a teacher to realize that at some point he should simply stop his work, because it leads nowhere and you only exhaust yourself. It is very difficult to admit that sometimes we can do our best and still the given thing will not succeed. It's impossible to save the whole world, but we can leave knowing that we at least tried. In the case of the student, it didn't work out, he ended up in a children's home and was punished several times. With the passage of time, I also begin to understand his adoptive mother, who had to make a decision in order to protect the rest of her family.
12 let, 7. ročník
------- 5
Lhaní,Podvody,Krádeže
ČJ, OBN (magisterský titul )
Příběh pochází z malé základní školy, kde jsem působila pomalu dvacet let. Žák k nám přistoupil do sedmé třídy, přistěhoval se se svou rodinou do většího města nedaleko, ale prošel postupně dvě základní školy a tak se rodina rozhodla, že zkusí menší školu na vesnici. Byla jsem jeho třídní učitelkou. Ve škole byl i učitelský byt, ve kterém jsem tehdy s mým manželem žila. Jednoho večera se objevila policie (zhruba po měsíci, co u nás žák byl) a žádala mě o adresy žákůvých spolužáků, protože se nevrátil domů. To jsem odmítla, zavolala jsem ředitele školy, protože jsem se necítila k tomuto kroku kompetentní. Nakonec byl žák nalezen u jednoho ze spolužáků jeho bývalé školy. Tyto situace se opakovaly, včetně toho, že si žák přepisoval známky v žákovské knížce.
Žák byl adoptivní dítě, kterého si jeho rodina i s jeho bratrem osvojila v jeho zhruba dvou letech. V pubertě s ním začaly problémy, lhal, okrádal svoje adoptivní rodiče, přepisoval známky v žákovské knížce. Rodina se proto rozhodla pro přeřazení na menší školu na vesnici. Na rozdíl od prvního příběhu jeho matka dorazila do školy a rovnou všechny jeho problémy vedení školy popsala. To nebývá úplně zvykem, rodiče se obvykle snaží problémy zaobalit a dávkují je postupně.
Vždy po nějakém problému jsem si s žákem sedla a snažila se mu věci vysvětlovat, vždycky slíbil, že se to nebude opakovat, omluvil se, byl milý. Myslím, že tady jsem již od začátku podcenila problém a tím, že jsem se snažila věřit v jeho dobro jsem byla mírná a věřila jeho slibům. Vycházela jsem z toho, že k takovýmto dětem je potřeba mít laskavý přístup, snažit se jim ukázat tu přívětivou tvář života (velmi často, a tak to bylo i v tomto případě, pochází ze špatných podmínek a nebylo s nimi zacházeno hezky).
V podstatě jsme jako škola neměli možnost si vůbec ověřit, zda by naše působení bylo úspěšné. Zhruba v pololetí se dostavila matka žáka a oznámila nám, že je situace doma neúnosná a že požádali soud o zrušení adopce. Žádala o vyjádření školy k soudnímu řízení. Byla jsem v šoku a zcela neprofesionálně jsem se jí zeptala: 'Až budou moje dcery zlobit, mohu je taky vrátit do porodnice?' Matka mi odvětila, že vůbec nevím, co se u nich doma děje a že toto činí, aby ochránila své další děti (biologické i žákova adoptovaného sourozence). Napsala jsem tedy své vyjádření, ale od soudu mi bylo vráceno se slovy, že je příliš idylické a mělo by být přehodnoceno. To jsem odmítla, protože jsem to tenkrát viděla, tak, jak jsem to napsala. Dnes si zpětně uvědomuji, že pravděpodobně jsem skutečně měla idylické představy a že pro pedagoga je důležité si uvědomit, že v nějakém bodě by měl prostě svoje působení zastavit, protože to nikam nevede a člověk se tím pouze vyčerpává. Je strašně těžké si přiznat, že někdy můžeme dělat maximum a i přesto se daná věc nepovede. Není možné zachránit celý svět, ale můžeme odcházet s vědomím, že jsme se o to alespoň pokusili. V případě žáka se to nepovedlo, nakonec skončil v dětském domově a byl i několikrát soudně trestaný. S odstupem času začínám chápat i jeho adoptivní matku, která se musela rozhodnout tak, aby ochránila zbytek svojí rodiny.