The conflict happened quite recently, I think one or two years ago. At that time, there was a student of the faculty of pedagogy on an internship here at our school. The student was very hard-working and clever, she developed a lot of learning aids and had a lot of different exercises prepared for the students to practice the material covered. The children absolutely adored her, even a student who was normally not very involved in learning was suspiciously active and tried to accommodate this student in everything. But the student was always kind and tried to help the weaker ones. Then there was another student. He was always a bit wild, but he was not diagnosed with any learning or attention disorder. But he always tried, and even though he wasn't quite a winner, he had fairly good grades on his report card. It was during this student's practice at our school that the pupil and the other pupil got into a cross. We had local studies, I led the class and the student helped the children who needed help. The student and the other student were working under the personal supervision of this student, who was helping them in that lesson. They were sitting next to each other on the same bench and she was across from them. One student had his work done a little earlier, so he started showing off in front of everyone and was rude to the student when she gave him another piece of work. He allowed himself what he shouldn't have, even though we both warned him to calm down. This was probably partly due to the fact that the student came from the same village as the student, so they both knew each other outside of school, and so the student touched her, jumped into the conversation and tried to show off that he was a hero among his classmates. But the second student didn't like that at all from the beginning, so he always shouted at him once in a while and warned him that he should behave decently. But the student was in his element, and the other student saw that it was not worth it, and so the anger started to suffocate inside. You could see that he was angry because he was very sorry for how the male student treated the female student. He then just stared at the bench with a stony expression for the rest of the class. But then I didn't pay attention to it anymore, because I thought that the whole matter was closed and the student's anger would pass, after all, it often happened that he got angry, but then usually cooled down quickly. But this time I was wrong. The next morning, the headmistress came to me and told me that the student's mother had called her. It is said that the pupil waited in front of the school for another pupil and started pushing him and shouting: "How dare you treat the teacher like that!?
Pupil – Pupil of the 5th grade of primary school. Although he was 13, he was only in the 5th grade because he was suspended and then he was sick for a whole school year, so he had to repeat the 4th grade. His movement skills in the gym were hampered by being relatively overweight, so he sometimes had breathing problems, which sometimes caused him anxiety. Even so, he played competitive football and was quite good at it. personality: calm, friendly, warm-hearted, rather introverted, rather below-average grades (mostly three to four on the report card), dysgraphic. The second student – 5th grade elementary school student, 11 years old, average grades, rather extroverted, open, very friendly, liked to provoke classmates and often make various Canadian jokes on them, but overall a very nice boy with a great desire for attention
Physical aggression
immediately started to solve the situation. I was mainly worried about something happening to the student, because even a slight concussion is often no fun. I talked to each boy one by one in the office. First, I listened to the student and his version of the story. But the student even told me that it was mainly his fault and that he was really rude. In addition, he says he understands the other student. He literally told me he was acting like a “moron.
Interview
The incident would be resolved practically immediately. On the morning of the next day, when the boys had said everything to each other, they immediately sat together on the common bench and sat like that for the rest of the year. Neither of them ever mentioned the incident again, and I'd even venture to say that paradoxically, the incident and their subsequent reconciliation brought them even closer. They were best friends for the rest of the year. In addition, the pupil even convinced the other pupil to also sign up for football so that they could play together. When they left for the 6th grade for the 2nd grade at another school, since we only have the first grade at our school, they decided to go to the second grade together in a village a few kilometers away, even though the student originally wanted to go to another school. I would say that this is an exception to the rule, that the conflict can end so well. That's why I'm really very satisfied with how I solved this situation, although it must be added that I was also very lucky, if it weren't for the fact that the guys were already mature enough that she was able to solve it and reconcile as "guys"
13
fotbal, počítačové hry, internet – sociální sítě
Agrese
Mgr. (Učitelství pro 1. stupeň základní školy)
Konflikt se stal poměrně nedávno, myslím že je to jeden nebo dva roky. V tu dobu tady u nás ve škole byla na praxi jedna studentka pedagogické fakulty. Ta studentka byla velmi snaživá a šikovná, vypracovávala si spoustu pomůcek pro učení a pro žáky měla nachystáno spoustu různých cvičení na procvičování probrané látky. Děti ji přímo zbožňovaly, dokonce i žák, který se normálně do učení příliš nezapojoval, byl až podezřele aktivní a snažil se této studentce vyjít ve všem vstříc. Žák byl ale vždy hodný a snažil se pomáhat slabším. Pak tu byl ještě jeden žák. Ten byl vždy trochu divoký, avšak žádnou poruchu učení či pozornosti neměl diagnostikovanou. Vždy se ale snažil a i přesto, že nebyl úplně premiant, tak měl poměrně obstojné známky na vysvědčení. Právě během praxe této studentky na naší škole se tito dva žáci dostali do křížku. Měli jsme vlastivědu, hodinu jsem vedla já a studentka pomáhala dětem, které potřebovaly pomoci. Žák s druhým žákem pracovali právě pod osobním dohledem této studentky, která jim zrovna tu hodinu pomáhala. Seděli vedle sebe v jedné lavici a ona naproti nim. Žák, který byl vždy trochu divoký, měl práci hotovou o něco dříve, a tak se začal předvádět přede všemi a byl drzý na studentku, když mu zadávala další práci. Dovoloval si, co neměl, i když jsme jej obě upozorňovaly, aby se zklidnil. Částečně to nejspíše bylo zapříčiněno tím, že žák pochází ze stejné vesnice jako právě ona studentka, takže se oba znali i z prostředí mimo školu, a tak jí žák tykal, skákal do řeči a snažil se předvádět, aby mezi spolužáky byl za hrdinu. To se ale již od začátku vůbec nezamlouvalo druhému žákovi, a tak jej vždy jednou za čas okřikl a upozornil ho na to, že se má chovat slušně. Žák byl ale ve svém živlu a druhý žák tak viděl, že to nemá cenu, a tak ten vztek začal dusit v sobě. Bylo na něm vidět, že je naštvaný, protože ho velmi mrzelo, jak se žák ke studentce choval. Celý zbytek hodiny pak jen koukal do lavice s kamenným výrazem. Já jsem tomu pak ale už nevěnovala pozornost, poněvadž jsem si myslela, že je celá záležitost uzavřena a žákův vztek přejde, koneckonců se často stávalo, že se naštval, ale pak většinou rychle vychladl. Tentokrát jsem se však mýlila. Druhý den ráno za mnou totiž přišla paní ředitelka a sdělila mi, že jí volala žákova matka. Prý si žák počkal před školou na druhého žáka, který si v hodině dovolal, a začal do něj strkat a křičet: „Co si to dovoluješ, chovat se takhle k paní učitelce!?". Druhý žák si to prý ale nenechal líbit, a tak do něj začal taky strkat. První žák byl však o hlavu vyšší, a tak měl fyzicky navrch. Plnou silou strkl do druhého tak, že zakopl o obrubník, co stál za ním, upadl a hlavou se praštil o betonovou dlažbu. Ihned potom se zvedl a zamířil beze slova domů. Když přišel domů, tak své matce řekl, že jej bolí hlava a že se porval s tímto žákem, a tak to jeho matka začala řešit právě tímto telefonátem. Nakonec se ale ukázalo, že chlapec měl naštěstí hlavu pouze naraženou, takže tento incident pro něj do budoucna neměl žádné následky. Bylo tedy ale na mě, abych to jako jejich třídní učitelka nějak vyřešila.
Žák, kterému se nelíbilo spolužákovo chování – Žák 5. třídy základní školy. Přestože mu bylo 13, byl pouze v 5. třídě, poněvadž měl odklad a pak byl celý jeden školní rok nemocný, a tak musel opakovat 4. třídu. Jeho pohybové dovednosti v tělocviku stěžovala poměrně vysoká nadváha a tak měl občas problémy s dýcháním, což mu občas způsobovalo úzkosti. I přesto ale hrál závodně fotbal a byl v něm poměrně dobrý. povaha: klidný, kamarádský, srdečný, spíše introvertní povahy, spíše podprůměrný prospěch (na vysvědčení většinou trojky až čtyřky), dysgrafik. 
Žák, který si v hodině dovoloval  – Žák 5. třídy základní školy, 11 let, průměrný prospěch, spíše extrovertní, otevřený, velmi kamarádský, rád provokoval spolužáky a tropil si z nich často různé kanadské žertíky, v celku ale velmi hodný chlapec s velkou touhou po pozornosti
Situaci jsem začala ihned řešit. Bála jsem se hlavně o to, aby se žákovi něco nestalo, poněvadž byť jen lehký otřes mozku často nebývá žádná legrace. S každým chlapcem jsem si po jednom promluvila v kabinetu. Prvně jsem vyslechla žáka, který si dovoloval v hodině, a jeho verzi příběhu. Žák mi ale dokonce řekl, že je to hlavně jeho vina a že byl opravdu drzý. Navíc prý druhého žáka chápe. Doslova mi řekl, že se choval jako „debil". To mě celkem překvapilo, poněvadž takovou míru sebereflexe od dítěte jsem nečekala. Dále jsem se ho ptala na to, jestli jej nebolí hlava, popřípadě zda nejel na vyšetření. Říkal mi, že už vůbec. Věděl o tom, že jeho matka ráno volala do školy, ale podle jeho vlastních slov: „Máma celkem dost přeháněla, trošku jsem se flákl do hlavy, ale nebylo to nic hroznýho, bolelo mě to jenom chviličku.“ Potom jsem si do kabinetu zavolala i druhého chlapce. Jeho verze příběhu byla prakticky totožná. Bylo na něm vidět, že jej velmi mrzí, že spolužáka takto napadl. Když mi tuto situaci líčil, měl dokonce slzy v očích. Ihned se mě ptal, zda je v pořádku, a zda se mu nic nestalo. Řekl mi, že se mu stalo už poněkolikáté, že svůj hněv nezvládl, vypěnil a pak udělal něco, čeho litoval, avšak poprvé se to stalo v rámci školy neboli spíše kvůli situaci, která vznikla ve škole. Jeho upřímný zájem o spolužákovo zdraví se mi velmi líbil, protože jsem si o něm vždy myslela, že je to hodný kluk a tímto mi to jenom potvrdil. Když jsem viděla, že oba jsou z toho špatní a mrzí je to, rozhodla jsem se, že je usmířím. Zavolala jsem si je do kabinetu oba naráz. Žák, který vypěnil, se omluvil spolužákovi, že jej napadl, že to od něj bylo hloupé a že to nebyl důvod k tomu, aby jej napadl. Ten jeho omluvu přijal a také se mu omluvil za své nevhodné chování, které jeho tolik naštvalo. Pak dokonce žák, který vypěnil, ze své školní brašny vytáhl čokoládu, kterou následně dal spolužíkovi na usmířenou. Ten mu moc poděkoval, oba si podali ruce a tak se kluci tímto způsobem usmířili. Já jsem byla velice ráda, že tato situace byla vyřešena tak klidně a rozumně, což jsem ani nečekala, když mi paní ředitelka říkala o telefonátu žákovy matky. Raději jsem ještě zavolala oběma matkám a řekla jsem jim, jak se celá situace má, a že se kluci již usmířili. Obě byly rády a děkovaly mi, že celá tato neshoda nakonec dobře dopadla. Matce žáka, který spadl hlavou na chodník, jsem ale doporučila, aby jej radši vzala na vyšetření hlavy, pokud má obavy, zda se mu při pádu něco nestalo. Ta jej tam opravdu asi druhý nebo třetí den vzala, vyšetření dopadlo výborně. Žákovi se opravdu nic nestalo.
Incident by vyřešen prakticky ihned. Už druhého dne ráno, když si chlapci vše vyříkali, spolu hned zasedli do společné lavice a takto seděli i po celý zbytek roku. Ani jeden z nich se už nikdy o tomto incidentu nezmínil, a dokonce bych se odvážila říci, že je paradoxně tento incident a jejich následné usmíření ještě více sblížilo. Po celý zbytek roku byli nejlepšími kamarády. Žák navíc dokonce přesvědčil druhého žáka, který si v hodině dovoloval, aby se taky přihlásil na fotbal, aby mohli hrát spolu. Když odcházeli do 6. třídy na 2. stupeň do jiné školy, protože u nás na škole máme pouze první stupeň, rozhodli se, že půjdou na druhý stupeň společně do několik kilometrů vzdálené vesnice, i když první žák chtěl jít původně na jinou. Řekla bych, že to je zrovna výjimka zpravidla, že může konflikt skončit až takhle dobře. Proto jsem s tím, jak jsem vyřešila tuto situaci opravdu velmi spokojena, i když je nutno dodat, že jsem také měla obrovskou porci štěstí, nebýt toho, že kluci už byli natolik vyspělí, že to dokázali vyřešit a usmířit se jako „chlapi".