About 10 years ago, I taught and was the class teacher of a grade where there were children with mild mental disabilities, it seemed that there would be no disciplinary problems in the class. Suddenly, however, classmates and children in other classes began to lose, at first, ordinary things - pieces of building blocks, balls, then the children began to lose money. Since a student from my class lost a large amount of money that she brought to school and only talked about it in our class, I followed my students. Indeed, two of my students were caught taking other people's things in the locker room.
It started simply inconspicuously - there was a lost car, there were chalks, then they really started to feel that they were unattainable, unfortunately the other children started to get that feeling too. It wasn't that they were kleptomaniacs, it just wasn't boring, it was some kind of danger, I think that played a part, they just started with small things and then it escalated. They were simply having an adventure by stealing. I don't think they wanted to get rich, it was just the danger here. Those boys didn't have families that would provide them with trips, scouts, runners...
Violation of classroom/school rules
The students were in the locker room, probably the teachers. The locker rooms were locked after the thefts, so they had to ask for the keys and go there. It was after their visit to the dressing room that another thing went missing. They simply thought that they could afford everything, that they would never figure it out, and they made a mistake. For example, they stole an erasing sponge from the multimedia classroom, without which it really cannot be erased. Psychologically, we invited each mother separately, which was good, but of course we exposed them to a situation where there were 3 of us and the mother with the child, so they were a bit under pressure. To tell you the truth, it's not immoral because you need the mother to believe it. At first she said at first that there was no way he was doing that. When we told her that they were really caught, that they confessed that they had the stolen things in their briefcase for a long time, only then did she believe it.
Consequences, Interview, Cooperation with experts
We managed to solve this problem in cooperation with the parents, who intervened very quickly and talked to them. Thanks to the quick intervention of all those involved (educational counselor, preventionist, psychologist and parents), the case did not escalate further and everything was resolved with reduced behavior marks. The students understood their behavior and actions, returned almost all the things they had previously stolen, apologized to their classmates, and there were no other serious disciplinary problems with them. The fact that they did not fully understand the impact of their behavior and actions certainly played a role, when everything was explained to them, they understood. Then it was really calm, we didn't have to use the Educational Care Center or anything like that.
12 let- 2 žáci, 6. třída
Stavebnice, vláčky, autíčka, lodě
Autistické rysy
Učitelství pro školy pro mládež vyžadující zvláštní péči- speciální pedagog
Asi před 10 lety jsem vyučovala a byla jsem třídní učitelkou ročníku, kde byly děti s lehkým mentálním postižením, vypadalo to, že žádné kázeňské problémy ve třídě nebudou. Najednou se však spolužákům i dětem v jiných třídách, začaly ztrácet nejdříve obyčejné věci – kusy stavebnic, míče, posléze se začaly dětem ztrácet peníze. Protože se žákyni z mé třídy ztratil větší obnos pěněz, který si přinesla do školy a mluvila o něm pouze v naší třídě, tak jsem sledovala své žáky. Opravdu dva z mých žáků byli přistiženi při tom, že v šatně brali cizí věci.
Začalo to prostě nenápadně – tam se ztratilo autíčko, tam zase křídy, oni už pak vážně začali mít pocit, že jsou nedostižitelní, bohužel ten pocit začaly získávat i ostatní děti. Nebylo to, že by byli kleptomani, prostě to nebyla nuda, bylo to nějaké nebezpěčí, podle mě toto tam hrálo roli, oni prostě začali u malých věcí a pak to gradovalo. Kradením prostě zažívali dobrodružství. Nemyslím si, že by se chtěli obohatit, tady prostě šlo o to nebezpečí. Ti kluci zase neměli rodiny, které by jim poskytly výletky, hledačky, běhačky…
Žáci byli v šatně, pravděpodobně vychovateli. Ony se totiž šatny od těch krádeží zamykaly, takže oni si museli vyžádat klíče a jít tam. Právě po jejich návštěvě šatny se ztratila další věc. Oni už si prostě mysleli, že si můžou dovolit všechno, že se na to nikdy nepříjde a udělali chybu. Kradli třeba z multimediální učebny mazací houbu, bez které to ale fakt nejde smazat. Psychologicky jsme každou maminku pozvali zvlášť, to bylo dobré, ale samozřejmě jsme je vystavili situaci, kdy jsme tam byli 3 a ta máma s tím děckem, takže byli trochu pod tlakem. Abych pravdu řekla, není to nic nemorálního, protože ty potřebuješ, aby ta máma tomu uvěřila. Nějdřív v první chvíli řekla, že není možné, aby to dělal. Když jsme jí řekli, že opravdu byli přichyceni, že se přiznali, že měli v aktovce dlouhou dobu ty kradené věci, tak až potom tomu uvěřila.
Podařilo se nám ve spolupráci s rodiči, kteří byli velice rychle zintervenováni a bylo s nimi hovořeno, tento problém vyřešit. Díky rychlé intervenci všech zainteresovaných (výchovné porydkyně, preventistky, psychologa a rodičů) případ dále negradoval a vše bylo vyřešeno sníženými známkami z chování. Žáci pochopili svoje chování a jednání, vrátili skoro všechny věci, které předtím odcizili, omluvili se spolužákům a dále s nimi nebyly žádné další vážné kázeňské problémy. Určitou roli určitě sehrálo i to, že plně nechápali dopad svého chování a jednání, když jim vše bylo vysvětleno, tak to pochopili. Pak už byl vážně klid, nemuseli jsme využít Centra výchovné péče, nebo něčeho takového.