For a situation that could not be completely resolved, I chose the case of a pupil who was a very lively and loud child. During breaks, he slammed doors, knocked over chairs, ran around the classroom. He was stocky and knocked over classmates several times at speed while playing, which was especially dangerous given his strength. He had to be constantly told not to run, because of the possibility of injury not only to himself. But I don't think he wanted to drop anyone on purpose. He wanted to be friends with the children at all costs. But he himself prevented it by his behavior. The children gradually got used to him, he wasn't bad. His enormous activity had to be addressed. He lost focus very easily. He could not handle longer conversations about safe and appropriate behavior. So the teachers chose simple sentences to communicate everything clearly and concisely. They had to talk to him in the fifth grade like a kid in the first grade. The pace and amount of material was too fast for him.
The student was very active. He had a good heart, unstable background. The mother consumed alcohol during pregnancy. He liked to create and make, for example, origami from paper. Family: He lived with his father and grandmother, he did not see his mother, she was not interested in his son.
Diagnosis, Not attending to teaching/Inattention to teaching, Failure to attend class, Violation of classroom/school rules
started writing to the family in the student's diary about his behavior and poor performance, I wrote messages, called my father repeatedly. However, the response from him was minimal when she was already so disinterested and uncooperative. I suggested going to a counseling center. But he didn't want to go to the counseling center. So I proposed, at least the option of only a school psychologist. It was said that there was no consideration that the student was not well. We couldn't give him as much attention as he needed and we couldn't direct him in the few hours at school. Management pressured me over time. In the end, we tried to transfer to another (special) school. After a long appeal, the father agreed to visit the counseling office. The student was diagnosed with ADHD and given medication to calm him down. But he slept after them. At home, however, they did not completely follow the dosage, sometimes they gave him as much as they should, sometimes less, or not at all. You can see for yourself whether the child has had medication or not. Apparently the family didn't take it seriously enough. They knew he had bad behavior, bad grades, that he was off his meds. In time, the father decided that he should transfer to another school, where they could pay more attention to him. He wouldn't be good enough for the sixth grade at our pace. He spoke like he was in kindergarten. They never even went to speech therapy with him. He spoke badly. We asked him where have you been? In the bush. He couldn't do it at all in the fifth grade. We already understood him, but others didn't. His parents didn't go anywhere with him.
Transfer of student, Interview, Cooperation with experts
His wild behavior could not be resolved. Not even after explaining, negotiating. Unfortunately, the solution was to leave. There was no effort or medication. So I take it as a failure to manage the situation. His departure to a new school was probably inevitable, but I regret that we were unable to resolve his problematic behavior and impart more knowledge to him. Whether with or without medication. To this day, I think that if things had been different in their home and he had more firm leadership or if Dad had been talked about more, we could have moderated his wild behavior. Unfortunately, we couldn't solve for him what needed to be solved in this family.
12 let, 5. Třída
Malování, tvoření
Lhaní
Vysokoškolské, učitelství pro 1. stupeň
Pro situaci, kterou se nepodařilo zcela vyřešit, jsem vybrala případ žáka, který byl velmi živé a hlasité dítko. O přestávkách bouchal dveřmi, shazoval židle, běhal po třídě. Byl plnoštíhlý a několikrát v rychlosti srazil při hře spolužáky, což bylo vzhledem k jeho síle obzvlášť nebezpečné. Muselo se mu neustále opakovat, ať neběhá, kvůli možnosti úrazu nejen svého. Nikoho ale podle mě zcela úmyslně shodit nechtěl. Chtěl se s dětmi kamarádit za každou cenu. Svým chováním tomu, ale sám zabraňoval. Děti si na něj postupně zvykly, zlý nebyl. Musela se řešit jeho obrovská aktivita. Ztrácel pozornost velmi jednoduše. Nezvládal tak delší rozhovory o bezpečném a vhodném chování. Vyučující tedy volili jednoduché věty, aby vše sdělili jasně a stručně. Museli s ním v páté třídě mluvit jako s dítětem ve třídě první. Tempo a množství učiva na něj bylo příliš rychlé.
Žák byl velmi aktivní. Měl dobré srdce, nestabilní zázemí. Matka konzumovala v těhotenství alkohol. Rád tvořil a vyráběl například origami z papíru. Rodina: Žil s otcem a babičkou, matku nevídal, neměla o syna zájem.
Začala jsem psát rodině do deníku žáka o jeho chování a špatném prospěchu, psala jsem zprávy, otci opakovaně volala. Odezva od něj však byla minimální, když už byla tak bez zájmu, bez spolupráce. Navrhla jsem zajít do poradny. Do poradny ale chodit nechtěl. Tak jsem navrhovala, alespoň možnost pouze školního psychologa. Nepřicházelo prý v úvahu, že žákovi nic není. Nedokázali jsme se mu věnovat tolik, kolik potřeboval a za těch pár hodin ve škole jsme ho nedokázali usměrnit. Vedení na mě časem tlačilo. Snažily jsme se tedy nakonec o přestup na jinou (speciální) školu. Otec po dlouhodobém apelování svolil k návštěvě poradny. Žákovi bylo diagnostikováno ADHD, dostal léky na zklidnění. Po nich ale pospával. Doma ale nedodržovali zcela dávkování, někdy mu dali, jak měli, někdy méně, či vůbec. Sám pak člověk na dítěti vidí, zda léky mělo či nikoliv. Rodina to zřejmě nebrala dostatečně vážně. Věděli, že má špatné chování, špatné známky, že je bez léků. Časem otec usoudil, že by měl přestoupit na jinou školu, kde by se mu mohli více věnovat. Na šestou třídu už by s naším tempem nestačil. Mluvil jako ve školce. Nechodili s ním ani nikdy na logopedii. Špatně mluvil. Zeptali jsme se ho kde si byl? V křoví. Neuměl vůbec v páté třídě ř. My už jsme mu rozuměli, ale jiní ne. Nechodili s ním rodiče nikam.
Jeho divoké chování se vyřešit tedy nepodařilo. Ani po vysvětlování, domlouvání. Řešení byl bohužel či bohudík až odchod. Nebyla snaha ani léky. Beru to tedy jako neúspěšné zvládnutí situace. Jeho odchod na novou školu byl sice asi nevyhnutelný, ale mrzí mě, že jsme nedokázali vyřešit jeho problémové chování a předat mu více znalostí. Ať už s léky či bez léků. Dodneška si říkám, že kdyby to bylo u nich doma jiné a měl pevnější vedení nebo by se mluvilo na tatínka víc, mohli jsme zmírnit jeho divoké chování. Bohužel jsme mu nedokázali vyřešit to, co se mělo vyřešit v této rodině.