The student attends the second grade of the gymnasium, where I teach mathematics. Since the beginning of September, I observed his low work activity in classes, he often just lay on the bench and showed no interest in anything around him. His absence also began to increase, he was absent especially on the days when tests were to be written. He gave a passive impression in math lessons, he didn't disrupt the lessons in any way, but I could see that he was out of his mind. He couldn't answer a simple question to which he knew the answer for sure only an hour ago. I also noticed fluctuations in his behavior, when silence and passivity in class alternated with days when he showed great interest in the material being discussed. Due to the above-mentioned high absenteeism, his benefit gradually began to deteriorate, which led to a decline in his work commitment. He stopped doing his homework, refused to go to the blackboard, and answered questions with stubborn silence. Often, under the pretext of visiting the toilet, he would leave class and return after a very long time.
The student lives with both parents and is an only child. Both his parents are scientists and don't spend much time at home. They have high demands on their son and often contact the school themselves with questions about their son's welfare. At the same time, they are very careful about their son and for this reason the son does not go to school events. That's why he doesn't really fit into the school team, even if he's not completely excluded from it. He mainly talks about school stuff with his classmates, he doesn't have any circle of close friends. He gives a closed impression in the classroom, he sits alone in the desk by his own decision ("I like peace and when no one disturbs me"). He has no problem with authorities in the form of teachers.
Failure to meet school obligations/unpreparedness for classes, Not attending to teaching/Inattention to teaching, Attendance problems
discussed the situation with the class teacher and also with the school psychologist. However, I didn't learn too much because neither of them had accurate information about the student. I found out that the student has "some psychological problems", but that the parents do not want this information to be spread among teachers and classmates. I wasn't exactly sure how to deal with the student. So I tried my best to accommodate him and make everything easier for him. I offered him personal consultations and various options for correspondence and correction of papers and I put all teaching materials at his disposal. However, I gradually began to see that my efforts were not bearing any fruit.
Support, Cooperation with experts
The student began to abuse my more benevolent approach to him. He almost stopped going to school, and thus not only did he not progress as quickly in mathematics as his classmates, but he also became very distant from the team. The less he attended regular classes, the more he asked me for individual consultations, even outside of my working hours. He often came to these consultations late and unprepared, with zero work commitment, so despite all my efforts, the student was not moving anywhere, and moreover, this method of teaching meant a disproportionate time burden for me. It was also very difficult for me to explain to the other pupils why he hardly goes to school and what is happening to him, when I myself did not have specific information. So I have to state that in the case of this student, my efforts did not fall on fertile ground. I would definitely handle the situation differently next time, most likely with more support in the person of a school psychologist and class teacher, I would get more advice and not tend to solve everything myself. As part of my practice, this case would be a great school for me, which showed me that good will and effort are sometimes not enough, and can even be harmful.
13, sekunda
počítačové hry, archeologie
Vyhýbání se škole,Psychické problémy,Emoční labilita
Mgr., matematika a chemie
Žák navštěvuje sekundu gymnázia, kde vyučuji matematiku. Od počátku září jsem pozoroval jeho nízkou pracovní aktivitu v hodinách, často jen tak ležel na lavici a nejevil o nic kolem sebe zájem. Rovněž se začala zvyšovat jeho absence, chyběl zejména ve dnech, kdy se měly psát testy. V hodinách matematiky působil pasivním dojmem, hodiny nijak nenarušoval, ale viděl jsem, že je duchem mimo. Nedokázal zodpovědět na jednoduchou otázku, na níž ještě minulou hodinu odpověď bezpečně znal. Všímal jsem si rovněž výkyvů jeho chování, kdy se zamlklost a pasivita v hodinách střídala se dny, kdy jevil o probíranou látku velký zájem. Z důvodu výše zmíněné vysoké absence se jeho prospěch začínal postupně zhoršovat, což vedlo k úpadku jeho pracovního nasazení. Přestal plnit domácí úkoly, odmítal chodit k tabuli, na položené otázky odpovídal zarytým mlčením. Často také pod záminkou návštěvy WC odcházel z hodiny a vracel se po velmi dlouhé době.
Žák žije s oběma rodiči a je jedináček. Oba jeho rodiče jsou vědečtí pracovníci a doma netráví příliš mnoho času. Na syna mají vysoké nároky a školu často sami kontaktují s dotazy na synův prospěch. Zároveň jsou na syna velmi opatrní a z tohoto důvodu syn nejezdí na školní akce. Proto příliš nezapadá do školního kolektivu, i když zcela vyloučen z něj není. Se spolužáky se baví převážně o školních věcech, nemá žádný okruh bližších přátel. Ve třídě působí uzavřeným dojmem, z vlastního rozhodnutí sedí v lavici sám (,,Mám rád klid a když mě nikdo neruší”). S autoritami v podobě učitelů problém nemá.
Situaci jsem probíral s třídním učitelem a také se školním psychologem. Příliš mnoho jsem se však nedozvěděl, protože ani jeden z nich neměl o žákovi přesné informace. Zjistil jsem, že žák má ,,nějaké psychické problémy”, ale že rodiče nechtějí, aby se tato informace mezi učiteli a spolužáky nijak rozšiřovala. Přesně jsem si nebyl jistý, jak s žákem jednat. Snažil jsem se mu tedy ze všech sil vycházet vstříc a vše mu zjednodušit. Nabídnul jsem mu osobní konzultace a různé možnosti dopisování případně opravování písemek a dal jsem mu všechny materiály k výuce k dispozici. Postupně jsem však začínal sledovat, že má snaha nenese žádné plody.
Žák začal mého benevolentnějšího přístupu k jeho osobě zneužívat. Téměř přestal chodit do školy a tím nejen že se v matematice neposouval tak rychle, jako jeho spolužáci, ale rovněž se velmi vzdálil kolektivu. Oč méně navštěvoval běžné hodiny, o to více mě žádal o individuální konzultace a to i mimo moji pracovní dobu. Na tyto konzultace přicházel často pozdě a nepřipraven, s nulovým pracovním nasazením, takže i přes veškerou moji snahu se žák nikam neposouval a navíc pro mě tento způsob výuky znamenal neúměrnou časovou zátěž. Bylo pro mě rovněž velmi obtížné vysvětlit ostatním žákům, proč téměř nechodí do školy a co se s ním děje, když jsem já sám neměl konkrétní informace. Musím tedy konstatovat, že v případě tohoto žáka má snaha nepadla na úrodnou půdu. Situaci bych příště rozhodně řešil jinak, nejpíše s větší oporou v osobě školního psychologa a třídního učitele, nechal bych si více poradit a neměl tendenci všechno řešit sám. V rámci mé praxe pro mě by tento případ velkou školou, která mi ukázala, že dobrá vůle a snaha někdy nestačí, ba i může uškodit.