The student was not a bad boy, he just always had trouble keeping his mouth shut. Since this is one of the things that I can't tolerate well, I always try to guide the students so that communication can take place at a decent level and that we can adequately discuss problems. The basis of good behavior. The student never understood this, he always had to have the last word and behaved arrogantly with classmates who were not among his best friends, but also with teachers for whom he had no respect. When we went on a year-end trip to the zoo, he interrupted the tour guide's explanation the entire bus ride, turned off the overhead speakers, was loud and laughed all the time. He was sitting in the front seats of the bus, so his behavior was even more outrageous because my colleague and I had him right next to us. At one point, the bus driver also began to complain that the student's behavior was bothering him. We expressed our complaint several times, of which the pupil responded to one of the driver's calls by saying: 'Then let him put on headphones if it bothers him so much.' That was the last straw. I was very disappointed and surprised by such a statement. Even the tour guide was taken aback, not to mention the bus driver. I was very shy and didn't know what to do.
The pupil was very active, extroverted, the boys in his group liked him and laughed at his jokes, although they never got involved as intensely as he did. Maybe it gave him a sense of superiority, because his classmates supported him with their laughter, but at the same time, they were never able to do something like that.
Verbal aggression, Verbal disruption of lessons
had to calm myself down a lot. First, I apologized to the guide and the driver for the student's behavior. They basically understood it, but the student didn't realize anything - he didn't even stop at his heated arrogant statement. There was one free seat on the bus. I sent him there immediately. I'm not sure why I didn't put him there right away. I accompanied him to the place and told him that we would sort it out. He looked at me silently, but I didn't feel any apology or desire to apologize or guilt from him. When we returned from the trip, I revisited the incident at school. I consider it a mistake that I solved the situation in front of the whole class. I thought it would make the student think more about what he did. I informed the class about the whole event from the bus. Only a few faces laughed, mostly the student's good friends. The rest looked at me rather uncomprehendingly - as if they didn't understand how a student could say such a thing. I wrote out a warning to the student and gave it to him, saying that he must bring it to me as soon as possible, signed by his legal representative. Everything happened in front of the whole class. At the same time, I informed him that he would not be coming with us on the next trip. I gave him an explicit ban. He began to look disapproving and I finally began to feel that the incident had affected him somehow. I made a mistake right after that when I gave the same ban to his three best friends, who supported and disturbed his behavior the whole way on the bus.
Consequences, Transfer of student 
The result did not bring anything good. As soon as I banned the student's three best friends from going on another trip, all three of them started laughing. Like they're proud to be in it together. All of the student's disapproving expression suddenly disappeared. They didn't seem to regret not going on the trip. I felt like the whole thing was out of my hands. But I couldn't do anything anymore. In the long run, nothing has changed. Only time and then a transfer to another school changed the student.
12, sekunda na osemročnom gymnáziu
futbal
RNDr. – matematika, nemecký jazyk
Žák nebyl zlý chlapec, jen měl vždy problém udržet jazyk za zuby. Jelikož pro mě je to jedna z věcí, kterou neumím dobře snášet, snažím se vždy žáky vést k tomu, aby komunikace mohla probíhat na slušné úrovni a abychom si mohli problémy adekvátně prokonzultovat. Základ slušného chování. Toto žák nikdy nechápal, vždy musel mít poslední slovo a arogantně jednal se spolužáky, kteří nepatřili mezi jeho nejlepší přátele, ale i s učiteli, před kterými neměl respekt. Když jsme ke konci školního roku jeli na výlet do zoo, celou cestu autobusem přerušoval výklad průvodkyně, vypínal reproduktory nad hlavami, byl hlučný a neustále se smál. Seděl v předních sedadlech autobusu, takže jeho chování bylo ještě více pobuřující, protože jsme ho měli s kolegyní přímo u sebe. V jednom momentu se začal stěžovat i řidič autobusu, že ho žákovo chování ruší. Stížnost jsme vyjádřili několikrát, z čehož na jednu výzvu řidiče reagoval žák slovy: 'Tak ať si dá sluchátka, když mu to tak vadí.' To byla poslední kapka. Byla jsem velmi zklamaná a zaskočená takovým výrokem. Zaskočená zůstala i průvodkyně, nemluvě o řidiči autobusu. Velmi jsem se styděla a nevěděla jsem, co mám dělat.
Žák byl velmi aktivní, extrovertní, kluci v jeho partě ho měli rádi a smáli se jeho vtipům, i když se nikdy nezapojili tak intenzivně jako on. Možná mu to dávalo pocit určité nadřazenosti, protože jeho spolužáci ho svým smíchem podporovali, ale zároveň se na něco podobného nikdy nezmohli.
Musela jsem se velmi uklidňovat. Nejprve jsem se omluvila průvodkyni a řidiči za žákovo chování. Oni to v podstatě chápali, ale žák si ničeho neuvědomoval – ani nad svým vyhroceným arogantním výrokem se nepozastavil. V autobusu bylo jedno volné místo. Okamžitě jsem ho tam poslala. Nejsem si jistá, proč jsem ho tam neposadila hned. Doprovodila jsem ho na místo a řekla jsem mu, že si to ještě vyřídíme. Potichu na mě hleděl, ale žádnou omluvu nebo chuť se omluvit, či pocit viny jsem z něj necítila. Když jsme se vrátili z výletu, ve škole jsem se k incidentu vrátila. Za chybu považuji, že jsem situaci řešila před celou třídou. Myslela jsem, že to žáka donutí zamyslet se nad tím, co udělal, více. Informovala jsem třídu o celé události z autobusu. Jen pár tváří se zasmálo, většinou žákovi dobrí přátelé. Zbytek na mě hleděl dost nechápavě – jakože nerozuměli, jak mohl žák něco takového říct. Vypasla jsem žákovi napomenutí a dala mu ho s tím, že mi ho musí co nejdříve přinést podepsané zákonným zástupcem. Vše se dělo před celou třídou. Zároveň jsem mu oznámila, že na další výlet s námi nepojede. Dala jsem mu výslovný zákaz. Začal se tvářit nesouhlasně a konečně jsem začala mít pocit, že ho incident nějak zasáhl. Chybu jsem udělala hned poté, když jsem stejný zákaz dala i jeho třem nejlepším přátelům, kteří ho v chování celou cestu autobusem podporovali a rušili také.
Výsledek nepřinesl nic dobrého. Jakmile jsem dala zákaz jít na další výlet i třem nejlepším přátelům žáka, začali se všichni tři smát. Jako by byli hrdí, že jsou v tom spolu. Najednou se vytratilo i veškeré žákovo nesouhlasné tváření. Nevypadali, že by jim bylo líto, že na výlet nepůjdou. Měla jsem pocit, že se mi to celé vymklo z rukou. Už jsem ale nemohla nic dělat. Z dlouhodobého hlediska se nic nezměnilo. Žáka změnil až čas a poté přestup na jinou školu.