After returning to school after the end of distance learning, I began to observe hostile behavior between two students. Inappropriate behavior was manifested, for example, by scathingly commenting on the other student's answers during the lesson, attempts to ridicule, cursing or taking things during breaks. Fortunately, the students never resorted to physical aggression, but the mutual animosity was quite clear.
The pupils attended the 5th year of elementary school, it was a selective class. Most of the students in the class were very intelligent, which was also true for both boys. There had never been any trouble with them until this moment. Overall, it was a relatively uneventful class. Sometimes it was necessary to deal with the fact that some pupils were too noisy, but no serious problems ever occurred in the class.
Verbal aggression
dealt with the first signs of inappropriate student behavior only by yelling at them. Although this always worked at the given moment, it only had a short-term effect. I think that after a week it was already clear to me that just admonishing and yelling won't lead anywhere. So I took both students outside the classroom during recess to talk to them. I told them that if they continued this behavior I would have to inform the parents and asked them what the problem was with them. They both responded in a fairly similar way: 'When I absolutely can't stand him anymore.' Although they were not able to tell me what exactly they were provoking each other to do, it was clear that this was not a dispute arising from any specific incident. In short, they didn't sit down personally at the moment. Since these were intelligent boys, I wanted them to think for themselves whether their behavior made sense and what was best for them. I think I said something along the lines of, 'You have two options. You're either going to be here endlessly arguing and ruining the last few months with this class, or you're just going to stop paying attention to each other. So I think it's much easier and more pleasant to be nice to other people, or if that's not possible, to simply ignore them than to keep cursing each other.' Both boys looked annoyed, but agreed to give it a try.
Agreement, Interview, Warning
After our conversation, I returned to class with the students. They both looked quite yelled and angry that day. They were in a bad mood for a few more days, but they kept their word and stopped noticing each other. In a few days, their good mood returned and they basically ignored each other until the end of the year. In June, I noticed that they started communicating with each other again. To my surprise, and especially great joy, it seemed that they became friends again.
2 žáci: 10 let, 5. třída
počítačové hry, sport
Vysokoškolské vzdělání v magisterském studiu Učitelství pro 1. stupeň ZŠ
Po návratu do školy po skončení distanční výuky jsem začala pozorovat nepřátelské chování mezi dvěma žáky. Nevhodné chování se projevovalo např. jízlivým komentováním odpovědí druhého žáka během výuky, snahami o zesměšnění, nadávkami nebo braním věcí o přestávkách. Žáci se naštěstí nikdy neuchýlili k fyzické agresi, ovšem vzájemná nevraživost byla zcela zřetelná.
Žáci navštěvovali 5. ročník ZŠ, jednalo se o výběrovou třídu. Většina studentů ve třídě byla velmi inteligentní, což platilo i pro oba chlapce. Až do tohohle okamžiku s nimi nikdy nebyly žádné potíže. Celkově se jednalo o relativně bezproblémovou třídu. Občas bylo potřeba řešit, že byli někteří žáci příliš hluční, ale žádné závažné problémy se ve třídě nikdy nevyskytly.
První projevy nevhodného chování žáků jsem řešila pouze okřikováním. To sice v daný okamžik vždy zabralo, ale mělo pouze krátkodobý efekt. Myslím, že tak po týdnu mi už bylo jasné, že pouhé napomínání a okřikování nikam nepovede. Vzala jsem tedy oba žáky o přestávce mimo třídu, abych si s nimi promluvila. Řekla jsem jim, že pokud budou s takovýmto chováním pokračovat, budu o tom muset informovat rodiče, a zeptala jsem se jich, co mají spolu za problém. Oba reagovali dost podobným způsobem: 'Když já už ho absolutně nemohu vystát.' Nebyli mi sice schopni říct, čím přesně se navzájem tak popuzují, ale bylo jasné, že se nejedná o spor vzniklý nějakým konkrétním incidentem. Zkrátka si momentálně neseděli osobnostně. Jelikož se jednalo o inteligentní chlapce, chtěla jsem, aby se sami zamysleli nad tím, zda má jejich chování smysl, a co je pro ně nejlepší. Myslím, že jsem řekla něco v tomto smyslu: 'Máte dvě možnosti. Buď se tady budete donekonečna hádat a kazit si posledních pár měsíců s touto třídou, nebo si prostě přestanete jeden druhého všímat. Já si teda myslím, že je mnohem snazší a příjemnější se k ostatním lidem chovat hezky, nebo když to nejde, tak je zkrátka ignorovat než si furt nadávat.' Oba chlapci vypadali naštvaně, ale souhlasili, že to teda zkusí.
Po našem rozhovoru jsem se vrátila s žáky na hodinu. Ten den vypadali oba dost zakřiknutě a naštvaně. Nepříliš dobrá nálada je provázela ještě několik dnů, ale dodrželi to, co řekli, a přestali si jeden druhého všímat. Za několik dnů se jim vrátila i dobrá nálada a vzájemné ignorování jim vydrželo v podstatě až do konce roku. V červnu jsem si všimla, že spolu opět začali komunikovat. K mému překvapení, a hlavně velké radosti, to vypadalo, že se opět začali kamarádit.