So the boy has been diagnosed with ADHD with aggression. Which means that he immediately reacted to any verbal subject or even any look with abbreviated actions. It was either that he started yelling at the other person, or he also strangled or hit someone. Right after that, however, came the matter when he began to evaluate, as it were. This means that he started regretting it terribly and apologizing to everyone that he didn't want to do it. Quite typical when he doesn't have enough dopamine in his head and then he realizes what he's done. Mostly it was very difficult to evaluate the situation or to explain to him that the reaction was not adequate at all, that perhaps no one was mocking him at all, that someone just went and looked at him, that he met him and it wasn't that he wanted to do something to him. But he probably already had such experience that the children automatically knew that he was going for the first one. This means that he responds immediately to any nickname or anything. So the kids were mocking him, right? And he started right away even on a small matter.
Pupil: diagnosed with ADHD with aggression, put on medication but often adjusted due to pupil development
Diagnosis, Emotional outbursts, Physical aggression
actually had a female assistant, but not for him, but the female assistant and I knew that we had to be really present in the classroom. Which we did well. The only thing that could be done was that we were in a completely different part of the building, where there were no other classes at all, which was good. This proved to us that it was manageable. Of course, for example, circles or going home, we couldn't completely control that. But the communication with the mother took place, but the mother was of the opinion that he should not go to the mainstream elementary school, but to the practical elementary school. Based on his intellect, we don't think he belonged there, but there was a behavior problem, yes. The problem came in the fifth grade, when we could no longer withstand the constant daily attacks. The problem mainly arose when they moved to other classes. I wanted to communicate that we should not move at all or that there would be increased surveillance, which there was. But his conditions were getting worse. My class stuck with him. He had no problem at all in the team, he was perfectly integrated. But then it was that actually my class had conflicts with the whole school because they stood up for him. And every day my class was solved, and to this day I think it was a good class. The integration, because I can't talk about inclusion now, but the integration in my class was perfect. But inclusion in the whole school did not work. The school didn't want to make changes for one. The question then is to what extent it is treading the path for the child, but he will also have to work one day, but perhaps he will choose a job where he may not have so many people around. I don't know to what extent this is correct, but I consider it my failure that I didn't save him.
Support, Transfer of student, Interview, Cooperation with experts
He then transferred to a practical primary school, where there is a class with children with behavioral disorders. It normally went through the pedagogic-psychological consultation. Mom wanted it, I didn't want it, because I think the boy had extra.
10, 5. ročník
neměl
Fyzické násilí,Vulgární vyjadřování
Mgr., Učitelství prvního stupně, Speciální pedagogika
Chlapec teda má diagnostikované ADHD s agresivitou. Co znamená, že na jakýkoliv slovní podmět nebo jakýkoliv třeba i pohled reagoval hned zkratkovitým jednáním. Buďto to bylo, že začal na toho druhého křičet a nebo taky škrtil nebo někoho udeřil. Hned potom ale přišla věc, kdy on začal jakoby hodnotit. To znamená, že toho začal strašně litovat a všem se omlouvat, že to nechtěl udělat. Úplně typický to, kdy nemá dostatek dopaminu v hlavě a pak si uvědomí, co udělal. Většinou bylo strašně těžký vyhodnotit situaci nebo vysvětlit mu, že ta reakce nebyla vůbec adekvátní, že třeba vůbec nikdo se mu neposmíval, že jenom někdo šel a podíval se na něj, že ho potkal a nebylo to, že už mu chce něco udělat. Ale on už měl asi zkušenost takovou, že automaticky věděly děti, že jde na první dobrou. To znamená, že na jakoukoli přezdívku nebo cokoliv hned reaguje. Takže ty děti se mu posmívali, že jo. A on i na drobnost hned vystartoval.
Žák: diagnostikované ADHD s agresivitou, nasazena medikace, ale často upravovaná kvůli vývoji žáka
Já jsem měla vlastně paní asistentku, ale ne k němu, ale s paní asistentkou jsme věděli, že musíme být opravdu přítomny ve třídě. Což jsme udělaly dobře. Akorát to šlo udělat v tom, že my jsme byli teda úplně v jiné části budovy, kde vůbec jiné třídy nebyly, což bylo dobré. To se nám osvědčilo, že to bylo uhlídatelné. Samozřejmě třeba kroužky nebo odchod domů, to jsme úplně uhlídat nemohli. Ale komunikace s maminkou probíhala, ale maminka byla toho názoru, že by neměl být na základní škole běžného proudu, ale na ze základní škole praktické. Podle jeho intelektu tam podle nás nepatřil, ale problém v chování byl, to ano. Problém přišel v páté třídě, kdy jsme už nemohli ustát neustále denní ataky. Problém nastával hlavně ve chvílích, kdy se přesouvali i do jiných tříd. Já jsem chtěla vykomunikovat to, abychom se vůbec nepřesunovali nebo aby tam byl zvýšený dozor, což byl. Ale ty jeho stavy se prohlubovaly. Moje třída držela při něm. Neměl v kolektivu vůbec problém, on byl perfektně začleněný. Ale pak to bylo, že vlastně moje třída měla konflikty s celou školou, protože oni se ho zastávali. A každý den se řešila moje třída, kdy si do dneška myslím, že to byla hodná třída. Ta integrace, protože to nemůžu mluvit o inkluzi teď, ale integrace v mé třídě byla perfektní. Ale inkluze v celé škole to nefungovalo. Škola nechtěla kvůli jednomu udělat změny. Tam se pak jedná o to, do jaké míry je to vyšlapávání cesty tomu dítěti, ale on taky jednou bude muset dělat v práci, ale třeba si vybere práci, kde třeba nebude mít okolo tolik lidí. Nevím, do jaké míry je to správně, ale beru to jako svoje selhání, že jsem ho neuchránila.
On pak přestoupil do základní školy praktické, kde je třída s dětmi s poruchami chování. Šlo to normálně přes pedagogicko-psychologickou poradnu. Maminka to chtěla, já jsem to nechtěla, protože si myslím, že kluk měl navíc.