We first encountered the student's problematic behavior when he transferred to us from elementary school in the seventh grade. From the first lessons, the student deviated considerably from the ranks of his classmates and tried to constantly draw attention to himself. We encounter this kind of behavior quite often, so in the beginning I warned him only verbally. However, his behavior did not abate, on the contrary. During breaks, he spoke profanity and threw various objects around the class - food, sponge, chalks. He even hit his classmates several times. Admonitions, notes, private conversations did not help, so I was forced to turn to the student's mother. She herself turned to the social-legal child protection authority, stating that the child is unmanageable and she does not know how to deal with him. The next steps were already consulted with the social worker, the mother was only minimally involved and strictly refused the invitation to the school. The situation was saved by the onset of the covid pandemic, and thus the transfer of teaching to the online space. The student was under the supervision of his mother every day, and when I sent an email with a complaint, she was able to look after her son. I'm honestly not sure how it would have turned out if classes had gone on as normal. He also drew other classmates to his side, and thus the class became unmanageable and learning very mentally demanding.
The student lived with his grandparents in Slovakia since birth, as the mother was a drug addict and therefore unable to take care of the child. In Slovakia, he belonged to average pupils and could boast of a distinction on his report card. At the age of 12, the mother applied for her son's custody, which the court eventually granted. So the student moved to his mother in the Czech Republic, where he lived with her, her new husband and half-brother. The mother immediately forbade the boy's contact with his grandparents. The role of the pupil in the family was apparently a 'guardian element'. He had to go home immediately after school to take care of his younger sibling. He never mentioned any hobbies or interests. He did not attend leisure clubs or go out with his friends, which of course reflected in his behavior in class, where he tried to be the center of attention. He became popular in the class, especially with the boys with worse grades. He earned their admiration for his outspokenness and ability to talk back to the authorities, so they often supported him in his indiscipline. On the other hand, the girls were often worried about his rude behavior and avoided him very much.
Violation of classroom/school rules, Verbal aggression
When we first started dealing with the student's indiscipline, I turned to the mother, who immediately distanced herself from him and in all cases referred me to the OSPOD worker. She did not want to participate more deeply in his correction. I also communicated many times with the grandparents, who were very unhappy with the student's behavior. With the help of a social worker, we managed to convince the mother to lift the ban on communication with the grandparents. We promised ourselves a lot of help from this step, but unfortunately the boy was already completely in 'his own world'. The social worker worked not only with the student, but mainly with his mother, whom she taught how to work with her son, how to support him, how to praise him and generally participate in his behavior. The mother proved herself only during the covid pandemic, when the teaching was transferred to an online environment and her duty was to supervise her son. In my opinion, this situation saved us from more demanding interventions that would surely await us.
Interview, Cooperation with experts
As I already mentioned, the main cause of the student's inappropriate behavior was a bad family setting. The boy lacked attention from his parents and the overall opportunity to 'goof off', which other pupils were provided by leisure clubs. However, the positive results of working with his mother were only very short-lived, so when the pupil finished compulsory schooling, the court decided to return him to the care of his grandparents. I believe that returning to his grandparents in Slovakia was the best step for the boy. I can't say I'm happy with how the situation was resolved, but the boy's social worker and I did the best we could.
13–15 let, 7. – 9. ročník
žádné
Lhaní,Podvody,Neúcta k autoritám,Vulgární vyjadřování
Magisterské (výtvarná výchova, ruský jazyk)
Setkali jsme se s problémovým chováním žáka poprvé, když k nám přestoupil ze základní školy v sedmé třídě. Od prvních hodin žák značně vybočoval z řad spolužáků a snažil se na sebe neustále upozorňovat. S takovým chováním se setkáváme poměrně často, takže jsem jej ze začátku upozorňovala pouze slovně. Jeho chování však nepolevovalo, právě naopak. O přestávkách se vyjadřoval vulgárně a házel po třídě různé předměty – jídlo, houbu, křídy. Dokonce několikrát zasáhl i spolužačky. Nepomáhalo napomenutí, poznámka, soukromé rozhovory, a tak jsem byla nucena se obrátit na matku žáka. Ta se sama obrátila na orgán sociálně-právní ochrany dětí s tím, že dítě je nezvladatelné a sama si s ním neví rady. Další kroky byly již konzultovány se sociální pracovnicí, matka se zapojovala jen minimálně a pozvání do školy striktně odmítala. Situaci zachránil nástup covidové pandemie, a tedy přenesení výuky do online prostoru. Žák byl denně pod dohledem matky, a když jsem poslala email se stížností, dokázala si syna pohlídat. Upřímně si nejsem jistá, jak by to dopadlo, kdyby výuka probíhala normálně. Strhával na svou stranu i ostatní spolužáky, a třída se tak stávala nezvladatelnou a učení velmi psychicky náročným.
Žák žil od narození u prarodičů na Slovensku, jelikož matka byla drogově závislá, a tedy neschopná se o dítě postarat. Na Slovensku patřil k průměrným žákům a mohl se chlubit vyznamenáním na vysvědčení. Ve 12 letech matka požádala o navrácení syna do péče, jemuž soud nakonec vyhověl. Žák se tedy přestěhoval za matkou do České republiky, kde žil spolu s ní, jejím novým manželem a nevlastním bratrem. Matka kontakt chlapce s prarodiči okamžitě zakázala. Role žáka v rodině byla dle všeho 'hlídací prvek'. Po škole musel okamžitě domů, aby se staral o mladšího sourozence. Nikdy se nezmínil o nějakých koníčcích či zájmových aktivitách. Nenavštěvoval volnočasové kroužky, ani nechodil s kamarády ven, což se samozřejmě odráželo na jeho chování ve třídě, kdy se snažil být středem pozornosti. Ve třídě se stal oblíbeným hlavně u chlapců s horším prospěchem. Za jeho prostořekost a schopnost odmlouvat autoritám si vysloužil jejich obdiv, a tak jej často v nekázni podporovali. Na druhou stranu, dívky z jeho hrubého chování měly často obavy a velmi se mu stranily.
Když jsme žákovo nekázeň začali řešit prvně, obrátila jsem se na matku, která se od něj okamžitě distancovala a ve všech případech mě odkazovala na pracovnici OSPOD. Nechtěla se hlouběji účastnit jeho nápravy. Mnohokrát jsem komunikovala i s prarodiči, kteří z chování žáka byli značně nešťastní. Za pomoci sociální pracovnice se nám podařilo přesvědčit matku, aby zrušila zákaz komunikace s prarodiči. Slibovali jsme si od tohoto kroku velkou pomoc, ale chlapec byl bohužel již naprosto ve 'svém světě'. Sociální pracovnice pracovala nejen s žákem, ale hlavně s jeho matkou, kterou učila, jak se synem pracovat, jak mu být oporou, jak jej chválit a vůbec se podílet na jeho chování. Matka se osvědčila, až v době covidové pandemie, kdy se výuka přenesla do online prostředí a její povinnost byla na syna dohlížet. Dle mého názoru nás tato situace zachránila před náročnějšími zákroky, které by nás jistě čekaly.
Jak jsem již zmiňovala, hlavní příčinou nevhodného chování žáka bylo špatné nastavení rodiny. Chlapci chyběla pozornost ze strany rodičů a celková možnost se 'vyblbnout', kterou jiným žákům poskytovaly volnočasové kroužky. Pozitivní výsledky práce s matkou však byly jen velmi krátkodobé, a tak v době, kdy žák končil povinnou školní docházku se soudně řešilo jeho navrácení do péče prarodičů. Věřím, že navrácení k prarodičům na Slovensko byl pro chlapce nejlepší krok. Nemůžu tvrdit, že jsem spokojená s vyřešením situace, ale dělaly jsme se sociální pracovnicí pro chlapce to nejlepší, co jsme mohly nabídnout.