The situation occurred a few years ago, when I was still teaching at a secondary vocational school. At the beginning of the school year, I always agreed with the students on the terms of classification and the conclusion of grades for the semester. This meant certain percentages of maximum absences, which coincided with the terms of the school rules, and then a certain number of grades per semester, from which I compiled the final grade. For the most part, there were no problems with this, only sometimes I had to agree with the students on a certain replacement, because they had few grades for various reasons. The student was not affected by the problem with absence thanks to his IEP, his absence was not recorded in the system. In the first semester, when he was in the third year, we ran into a problem with grades together - he only had one, it was January, so I had to catch up on some grades in order to classify him. We had agreed on a replacement job, which he was supposed to hand in to me at the given hour in question. At the beginning of the lesson, I told the student that we would solve our issues together at the end of the lesson, and I taught for 40 minutes, saying that I didn't know yet if he really had the substitute performance or not. When I asked him at the end of the lesson to show it to me, saying that I would enter a grade for it into the system by the next lesson, the student informed me that he had nothing and had not worked it out. He said he was very sorry but that he 'just didn't have time'. I asked why he didn't do it and he said he 'didn't know', and when I asked him afterwards what he suggested we do with his grades if this wasn't the way, he very reluctantly said he had no idea. At that moment, I told the student that if he does not show effort and does not make up his grades, I will not be able to classify him, even taking into account his IEP. I didn't expect the student's outburst at that moment - he got up from his chair and very loudly told me why I shouldn't "classify him". Quite shocked, I repeated to him that it was because he had no grades and that this was a necessary condition for classification - at that moment the student angrily pushed the table in front of him, kicked the chair he was sitting on, and started cursing in the spirit of I must be making fun of him, visibly very upset.
At the time, the student was a student in the third year of a secondary vocational school, already an adult. He was an intelligent student, but he usually did not get very good grades because school was not a priority for him and he often shirked his duties according to his teachers. Already from the second year, the pupil was educated according to the IEP established after agreement with the parents, due to the intensive number of hockey training sessions and matches. This meant that the student's attendance stopped being recorded, and hand in hand with this, the student began to attend classes less, much to the displeasure of many cantors. He was often not aware of assigned tasks or lost track of his school duties. His relations with the class also worsened, which were united in the fact that the student does train, but mostly just avoids school. So often, if the student was solving something with the teachers in class, someone from the class would comment on his school affairs. The student's aggression has already manifested itself several times, in the worst case during the skiing course he took with his class in the second year, when he got drunk on smuggled alcohol and pulled a knife on his classmate during an argument.
Emotional outbursts
The student's outburst took place in front of the entire class as the others prepared to leave the classroom. I was very surprised by his aggressive outburst, and before I could react adequately, one of the other students started shouting aggressively at the student, asking if he was normal, and one of the other classmates joined in and called the student vulgar. At that moment I got up from the table, and I will admit, I tried to stay away from the student, because he was visibly affected, and he was not a child, but an eighteen-year-old athlete, and I was afraid at that moment what might happen. I didn't speak to him at first, but to his classmates, who were just teasing him at that moment, and I asked them not to speak to the student at all and to leave the classroom. Then I told the student that I would come back to clear the table, and I left with the others in the corridor. I closed the door behind me and stayed in front of the classroom, where I tried to process the situation myself. It took a while for the student to wait, when I returned to the classroom, he was visibly calmer. I invited him to pack his things and if he was calm, to move to the next class, that we would talk about his grades another time, if that was okay. The student did not answer me and started packing his things with quick, violent movements. I could see that he was not calm, and since I thought at that moment that it was not a good idea to send him to his classmates, who had their own opinion about his outburst and there would probably be a fight in the class, I sent him back to the boarding school with the fact that I will handle everything with the other teachers. The student agreed and left.
Transfer of student 
It turned out that it was a good idea not to send the student back to the rest of the class - after talking with colleagues, I learned that the class was very upset by his performance and took a very negative attitude towards him. On another solution, we worked together with the student's class teacher, who went to her class that very day and persuaded them not to solve the whole matter with the student and leave it to the teachers to solve. Later on, my communication and cooperation with the student was difficult - in the given semester, the substitute performance was finally enough, but in the next semester, a similar problem appeared and I could not give him the final grade. A similar aggressive outburst did not happen again, but the pupil's attitude towards school got worse and worse. , he didn't come.
18 let, 3. Ročník SOŠ
Sport - hokej
Lhaní
Magisterské – učitelství odborných předmětů pro SŠ
K situaci došlo před pár lety, kdy jsem ještě učila na střední odborné škole. Vždy už na začátku školního roku jsem se s žáky domlouvala na podmínkách klasifikace a uzavření známek za pololetí. To znamenalo určitá procenta maximální absence, což se shodovalo s podmínkami školního řádu, a potom určitý počet známek za pololetí, ze kterých jsem sestavovala výslednou známku. Většinou s tímto nebyly problémy, jen někdy jsem se se studenty musela domluvit na určitém náhradním plnění, protože známek měli z různých důvodů málo. Žák se problém s absencí netýkal díky jeho IVP, do systému se jeho absence nezapisovala. V prvním pololetí, když byl ve třetím ročníku, jsme společně ale narazili na problém se známkami – měl pouze jednu, byl leden a bylo třeba tedy nějaké známky dohnat, abych ho mohla klasifikovat. Byli jsme společně domluvení na náhradní práci, kterou mi měl odevzdat v dané hodině, o které je řeč. Na začátku hodiny jsem žákovi řekla, že spolu naše záležitosti vyřešíme na konci hodiny, a odučila jsem 40 minut s tím, že jsem zatím nevěděla, jestli náhradní plnění opravdu má nebo ne. Když jsem ho na konci hodiny vyzvala, aby mi ho ukázal s tím, že do příští hodiny mu zadám známku za něj do systému, oznámil mi žák, že nic nemá a nevypracoval. Řekl, že se moc omlouvá, ale že na to 'prostě neměl čas'. Zeptala jsem se, proč si ho neudělal a na to mi odpověděl že 'neví', stejně když jsem se ho poté zeptala, co tedy navrhuje, abychom s jeho známkami udělali, když toto není cesta, velmi neochotně řekl, že nemá tušení. Žákovi jsem v tu chvíli řekla, že pokud neprojeví snahu a nedoplní si známky, ani s přihlédnutím k jeho IVP ho nebudu moci klasifikovat. Žákův výbuch jsem v tu chvili nečekala – vstal ze židle a velmi hlasitě na mě vyjel, proč bych 'ho jako neměla klasifikovat'. Celkem šokovaná jsem mu opakovala, že je to proto, že nemá známky, a že to je nutná podmínka klasifikace – v tu chvíli žák zlostně odstrčil stůl před sebou, kopl do židle, na které seděl, a začal nadávat v duchu toho, že si z něj snad dělám legraci, viditelně velmi rozčilený.
Žák byl v dané době žák třetího ročníku střední odborné školy, už zletilý. Byl inteligentní student, ale většinou neměl příliš dobré známky, protože pro něj škola nebyla prioritou a často se podle učitelů vykrucoval ze svých povinností. Už od druhého ročníku byl žák vzděláván podle IVP zřízenému po domluvě s rodiči, a to kvůli intenzivnímu počtu hokejových tréninků a zápasů. To znamenalo, že se přestala zaznamenávat žákova docházka, a ruku v ruce s tím začal žák méně docházet do vyučování, k nelibosti mnoha kantorů. Často si tak nebyl vědom zadaných úkolů nebo ztrácel přehled o svých školních povinnostech. Zhoršily se i jeho vztahy se třídou, která stála zajedno v tom, že žák sice trénuje, ale že většinou se škole jen vyhýbá. Často tedy, pokud žák v hodinách něco řešil s učiteli, někdo ze třídy jeho školní záležitosti komentoval. Agresivita se už několikrát u žáka projevila, v nejhorším případě během lyžařského kurzu, který absolvoval se třídou ve druhém ročníku, kdy se opil propašovaným alkoholem a vytáhl na svého spolužáka při hádce nůž.
Žákův výbuch se odehrál před celou třídou, když se ostatní chystali k odchodu z učebny. Byla jsem jeho agresivním výbuchem velmi překvapená, a než jsem stačila adekvátně zareagovat, jedna z dalších studentek začala po žákovi útočně křičet, jestli je normální, k tomu se přidal jeden z dalších spolužáků a ten žáka rovnou vulgárně oslovil. V tu chvíli jsem vstala od stolu, a přiznám se, snažila jsem se držet dál od žáka, protože byl viditelně v afektu, a nebylo to žádné dítě, ale osmnáctiletý sportovec, a měla jsem v tu chvíli strach, co by se mohlo stát. Nemluvila jsem nejdřív na něj, ale na jeho spolužáky, kteří ho v tu chvíli jen dráždili, a vyzvala jsem je, aby na žáka vůbec nemluvili a všichni se odebrali z učebny pryč. Potom jsem žákovi řekla, že se ještě vrátím, ať si srovná stůl, a odešla jsem s ostatními na chodbu. Zavřela jsem za sebou dveře a zůstala před učebnou, kde jsem se snažila sama situaci zpracovat. Na žáka chvilka čekání zabrala, když jsem se vrátila do třídy, byl viditelně klidnější. Vyzvala jsem ho, ať si sbalí věci a jestli je v klidu, ať se přesune na další hodinu, že o jeho známkách si ještě promluvíme jindy, jestli je to tak v pořádku. Žák mi neodpověděl a začal si rychlými, prudkými pohyby balit věci. Viděla jsem, že v klidu není, a protože jsem si v tu chvíli říkala, že není dobrý nápad ho poslat za jeho spolužáky, kteří měli na jeho výbuch svůj vlastní názor a asi by se ve třídě strhla hádka, poslala jsem ho zpátky na internát s tím, že u dalších vyučujících všechno vyřídím. Žák souhlasil a odešel.
Ukázalo se, že bylo dobré neposílat žáka zpět za zbytkem třídy – po rozhovoru s kolegy jsem se dozvěděla, že třída byla z jeho výstupu velmi rozrušená a zaujala k němu velmi negativní postoj. Na dalším řešení jsme spolupracovali s žákem třídní učitelkou, která ještě ten den za svou třídou zamířila a domluvila jim, aby celou záležitost s žákem neřešili a nechali to na řešení učitelů. Moje komunikace a spolupráce s žákem byla později obtížná – v daném pololetí sice nakonec náhradní plnění stačilo, ale v pololetí dalším se objevil podobný problém a výslednou známku jsem mu uzavřít nemohla. Podobný agresivní výbuch se neopakoval, ale žákův přístup ke škole se čím dál víc zhoršoval, v dalším ročníku jsem ho již neučila, ale z toho co vím, nakonec nebyl napoprvé připuštěn k maturitě, a když se pak měl dostavit ke zkoušce ve svém prvním termínu, nepřišel.