The situation when, in my opinion, I did not behave in the best way happened at the beginning of my teaching experience. I was fresh out of school and didn't have much experience with problematic student behavior. There was a little girl in my class who was diagnosed with ADHD. She was very outgoing and always wanted to be the center of attention. She was disruptive in class, didn't do her work and was often quite rude. This behavior was repeated literally every day. One day we had a big break, and when the weather is nice, we used to go to the school yard with the children. Recess ended and we went back to class. The class started and I suddenly noticed that the little girl was nowhere to be found. Together with the teacher's assistant, we started looking for her. I started to panic and worry that the little girl had left school alone. Together with the assistant, we searched the whole school. After some time we found the little girl. She was sitting in the corner where the children had games at recess. She was playing with some toy there without excitement. At that moment, a huge stone fell from my heart, but I also felt anger.
The pupil involved in the situation was very much her own. She was diagnosed with ADHD. She was not very popular in class due to her over-the-top demeanor. At the slightest problem, she managed to make a scene where she screamed, whistled, etc. As for her academic results, they were far below average compared to other classmates. I believe it was, but largely due to family disinterest. Žačka grew up with only her mother, who went out in the afternoons and evenings to earn extra money at various part-time jobs, and her daughter was looked after by her siblings who were only a few years older. So the family background was not exactly ideal. I think that also because of the situation in the family, the little girl tried to always be the center of attention in class, because she didn't get attention at home. She often went to school neglected and unprepared for lessons. An assistant came to her during some classes. When she had an assistant in class, she at least cooperated a little, but otherwise she didn't try at all.
Diagnosis, Not attending to teaching/Inattention to teaching, Violation of classroom/school rules, Verbal aggression, Verbal disruption of lessons
The moment we found her, I didn't act professional at all, but my emotions took over and I started yelling at the little girl until she burst into tears. At that moment, I felt that I had completely failed as a teacher. I immediately calmed down and tried to calm the little girl down as well. After that, I took her aside and explained to her that she can't act like that. I explained to her that I was afraid something would happen to her. After that, I took her to the class with the others. After school, when the mother picked up the little girl from the group, I described the whole situation to the mother and asked her if she could warn her daughter at home so that similar situations do not happen again. I received a very lax attitude from my mother, when she only replied that we should have looked after her better.
Disrespectful communication, Support, Interview
The result of the solution was that we explained to the pupil why she could not go wherever she wanted during the lesson. We tried to explain that we are responsible for her during class, so we need to know exactly where she is. And we also made it clear to her that she has to attend classes, even if they are not her favorite. Furthermore, we discussed this situation with the mother, as I already mentioned, but she showed no interest in a solution. A similar situation did not recur, but the frequency of problem behavior did not decrease. I think that this was due to the fact that the family did not cooperate with the school at all and at home the student had no set limits on what he could and could not afford.
8 let, 3. třída
Lhaní,Potřeba pozornosti,Simulace
Vysokoškolské titul Mgr. (učitelství pro první stupeň)
Situace, kdy jsem se dle mého názoru nezachovala úplně nejlépe, se odehrála na začátku mé pedagogické praxe. Byla jsem čerstvě po škole a moc zkušeností s problémovým chováním žáků jsem ještě neměla. V mé třídě byla holčička, která měla diagnostikováno ADHD. Byla hodně extrovertní a stále toužila být středem pozornosti. V hodinách vyrušovala, nedělala svoji práci a častokrát byla dost drzá. Toto chování se opakovalo opravdu denně. Jednoho dne jsme měli velkou přestávku, a když je hezké počasí, jsme zvyklí chodit s dětmi na školní dvůr. Skončila přestávka a my se vrátili do třídy. Začala hodina a já si najednou všimla, že holčička nikde není. Začali jsme ji společně s asistentkou pedagoga hledat. Začala jsem panikařit a obávat se, že holčička odešla sama ze školy. Společně s asistentkou jsme hledali po celé škole. Po nějaké době jsme holčičku našli. Seděla v koutku, kde měli děti hry na přestávky. Nevzrušeně si tam hrála s nějakou hračkou. V té chvíli mi spadl obrovský kámen ze srdce, ale taky jsem pociťovala zlost.
Žačka, které se situace týkala, byla hodně svá. Měla diagnostikováno ADHD. Ve třídě nebyla moc oblíbená kvůli svému přehnanému vystupování. Při sebemenším problému dokázala udělat scénu, kdy křičela, pištěla apod. Co se týče studijních výsledků, byly oproti ostatním spolužákům hodně podprůměrné. Domnívám se, že to bylo, ale z velké části způsobené nezájmem rodiny. Žačka vyrůstala pouze s matkou, která chodila po odpoledních a večerech přivydělávat na různé brigády a dceru měli na starosti jen o pár let starší sourozenci. Takže rodinné zázemí nebylo úplně ideální. Myslím si, že i kvůli situaci v rodině se snažila holčička ve třídě být stále středem pozornosti, protože doma se jí pozornosti nedostávalo. Do školy chodila často zanedbaná a na výuku nepřipravená. Na nějakých hodinách k ní docházela asistentka. Když měla v hodině asistentku, alespoň trochu spolupracovala, ale jinak se vůbec nesnažila.
V momentě, kdy jsme ji našly, jsem se vůbec nezachovala profesionálně, ale převládly moje emoce a na holčičku jsem začala křičet, až propukla v pláč. V té chvíli jsem se cítila, že jsem jako pedagožka úplně selhala. Okamžitě jsem se uklidnila a snažila uklidnit i holčičku. Poté jsem si ji vzala bokem a vysvětlila jí, že takto se chovat nemůže. Vysvětlila jsem jí, že jsem se bála, aby se jí něco nestalo. Poté jsem ji vzala za ostatními do třídy. Po škole, když si matka vyzvedávala holčičku z družiny, jsem matce celou situaci popsala a poprosila ji, jestli by mohla doma dceru ještě upozornit, aby už se podobné situace neopakovaly. Od matky jsem se dočkala hodně laxního přístupu, když mi odpověděla jenom, že jsme ji měli lépe hlídat.
Výsledkem řešení tedy bylo to, že jsme žačce vysvětlili, proč takto nemůže ve vyučování odcházet, kam se jí zachce. Snažili jsme se vysvětlit, že v době vyučování za ni máme zodpovědnost, tudíž musíme přesně vědět, kde se nachází. A také jsme ji objasnili, že na hodiny chodit musí, i když třeba nejsou její oblíbené. Dále jsme tuto situaci řešili s matkou, jak jsem se již zmínila, ale z její strany se žádný zájem o řešení neprojevil. Podobná situace se už neopakovala, ale frekvence problémového chování se nesnížila. Myslím si, že to bylo způsobeno tím, že rodina se školou absolutně nespolupracovala a doma neměla žačka nastavené žádné hranice, co si může a nemůže dovolit.