case that I dealt with according to the rules, but in my opinion unsuccessfully, happened in 2017. I was a fifth grade teacher at a multi-year high school, so they were freshmen aged 16 and 17. We didn't really manage to establish a relationship with the class, because I was already in the second grade and the students always saw me as a substitute. I got over it and still tried to make myself happy and become someone they could trust. I only managed to do that in the third grade. In the fifth grade, I had a student who tried hard, and from the first grade he was getting the worst threes on his report card. His grades got worse in the 'higher gym' and at first I attributed it to puberty, but then I started to notice that he was suspiciously often absent. When I looked at the excuse sheet, I saw only one-day illnesses and nausea, normally I do not make any reservations against these types of excuses, because I understand that the students need to rest and that it is simply too much for them. Parents probably wouldn't write the excuse 'he was mentally exhausted' and so often I see headaches and nausea. The main problem was that he was absent almost all the time and I was afraid that he wouldn't be able to finish the subjects due to an absence of more than 25%. At first I thought he might be suffering from depression, but he didn't give up his hobbies, and I attributed the dark clothes and washed-out sweatshirts to the fact that he liked rock and metal. In October, I called him into my office and tried to talk to him. The student promised me that he would pay attention to everything and that he would try not to miss anything. This attitude lasted him no more than a week, and when he returned to his dorms, I called his mother. When I was looking for an email for my parents, I noticed that only the mother is listed as the legal representative everywhere, and I learned from my colleagues who taught fifth grade before me that the father gave up this title. It was the first indicator for me that something was wrong.
From the conversation with the mother, I expected information about the student's mental state and a proposal for a solution. I remember when my mother came into the office. As soon as she spoke, it was clear to me that she was on top of her problems - I could smell the alcohol on her. I tried to excuse her in my head, perhaps she was out drinking with colleagues and forgot about the meeting, but this theory was immediately refuted by a colleague who knew her personally. After our very short conversation, I found out that the mother had not seen the pupil's letter of apology since the beginning of the year and that, according to her, the solution should be entirely up to me.
Attendance problems
As she was leaving, she promised me that she would watch over her son and talk to him. The arrangement probably didn't help much - neither from my mother, nor from me. Since unexcused hours were added to excused hours, I solved everything according to the rules. First, I promised him a reprimand from the class teacher, then a reprimand, and later I resolved everything with the social workers. Towards the end of the semester, the student was under the supervision of a 'social worker', teachers and allegedly also his mother. Unfortunately, none of this helped.
Consequences, Interview, Cooperation with experts
He didn't go to school again in the second semester, but at least he apologized for everything. But that didn't help him and the student got in more subjects than he thought. When he had a chance to fix it, he didn't show up. I think we even overstepped our bounds and contacted him personally during the holidays when he promised us that he was on the mend and learning. But he didn't really study for the make-up exams, he didn't show up for them, not even for the replacement dates. He finished his studies and went from a candidate for college to someone with a primary school education. In retrospect, I blame myself for not persuading my mother to visit a psychologist (I suggested, but my mother refused psychologists and psychiatrists) and for not trying harder. At the same time, I realize that I acted in accordance with the school rules and my powers.
Případ, který jsem sice řešila podle pravidel, ale podle mě neúspěšně se stal v roce 2017. Byla jsem třídní učitelka kvinty na víceletém gymnáziu, takže to byli prváci ve věku 16 a 17 let. Se třídou se nám moc nepovedlo navázat vztah, protože jsem byla už druhá třídní a vždy mě žáci viděli jako náhradu. Přenesla jsem se přes to a i tak jsem se snažila zavděčit se a stát se pro ně někým, komu mohou důvěřovat. To se mi povedlo až ve třeťáku. V kvintě jsem měla studenta, který se snažil, a už od primy dostával na vysvědčení nejhůře trojky. Známky se mu na 'vyšším gymplu' zhoršily a nejdřív jsem to usuzovala pubertě, pak jsem si ale začala všímat toho, že podezřele často chybí. Když jsem se podívala do omluvného listu, viděla jsem samé jednodenní nemoci a nevolnosti, normálně se proti těmto typům omluvenek nijak nevyhrazuji, protože chápu, že si žáci potřebují odpočinout a že je toho na ně prostě moc. Omluvenku 'byl/a psychicky vyčerpán/a' by asi rodiče nenapsali a tak často vídám právě bolesti hlavy a nevolnosti. Problém hlavně byl, že chyběl skoro pořád a bála jsem se, že nebude moct dokončit předměty kvůli absenci větší než 25 %. Nejdříve mě napadlo, že by mohl trpět třeba depresemi, ale svoje koníčky neopustil a tmavé oblečení a seprané mikiny jsem přisuzovala spíše tomu, že měl v oblibě rock a metal. V říjnu jsem si ho teda zavolala do kabinetu a zkoušela mu promluvit do duše. Žák mi slíbil, že si na vše dá pozor a že se bude snažit nechybět. Tento přístup mu vydržel maximálně týden a když se vrátil zpět do svých kolejí, zavolala jsem si jeho matku. Když jsem hledala email na rodiče všimla jsem si, že je jako zákonný zástupce všude vedena jen matka a od kolegů, kteří kvintu učili přede mnou, jsem se dozvěděla, že se otec vzdal tohoto titulu. Byl to pro mě první ukazatel, že něco není v pořádku.
Od rozhovoru s matkou jsem čekala informace o psychickém stavu žáka a návrh řešení. Pamatuji si, když matka přišla do kabinetu. Jakmile promluvila, bylo mi jasné, že svých problémů má nad hlavu – cítila jsem z ní alkohol. Snažila jsem se ji v hlavě omluvit, třeba že byla s kolegyněmi na drinku a zapomněla na schůzku, tuhle teorii mi ale kolega, který ji znal osobně hned vyvrátil. Po našem velmi krátkém rozhovoru jsem zjistila, že matka žákův omluvný list od začátku roku neviděla a že řešení by podle ní mělo být zcela na mě.
Při odchodu mi slíbila, že dá na syna pozor a promluví si s ním. Domluva asi moc nepomohla – ani od matky, ani ode mě. Protože se k omluveným hodinám přidaly i hodiny neomluvené, řešila jsem vše podle pravidel. Nejdříve jsem mu slíbila napomenutí třídního učitele, potom důtku a později jsem vše řešila se sociálními pracovníky. Žák byl ke konci pololetí pod dohledem 'sociálky', učitelů a údajně i matky. Nic z toho bohužel nepomáhalo.
V druhém pololetí do školy opět nechodil, ale aspoň si vše omluvil. To mu ale nepomohlo a žák dostal ve více předmětech něž si myslel. Když měl šanci na opravu neukázal se. Myslím, že jsme dokonce překročili svoje hranice a kontaktovali ho osobně během prázdnin, kdy nám sliboval, že se napravil a učí se. Na opravné zkoušky se ale opravdu neučil, nepřišel na ně a to ani na náhradní termíny. Svoje studium ukončil a z adepta na vysokou školu se stal někdo se školou základní. Zpětně si vyčítám, že jsem nepřemluvila matku k návštěvám psychologa (navrhovala jsem, ale matka psychology a psychiatry odmítala) a víc se nesnažila. Zároveň si ale uvědomuji, že jsem jednala v souladu se školním řádem a s mými pravomocemi.