Žačka is a little girl, thanks to whom I got an internship at an elementary school, where she started attending. She suffers from a mild mental disability, which is why I was assigned as her assistant. Overall, the health impairments manifest themselves mainly in the area of attention and work capacity, therefore as an assistant I have to be constantly available to her, help her with everything, maintain her attention and support her. The situation I am about to describe happened about half a year ago, but I remember it vividly as if it happened yesterday. I guess it was Tuesday, the pupil seemed perfectly fine from the morning and everything went on like any other day. However, in the third lesson (Czech language lesson), she suddenly started behaving differently, stopped working, defied me, got angry and shouted at the whole class. She had a kind of seizure that couldn't be stopped. In addition, there was a complication that her little classmates (6-8 years old), with whom she studies in a mixed class, started to fear her, and I had to solve this situation somehow.
Family anamnesis: Žačka lives with both parents in a complete family. He has an older brother who has a speech impediment after a cleft palate and his intellectual level is in the lower range of mild intellectual disability. Both parents are very devoted to their children, they come up with different activities for them and they like to spend time together, especially outdoors. Class anamnesis: The student fits into the class like other children, her classmates like her and like to play together during breaks. Sometimes a situation also arises when a student wants to be alone and therefore has a small computer room reserved for herself right next to the classroom, so that she and her assistant can escape from the outside world and not have another seizure.
Emotional outbursts, Nonverbal disruption of lessons, Not attending to teaching/Inattention to teaching, Verbal disruption of lessons
As a special education student, I remembered from college that this behavior should be best dealt with by calming the student down and removing him from the classroom. So I tried to calm the student down and asked her if we would go for a walk. Unfortunately, the student didn't want to communicate with me at all, she started to get angrier and angrier, and you could see from her classmates that they were a little afraid of her. So I asked the teacher if she could take the whole class and take them to the corridor, because that's the only way the student might calm down a little. So the teacher took the whole class to the corridor, and since the pupil's mother works in a kindergarten in the same building, I asked her if she could come to see the pupil. So mom came and, of course, helped her the most out of all of us, as a mother. After calming down, the student began to realize what was happening and began to cry. So I let her cry and we talked for about another 20 minutes about what happened.
Support, Transfer of student, Interview
In the second half of the day, no one even remembered what happened in the third hour and everything went on as if nothing had happened. Immediately after the incident, when the student's behavior returned to normal, all the children returned to the classroom and classes continued. Overall, however, the pupil's behavior is understandable given her diagnosis, and it would probably not be entirely correct to blame her too much. Here it was mainly about calming her down in the right way, not putting her in an even worse situation, and at the same time explaining the situation to the other children so that they are not afraid and understand the pupil.
11 let, 4. ročník
Hra s domácími mazlíčky  psi), vaření
Bakalářské vzdělání – asistentka pedagoga na ZŠ, nyní dálkově magisterské vzdělávání v oboru speciální pedagogika
Žačka je holčička, díky které jsem se dostala na praxe do jedné základní školy, kam ona začala docházet. Trpí lehkým mentálním postižením, a proto jsem jí byla přiřazena jako její asistentka. Celkově se zdravotní oslabení projevují především v oblasti pozornosti a práceschopnosti, proto jí jako asistentka musím být neustále k dispozici, se vším jí pomáhat, udržovat její pozornost a podporovat ji. Situace, kterou popíšu, se stala asi před půl rokem, ale mám ji v živé paměti jako by se to stalo včera. Tuším, že bylo úterý, žačka se zdála od rána naprosto v pořádku a vše probíhalo jako jakýkoli jiný den. Ve třetí hodině (hodině českého jazyka) se ovšem najednou začala chovat jinak, přestala pracovat, začala mi vzdorovat, vztekat se a vykřikovat na celou třídu. Nastal u ní jakýsi záchvat, který nebylo možné ukončit. Navíc přišla komplikace, že se jí začali její malí spolužáci (6 – 8 let), se kterými se učí ve smíšené třídě, bát a já jsem musela tuto situaci nějak vyřešit.
Rodinná anamnéza: Žačka žije s oběma rodiči v úplné rodině. Má staršího bratra, u kterého se vyskytuje po rozštěpu měkkého patra vada řeči a jeho rozumová úroveň se pohybuje ve spodním pásmu lehkého mentálního postižení. Oba rodiče se dětem velmi věnují, vymýšlí pro ně různé aktivity a rádi společně tráví čas především venku. Třídní anamnéza: Do třídy žačka zapadá jako ostatní děti, její spolužáci ji mají rádi a rádi si společně o přestávkách hrají. Občas také nastane situace, kdy chce být žačka sama a proto má pro sebe vyhrazenou malou počítačovou místnost hned vedle třídy, aby sem mohla případně s asistentkou utéct od okolního světa a nevyvinul se u ní další záchvat.
Jako studentka speciální pedagogiky jsem si z vysoké školy pamatovala, že by se toto chování mělo nejlépe řešit uklidněním žáka a odvedením ze třídy. Pokusila jsem se tedy žačku uklidňovat a ptala jsem se jí, jestli se nepůjdeme projít. Žačka se mnou bohužel vůbec nechtěla komunikovat, začala se vztekat čím dál víc a na jejích spolužácích šlo vidět, že z ní mají trochu strach. Poprosila jsem tedy paní učitelku, jestli by nemohla vzít celou třídu a odvést ji na chodbu, protože jedině tak se žačka možná trochu uklidní. Paní učitelka tedy odvedla celou třídu na chodbu, a protože maminka žačky pracuje ve školce ve stejné budově, tak jsem ji poprosila, jestli by nemohla za žačkou přijít. Maminka tedy přišla a ze záchvatu jí z nás všech jako matka pomohla samozřejmě nejvíce. Po uklidnění si začala žačka uvědomovat, co se dělo a začala brečet. Nechala jsem ji tedy vybrečet a společně jsme si ještě asi dalších 20 minut povídali o tom, co se stalo.
V druhé polovině dne už si na to co se dělo třetí hodinu nikdo ani nevzpomněl a vše probíhalo jako by se nic nestalo. Ihned po incidentu kdy se žaččino chování dostalo zase do normálu se všechny děti vrátili zpět do třídy a výuka probíhala dál. Celkově se ovšem žaččino chování vzhledem k její diagnostice dá pochopit a asi by nebylo úplně správné jí ho příliš vyčítat. Zde šlo především o to ji správným způsobem uklidnit, nedostat ji do ještě horší situace a zároveň situaci vysvětlit i ostatním dětem, aby neměli strach a žačku chápali.