little boy came to my second class who had a little trouble keeping his attention. I tried to correct him, but it always got worse. During the lesson, he got up and started going around his classmates. He took out a snack or threw papers at others. It happened at the beginning of my teaching career and I really didn't know what to do with the boy. I knew they were still young and that they wouldn't be able to hold attention for long, but his behavior was really distracting and disruptive to the entire lesson. He did not respond to my reprimand. I was really tired from every school day, and instead of teaching the children, I was constantly reprimanding that one student. And actually without success.
A 2nd grader who has attention issues. Does not complete assigned tasks and is disruptive. Behavior diagnostics were not performed.
Nonverbal disruption of lessons
only got support and motivation from my colleagues and parents to be strict with him. I always told myself that I would be on top of things and that I wouldn't yell at him this time, but most of the time my behavior slipped exactly where I didn't want it to and I yelled at the boy and threatened him. Alternatively, she wrote notes, but that led nowhere. He even received a reduced grade for behavior in the midterm. After a futile struggle, I decided to have a straight talk with him. I agreed with him that if he feels that he really can't keep his attention and the class is boring him, he can go to the corridor and run there. Maybe twice here and there and then back to class.
Support, Interview
My permission to run amused him and you can say that it calmed him down. It saved me nerves and him the notes. But there was a problem with the other children who also wanted to run and felt it was a great injustice. Today I know that the little boy probably had ADHD, but back then it wasn't talked about like that and the preparation for teachers was minimal. To this day, I blame myself for being so strict with him and punishing him for something he was not really responsible for. But at the same time, I'm glad for my inner feeling, which told me that she just needed to distract herself and take it easy for a while, and she didn't force me to do it. In later years, he unfortunately fell into the category of naughty boys.
8 let, 2.ročník
otevřená otázka)                                               Hraje fotbal se spolužáky
Do druhé třídy mi přišel chlapeček, který měl trochu problémy s udržením pozornosti. Snažila jsem se ho usměrnit, ale vždy to bylo ještě horší. Během hodiny vstal a začal obcházet spolužáky. Vyndal si svačinu, nebo házel po ostatních papírky. Stalo se to na začátku mé učitelské dráhy a opravdu jsem nevěděla, co mám s klukem dělat. Věděla jsem, že jsou ještě malí a že pozornost dlouho neudrží, ale jeho chování opravdu vybočovalo a rušilo celou výuku. Na mé napomínání nereagoval. Byla jsem z každého vyučovacího dne opravdu unavená a místo, abych děti něco učila, neustále jsem jen napomínala toho jednoho žáka. A vlastně bez úspěchu.
Žák 2. ročníku, který má problémy s pozorností. Neplní zadané úkoly a vyrušuje. Diagnostika chování provedena nebyla.
Od kolegů a rodičů jsem dostala pouze podporu a motivaci, abych na něj byla přísná. Vždycky jsem si řekla, že budu nad věcí a že na něj tentokrát křičet nebudu, ale většinou mé chováni sklouzlo přesně tam, kam jsem nechtěla a na kluka jsem křičela a vyhrožovala mu. Případně psala poznámky, což ale nikam nevedlo. V pololetí dokonce dostal sníženou známku z chování. Po marném boji jsem se rozhodla s ním promluvit na rovinu. Domluvila jsem se s ním, že pokud cítí, že už pozornost opravdu neudrží a hodina ho nudí, tak může jít na chodbu a tam běhat. Třeba dvakrát sem a tam a potom se zase vrátit do třídy.
Moje povolení běhání ho bavilo a dá se říct, že i zklidnilo. Mě to ušetřilo nervy a jemu poznámky. Problém tam byl ale s ostatními dětmi, které chtěly taky běhat a cítily to jako velkou nespravedlnost. Dnes už vím, že chlapeček měl pravděpodobně ADHD, ale tenkrát se o tom tak nemluvilo a příprava pro učitele byla minimální. Dodnes si vyčítám, že jsem na něj byla tak přísná a trestala ho za něco, za co vlastně nemohl. Ale zároveň jsem ráda za svůj vnitřní pocit, který mi napověděl, že potřebuje prostě jen rozptýlit a na chvíli si ulevit a neděla to mě natruc. V dalších ročnících už bohužel zapadl do škatulky zlobivých kluků.