As sometimes happens in classes, someone disagrees with someone. This student attacked other students with his fists, thereby solving the problems that occurred in the class. Saying things outright probably didn't even occur to him.
had a boy in my class with a physical disability, where he landed on one leg. He lived only with his mother and had no siblings. He was quite closed, but as they say, he didn't go far for a blow. Despite the fact that he was an introvert, he was able to object sharply against those who did not suit him. He was below average in school, getting fours. He enjoyed working on the computer the most, he was mainly interested in games. The class he attended was relatively quiet. Neither I nor my colleagues have ever encountered students awkwardly commenting on their classmate's physical disability. I would rather say the opposite, they tried to help him. Of course, it happened in class that someone didn't get along with someone, but that's how it is and the students always resolved it by agreement. However, this boy stood out. He dealt with situations with his fists and was quite aggressive.
Physical aggression
After each incident, we wrote him a note that he had to bring back duly signed by his mother. We tried to reason with him and figure out why he solves problems in such a radical way, but it didn't lead to anything. He always listened to us, but he still did it his way. He had it somehow set in his head and no one would budge him. The problem was that his mother always defended him. It was a typical example of a parent defending their child at all costs. She saw the cause of the problems in the fact that her son has a physical disability and therefore his classmates do not accept him. He was innocent in her eyes and no one talked her out of it. However, we saw that he really only uses his physical disability to his advantage, so we continued with the comments. Before the end of the school year, the pedagogical council met and announced that the boy deserved a two in behavior. We duly printed out the notice twice, i.e. the message from the director. We sent both reports to the student's home. He was supposed to bring one back to school signed by a legal guardian, in this case the mother. They should have left the other at home. That's what happened, the boy brought the signed message and for us this situation was resolved at the given time. Two or three days later, however, the pupil's mother came to the school together with her lawyer. She demanded that the deuce be withdrawn from the conduct. She told us that if we didn't, then she would sue the school. She lashed out at the fact that the correct procedure for informing about the pedagogical council's decision was not chosen. We should properly send the message by registered mail, and as I said, we didn't. We sent her after the pupil. To make matters worse, the mother claimed that the signature on the message was not hers. The school director asked the pedagogical council to withdraw its decision. He told us we had two options. Either we will stand our ground, but the school will have problems, which of course no one cared much about, or we will proceed with the withdrawal, but we will demand that the pupil transfer to another school. The principal reasoned at the time that if he stayed at the school, everyone would know about the sudden reevaluation of the grade, and of course it would not leave most of the students or parents calm.
Consequences
The mother acceded to this proposal, the pupil received an A in behavior and transferred to another school. I did not accept this decision and the result. I don't really consider this solution to be mastered. On the one hand, I understood the director's approach, because nobody wanted to have problems and it was true that we had to send the letter by post. It was partly our fault. On the other hand, I found it absurd that the mother insisted that the signature was not hers.
8. třída – 14 let
PC – hry na počítači, střílečky
Lhaní
Magisterské – anglický jazyk a přírodopis
Jak to ve třídách občas bývá, někdo se s někým nepohodne. Tento žák napadal ostatní žáky pěstmi, řešil tím problémy, které se ve třídě vyskytly. Vyříkání si věcí napřímo ho nejspíše ani nenapadlo.
Ve třídě jsem měla chlapce s tělesným postižením, kdy dopadal na jednu nohu. Žil pouze s matkou a sourozence neměl. Byl vcelku uzavřený, ale jak se říká, pro ránu nešel daleko. I přes to, že byl introvertní se uměl ostře ohradit proti tomu, kdo mu nesedl. Ve škole byl podprůměrný, dostával čtyřky. Nejvíce ho bavila práce na počítači, zajímaly ho hlavně hry. Třída, kam docházel byla poměrně klidná. Nikdy jsem se já ani mí kolegové nesetkali s tím, že by žáci tělesné postižení svého spolužáka neohrabaně komentovali. Řekla bych spíš naopak, snažili se mu pomoci. Samozřejmě se ve třídě stalo, že se někdo s někým nepohodl, ale to tak bývá a vždy to žáci vyřešili domluvou. Tento chlapec však vyčníval. Ten nastalé situace řešil pěstmi a byl poměrně agresivní.
Po každém incidentu jsme mu napsali poznámku, kterou musel donést řádně podepsanou od své matky. Snažili jsme se mu domlouvat a přijít na to, proč problémy řeší takovým radikálním způsobem, ale k ničemu to nevedlo. Vždy si nás vyslechl, ale stejně to zase udělal po svém. Měl to v hlavě nějak nastavené a nikdo s ním nehnul. Problém byl v tom, že ho maminka vždy bránila. Byl to typický příklad toho, kdy rodič brání své dítě za každou cenu. Příčinu problémů viděla v tom, že má její syn tělesné postižení a spolužáci ho tedy mezi sebe neberou. V jejích očích byl neviňátko a nikdo ji to nevymluvil. My jsme však viděli, že svého tělesného postižení opravdu pouze využívá ve svůj prospěch, proto jsme s poznámkami pokračovali i nadále. Před koncem školního roku se sešla pedagogická rada a naznala, že si chlapec zaslouží dvojku z chování. Řádně jsme 2x vytiskli vyrozumění, tedy zprávu od ředitele. Obě zprávy jsme poslali po daném žákovi domů. Jednu měl donést zpět do školy podepsanou od zákonného zástupce, v tomto případě od matky. Druhou si měli nechat doma. Tak se i stalo, chlapec zprávu donesl podepsanou a pro nás tak byla tato situace v daném čase vyřešená. Za dva, tři dny však do školy přišla matka žáka společně se svým právníkem. Požadovala, aby byla dvojka z chování stažena. Řekla nám, že pokud tak neučiníme, pak bude školu žalovat. Oháněla se tím, že nebyl zvolen správný postup informování o rozhodnutí pedagogické rady. Správně bychom měli zprávu poslat doporučeně poštou, a tak, jak jsem říkala, jsme neudělali. Poslali jsme ji po žákovi. Aby toho nebylo málo, maminka tvrdila, že daný podpis na zprávě není její. Ředitel školy pedagogickou radu požádal o stažení svého rozhodnutí. Řekl nám, že máme dvě možnosti. Buď si budeme stát za svým, ale škola bude mít problémy, o což samozřejmě nikdo moc nestál, a nebo přistoupíme na stažení, ale budeme požadovat, aby žák přestoupil na jinou školu. Ředitel to tehdy zdůvodnil tak, že kdyby zůstal na škole, všichni by se o náhlém přehodnocení známky dozvěděli a samozřejmě by to většinu, ať už žáků nebo rodičů, nenechalo klidnými.
Matka na tento návrh přistoupila, žák z chování dostal jedničku a přestoupil na jinou školu. Já jsem se s tímto rozhodnutím a výsledkem nesmířila. Toto řešení opravdu nepovažuji za zvládnuté. Přístup ředitele jsem na jednu stranu chápala, protože nikdo nechtěl mít problémy a bylo pravdou, že jsme dopis poslat poštou měli. Z části to naše chyba byla. Na druhou stranu mi přišlo až absurdní, že matka trvala na tom, že ten podpis není její.