The class consisted of pupils not only from our town, but also from several nearby villages. I knew there would be one student who had been diagnosed with ADHD, or attention deficit hyperactivity disorder. The first weeks of the class at school were uneventful. Pupils were slowly getting to know each other, getting used to the new teachers, the new school building and its operation. A pupil with ADHD was learning to cooperate with a new female assistant who helped him with difficulties in teaching.
Over time, when the classmates got to know each other more and more, they discovered that the pupil was much different from them. The children thus recognized his bad qualities, namely outbursts of anger and aggressive behavior. Unfortunately, as is often the case with children, they took these states of his as a joke. His classmates deliberately made him angry with various things and tried to make him aggressive, to throw things around the classroom and attack the assistant, who wanted to calm him down. These states of his did not only occur during breaks, but also during lessons, for example when he was not in the group of classmates he wanted to be in or when he did not understand the text without the help of the assistant. Because no one was able to calm the student down and he did not respond to the agreement. His aggressive and explosive behavior became a common topic in school assemblies. Unfortunately, the pupil came from a socially weaker family of six, in which the children had to contribute to the household from the age of fifteen. His older sister took care of him more than his parents. That's why I turned to her for advice.
Diagnosis, Emotional outbursts, Physical aggression
Based on a conversation with his sister, I learned that he loves sports and especially football. When I thought about it, I came to the opinion that physical education is always the last lesson, it is never followed by another lesson. After much thought, I thought that the student could go to the gym during the big break to play football. In this way, he would vent his anger, calm down and become more manageable. The school management approved this solution under the condition that the boy would go to football voluntarily and accompanied by an assistant. The very next morning, I announced in class that it was possible to play football with the assistant during the long break.
Support, Interview
saw the enthusiasm on his face, which was shared with him by the other students of 6th D. I was happy when I found out how many of his classmates showed up to the gym. After a long break, a physics class, taught by me, followed. The pupil behaved more focused during the lesson and did not have any outbursts of anger or aggressive behavior during the entire 45 minutes. This solution was operated until the 9th grade, i.e. for the entire 4 years of his schooling at the 2nd grade of primary school. Aggressive behavior was minimized and was no longer the order of the day. Thus, the pupil became a good student and popular among his classmates thanks to football.
11 let, 6. třída
Sport – fotbal, baseball  míčové hry)
Agrese
Vysokoškolské (titul Mgr.), matematika a fyzika
Třída se skládala z žáků nejen z našeho města, ale i z několika okolních obcí. Věděla jsem, že tam bude jeden žáček, kterému bylo diagnostikované ADHD neboli porucha pozornosti s hyperaktivitou. První týdny působení třídy na škole byly bezproblémové. Žáci se pomalu seznamovali, zvykali si na nové učitele, novou budovu školy a její chod. Žáček s ADHD se učil spolupracovat s novou paní asistentkou, která mu pomáhala při těžkostech ve výuce.
Postupem času, kdy se spolužáci více a více poznávali, zjistili že žáček je o hodně jiný než oni. Děti tak poznaly jeho špatné vlastnosti, a to výbuchy hněvu a agresivní chování. Bohužel jak to u dětí bývá tyto jeho stavy braly jako legraci. Spolužáci ho schválně různými věcmi rozhněvávali a snažili se, aby byl žáček agresivní, aby házel věcmi po třídě a napadal paní asistentku, která se ho chtěla uklidnit. Tyto jeho stavy neprobíhaly pouze o přestávkách, ale i v hodinách, například když nebyl ve skupince spolužáků, ve které chtěl být či když neporozuměl textu bez pomoci paní asistentky. Jelikož žáčka nebyl nikdo schopný uklidnit a na domluvu nereagoval. Jeho agresivní a výbušné chování se stalo běžným tématem na školních poradách. Bohužel žáček pocházel z šestičlenné sociálně slabší rodiny, ve které děti musely od svých patnácti let přispívat na domácnost. Starala se o něho více jeho starší sestra než rodiče. Proto jsem se na ní obrátila s prosbou o radu.
Na základě rozhovoru s jeho sestrou jsem se dozvěděla, že miluje sport a především fotbal. Když jsem se zamyslela, dospěla jsem k názoru, že tělocvik je vždy poslední hodinou, nikdy po něm nenásleduje další výuka. Po delším přemýšlení mě napadlo, že by žáček mohl chodit o velké přestávce do tělocvičny hrát fotbal. Tímto způsobem by svůj vztek vybil, uklidnil se a mohl by se stát zvladatelnějším. Vedení školy mi toto řešení schválilo pod podmínkou, že chlapec bude na fotbal chodit dobrovolně a s doprovodem paní asistentky. Hned další den ráno jsem ve třídě oznámila, že je možnost chodit s paní asistentkou o velké přestávce hrát fotbal.
Viděla jsem v jeho obličeji nadšení, které spolu s ním sdíleli i další žáci 6. D. Měla jsem radost, když jsem zjistila, kolik se jeho spolužáků dostavilo do tělocvičny. Po velké přestávce následovala hodina fyziky, vyučovaná mnou. Žáček se choval v hodině soustředěněji a za celých 45 minut u něj neproběhl žádný výbuch vzteku či agresivní chování. Toto řešení bylo provozováno až do 9. třídy, tudíž po celé 4 roky jeho školní docházky na 2. stupni základní školy. Agresivní chování se minimalizovalo a už nebylo na každodenním pořádku. Tak se žáček stal dobrým žákem a oblíbeným díky fotbalu mezi spolužáky.