It all culminated after the first semester, when some rules were set in the classroom. Most of the class knew the rules, not 100% of course, but this boy was not able to listen to others at all. If, for example, they were sitting in a circle, talking, then he was not able to follow the rule that someone else was talking. He jumped into the conversation a lot and didn't let others finish. Basically, during what others were talking, he tried to chat with his neighbor despite the fact that the neighbor indicated to him that he did not want to listen. Well, it really escalated, that it definitely wasn't better. The whole problem was probably mainly in the fact that he was my friend's son and I always had the feeling that I couldn't solve it with her.
He is not very socially mature. When his friends tell him that something bothers them, he is unable to react adequately.
Verbal disruption of lessons
talked to him first, but it didn't help. It seemed to me that we could handle it alone in class and I didn't want to involve my parents in it. I always attribute it to the fact that my mother and I know each other, so I tried to protect her from this problem here. So I let it boil a lot. I was already really angry with him, and I overreacted too, that it was already putting pressure on me, that I didn't want to react like that. Then it started to bother the other children a lot. They themselves pointed out what it was doing. And it was only at that moment that I started to solve it with the mother, and actually very little was enough. She talked to him herself and found out everything she needed. He was otherwise not very cooperative with others. Although he was still talking, when someone asked him why this was happening, he couldn't answer. All it took was a small conversation with the parents and things improved a lot. It was bad a lot because I put off the conversation with my mom, I don't really know why.
Interview
This was like a small problem, but I learned from it that if there is a problem and it has been going on for some time, when it is already disrupting the normal activity, then it is really necessary to solve it early and not let it boil over. I did him a disservice by not asking the mother first. In fact, immediately after the conversation with my mother, I could see the difference. For example, he listened more to his classmates and did not disturb them. Today, with the passage of time, it's still the same, I would say. It's not like it's getting better, but it's kind of staying at the same stage.
6 let. 1. Ročník
Příroda a sport
Mgr, speciální pedagogika, učitelství 1. stupně
Všechno to vyvrcholilo už po prvním pololetí, kdy byla ve třídě nastavená nějaká pravidla. Většina třídy ta pravidla zvládala, samozřejmě ne stoprocentně, ale tento chlapec nebyl vůbec schopný naslouchat ostatním. Pokud se třeba sedělo v kruhu, mluvilo se, tak on nebyl schopný tady toto pravidlo dodržet, že mluvil někdo jiný. Skákal hodně do řeči a nenechal domluvit ostatní. V podstatě během toho, co mluvili třeba ostatní, tak se snažil s tím svým sousedem zapovídat i přes to, že mu ten soused naznačoval, že nechce poslouchat. No a opravdu se to stupňovalo, že to lepší rozhodně nebylo. Celý ten problém byl asi hlavně v tom, že to byl syn mojí známé a měla jsem pořád pocit, že to s ní nemůžu řešit.
Není moc sociálně zralý. Když mu jeho kamarádi říkají, že jim něco vadí, tak není schopný dostatečně zareagovat.
Nejdříve jsem s ním mluvila já, ale nepomáhalo to. Mně to přišlo takové, že to zvládneme samotní ve třídě a nechtěla jsem do toho rodiče zatahovat. Přikládám to pořád k tomu, že se s maminkou známe, tak jsem se ji snažila chránit před tady tímto problémem. Tím pádem jsem to nechala hodně vykypět. Už jsem na něho byla pak opravdu nazlobená a i já jsem reagovala přehnaně, že už mě to tlačilo, že jsem nechtěla takto reagovat. Potom to začalo hodně vadit i těm ostatním dětem. Sami na to upozorňovaly, že co to dělá. A až v tu chvíli jsem to začala řešit s tou maminkou, a vlastně pak stačilo hrozně málo. Sama si s ním promluvila a zjistila vše potřebné. On jinak nebyl moc sdílný vůči ostatním. Sice pořád mluvil, ale když se ho člověk zeptal, proč to třeba vzniká, tak on na to nedokázal odpovědět. Stačil tedy jenom malý rozhovor s těmi rodiči a hrozně moc se to zlepšilo. Špatné to bylo hodně kvůli tomu, že já jsem odkládala ten rozhovor s maminkou, nevím vlastně proč.
Toto byl třeba jako malý problém, ale vzala jsem si z toho to ponaučení, že prostě pokud je nějaký problém a už trvá nějakou dobu, kdy už to narušuje tu činnost běžnou, tak je to opravdu nutné řešit zavčasu a nenechat to vykypět. Tím jsem mu celkem jako uškodila, že jsem se nezeptala první té maminky. Jinak vlastně ihned po rozhovoru s maminkou šel vidět rozdíl. Například ty spolužáky více poslouchal a nevyrušoval. Dneska už s odstupem času je to takové pořád stejné, řekla bych. Není to úplně, že by se zlepšil, ale udržuje se to tak nějak ve stejné fázi.