The worst period, which I really don't like to remember, because I ended up seeing a psychologist, was a year ago, when we had a new student in the class again. This student just did what he liked. He didn't listen to anyone, he got angry even over little things like: his team lost the competition, his reaction was to kick his classmates, or maybe he should have done something, some exercise in the notebook, which pissed him off, and then he yelled at me and the class teacher that he hated us and that he hates everyone in this room. He was constantly running around the class, got up 30 times during the lesson, was able to go to the end of the class and kick a classmate, just because he was sitting there or didn't have completed assignments on six large A4 pages. Well, the level of intensity of the events escalated.
The student comes from a complete family, both parents said that there were problems with him in other elementary schools he attended. The student was diagnosed with behavioral disorder - ADHD. As an assistant, I was assigned to him and outside of class I was even with the class during recess. Of course, his behavior had an effect on the whole atmosphere in the class, the class teacher was nervous, towards the end she kept shouting, she argued with him about something, they didn't have time to go through the whole material, the children were afraid to say something because the atmosphere in the class was really tense.
Diagnosis, Emotional outbursts, Physical aggression, Nonverbal disruption of lessons, Not attending to teaching/Inattention to teaching, Verbal aggression
The solution was rather unfortunate as nothing helped. We tried to talk to him in front of class and outside of class, explaining to him that such behavior is not acceptable, that he has to learn something new at school, that's why he completes the tasks given by the teacher, etc. Without success. When verbal agreement did not help, as a punishment for inappropriate behavior we chose extra tasks, he did not complete them, a reduced grade for behavior, but without effect. We continued to deal with it simultaneously with the parents, who stated that there were problems with him at other elementary schools he attended and at the same time admitted that they could not handle the situation at home either. When they tried to toughen up and stand up for themselves, the son did not notice or listen to them at all. I don't really know what more can be done in a situation like this when you can't get one side to cooperate.
(Disciplinary) Punishments, Consequences, Disrespectful communication, Transfer of student, Interview
Now in retrospect, I think we could have done better. On the one hand, in my opinion, the fault was already in the liberal approach in parenting - the son allowed himself what he should not tolerate, then the fault was right at the beginning, because after a few days/weeks there was only shouting in the class. Maybe it could have been solved without yelling, on the other hand, yelling was the only thing that, at least in the short term, helped to calm down the student in the class so that the class teacher could continue her work. He wouldn't even listen to her without screaming. In the end, it turned out that the student transferred to another elementary school again.
7 let, 2. třída
/
Agrese
Bc. (asistent pedagoga)
Nejhorší období, na které fakt nerada vzpomínám, protože jsem díky tomu skončila u psychologa, bylo rok zpátky, kdy jsme měli opět ve třídě nového žáka. Tento žák si prostě dělal, co se mu zlíbilo. Nikoho neposlouchal, vztekal se i kvůli maličkostem typu: jeho tým prohrál soutěž, jeho reakcí byly kopance do spolužáků, nebo třeba měl něco udělat, nějaké cvičení v sešitě, což ho naštvalo a pak řval po mě i po třídní učitelce, že nás nesnáší a že nesnáší všechny tady v té místnosti. Neustále pobíhal po třídě, v hodině 30x z místa vstal, byl schopný jít třeba na konec třídy a kopnout spolužáka, jen proto, že tam zrovna seděl nebo neměl doplněné úkoly na šest velkých A4 stran. No a míra intenzity událostí eskalovala.
Žák pochází z úplné rodiny, oba rodiče uvedli, že s ním byly problémy i na jiných základních školách, na které chodil. U žáka byla diagnostikována porucha chování – ADHD. Já jako asistent jsem byla přidělena k němu a mimo hodiny jsem s třídou byla dokonce i o přestávce. Jeho chování mělo samozřejmě vliv na celou atmosféru ve třídě, třídní učitelka měla nervy, ke konci pořád křičela, o něčem se s ním dohadovala, nestíhali projet celou látku, děti se pak bály něco říct, protože ta atmosféra ve třídě byla opravdu napjatá.
Řešení bylo poněkud nešťastné, protože nic nepomáhalo. Zkoušely jsme s ním promluvit před třídou i mimo třídu, vysvětlovat mu, že takové chování není přijatelné, že se ve škole má něco nového naučit, proto se plní úkoly zadané vyučujícím apod. Bez úspěchu. Když nepomohla slovní domluva, jako trest za nevhodné chování jsme volily úkoly navíc, ty nesplnil, snížená známka z chování, ale bez efektu. Dál jsme to řešily souběžně s rodiči, ti uvedli, že s ním byly problémy i na jiných základních školách, na které chodil a zároveň přiznali, že doma situaci také nezvládají. Když zkoušeli přitvrdit a stát si za svým, syn je absolutně nevnímal a neposlouchal. Nevím, opravdu, co se v takové situaci dá víc dělat, když nejste schopní přimět jednu stranu, aby spolupracovala.
Teď zpětně myslím, že jsme na to mohli jít lépe. Jednak byla chyba podle mě už v liberálním přístupu ve výchově rodičů – syn si dovoloval to, co by mu tolerovat neměli, pak byla chyba hned na začátku, protože po pár dnech/týdnech už se ve třídě jenom křičelo. Možná to šlo řešit i bez křiku, na druhou stranu, křik byl to jediné, co alespoň krátkodobě pomáhalo klidnit žáka ve třídě tak, aby mohla třídní učitelka pokračovat ve své práci. Bez křiku by neposlechl ani ji. Nakonec to dopadlo tak, že žák přešel opět na jinou základní školu.