At the time when the student's problematic behavior occurred, I had only been working in education for the third year. Before that, however, I worked in a children's home, so I faced problematic behavior in children almost on a daily basis. The student had a postponement of compulsory school attendance, the biggest problem during classes were his tantrums - during the first year of the special primary school, he had a period when he sat down at the desk and started banging his head and his hands violently. Subsequently, he tried to bang his head and me at the moment when I was standing behind him at the bench. With his behavior, he caused me and my colleagues physical pain - but after that we got used to him and knew when to be careful. The pupil's behavior worsened the most when he was at home for a long time, i.e. at the time he had that injury and at the time of covid-19. In the second year, the pupil's behavior improved, he became more integrated into the school team, gradually becoming aware of the daily routine. At the moment when a student's problematic behavior occurred - hitting others, throwing things at others, biting, banging on the bench, we dealt with it in different ways - we went for a short walk outside with the student, engaged in other activities, etc.
The student has been diagnosed with a severe mental disability and autistic features. At the time of his problematic behavior, he lived in foster care, but spent more time at home with his mother. His grandmother accompanied him to school. The student had two postponements of school attendance, he did not go to kindergarten. He had an accident at home and missed a lot of school hours as a result - after three months at home he received a court order to attend school. The pupil's mother had a period when she got the impression that she was the only person who could help the most - she cooperated with the teachers 'in her own way', i.e. she sometimes blamed teachers for the student's worsening behavior and sometimes downplayed his behavior.
Diagnosis, Emotional outbursts, Physical aggression, Selfdestructive behaviour
The student practically could not speak, all communication took place mainly using pictures, pictograms and objects - it was not always successful. In short, I can say that the student's behavior was resolved by greater inclusion and realizing that he is in a group of other children. Changing the approach to calm his tantrums also helped to solve the problem behavior – we went for a short walk together, played relaxing music, played with a ball, etc.
Support, Proactive solutions, Working with the collective, Transfer of student
The student made great progress in fine motor skills, improved his behavior - changed approach to solving problematic behavior - walks, change of environment, other activity, etc. Stopped self-harming. He began to respond successfully to simple commands such as: get dressed, take off.
10 let, 2. ročník
Zájem o balónky
Emoční labilita
Učitelství pro SŠ – pedagogika-soc. práce + psychopedie – spec. ped.
V době, kdy se problémové chování u žáka vyskytlo, jsem působila ve školství teprve třetím rokem. Předtím jsem ale pracovala v dětském domově, takže problémovému chování u dětí jsem čelila takřka dennodenně. Žák měl odklad povinné školní docházky, největší problém během vyučování byly jeho záchvaty zuřivosti – během prvního ročníku základní školy speciální měl období, kdy se posadil k lavici a začal prudce bouchat svou hlavou a svýma rukama. Následně zkoušel bouchat svou hlavou i mě v momentě, kdy jsem stála za ním u lavice. Svým chováním tak způsobil fyzickou bolest mě i mým kolegům – poté jsme si na něj ale zvykli a věděli jsme, kdy si máme dávat pozor. Chování žáka se nejvíce zhoršilo, když byl delší dobu doma, tzn. v době, kdy měl ten úraz a v době covidu-19. Ve druhém ročníku se chování žáka zlepšilo, více se začlenil do školního kolektivu, postupně si uvědomoval denní režim. V momentě, kdy se u žáka vyskytlo problémové chování – bouchání ostatních, házení věcmi po ostatních, kousání, bouchání se o lavici, tak jsme to řešili různými způsoby – s žákem jsme šli na krátkou procházku ven, věnovali jsme se jiné činnosti atd.
Žák má diagnostikované těžké mentální postižení a autistické rysy. V době problémového chování žil ve střídavé péči, ale více času trávil v domácnosti se svoji matkou. Do školy ho doprovázela jeho babička. Žák měl dva odklady školní docházky, nechodil do školky. Doma se mu přihodil úraz, a v důsledku toho měl spoustu zameškaných hodin ve škole – po třech měsících doma obdržel soudní nařízení, aby docházel do školy. Matka žáka měla období, kdy nabyla dojmu, že je jedinou osobou, která může nejvíce pomoci – s učiteli spolupracovala 'po svém', tzn. zhoršené chování žáka dávala občas za vinu učitelům a někdy jeho chování bagatelizovala.
Žák mluvit prakticky neuměl, veškerá komunikace probíhala převážně pomocí obrázků, piktogramů a předmětů – ne vždy se to dařilo. Ve zkratce můžu říct, že se chování žáka vyřešilo větším začleňováním a uvědomováním si, že se nachází v kolektivu ostatních dětí. K řešení problematického chování přispěla taktéž změna přístupu ke zklidnění jeho záchvatů zuřivosti – šli jsme spolu na krátkou procházku, pouštěli jsme si relaxační hudbu, hráli jsme si s míčem atd.
Žák udělal velký pokrok v jemné motorice, zlepšil se ve svém chování – změna přístupu k řešení problematického chování – procházky, změna prostředí, jiná činnost atd. Přestal se sebepoškozovat. Na jednoduché příkazy typu: obleč se, zuj se, začal reagovat úspěšně.