The situation was that when I had the children in the first grade, now they are in the third grade, so two years ago, we dealt with this little boy throwing himself at the other boys every break. It may sound trite, but there were situations when they were, for example, on the carpet or at the table, and the little boy was able to reach and grab someone almost to the point of pinching or hurting, or perhaps when there was a line for lunch or there was a relay race, that someone was running from the edge of the place to write something on the blackboard, so the same thing happened there, he rushed at them. Of course they didn't like it - it hurt them - but he had it in him somehow naturally, how to say, that energy or that taste. And it actually took him a long time, let's say the whole first grade.
The boy was very playful, perceptive, smart.
Physical aggression
The solution consisted in conversations both privately with the little boy and with the students in the class, conversations on the level of emotions, because he often said that he was seized with anger - ie. What bothers him, what's going on. It's about everyday work and communication. It is very important, because without it, the children would take it personally and begin to see him as an aggressor. He did it more out of joy or playfulness, because he wanted to play with the children. Problems also arose when he threw himself at someone, the other didn't understand it and returned it to him.
Working with the collective, Interview
The result was that the behavior became muted in the core collective of his class, so that it did not carry over to other classes. It was several months of continuous work, but the little boy understood why he shouldn't do it and the other children understood what the little boy meant.
1. Třída, 7 let
Vesmír, věda, fyzika, badaleství
Mgr., Angličtina
Situace byla taková, že když jsem ty děti měla v první třídě, teď jsou třeťáci, takže dva roky zpátky, tak jsme každou přestávku řešili, že se tento chlapeček na ostatní kluky vrhal. Ono to může znít banálně, ale byly to situace, kdy oni byli třeba na koberci nebo u stolu, no a chlapeček dokázal dojít a někoho chytit až skoro do štípnání nebo do bolení, nebo třeba když se stála fronta na oběd nebo byla nějaká štafeta, že se z kraje místosti běželo na tabuli něco napsat, tak tam se dělo to stejné, vrhal se na ně. Jim se to samozřejmě nelíbilo – bolí je to – ale on to měl v sobě tak nějak přirozeně, jak to říct, tu energii nebo tu chuť. A u něho to vlastně trvalo teda dlouho, celou první třídu řekněme.
Chlapeček byl velmi hravý, vnímavý, chytrý.
Řešení spočívalo v rozhovorech jak soukromě s chlapečkem, tak i s žáky ve třídě, rozhovory na úrovni emocí, protože často říkal, že ho popadl vztek – tzn. Co mu vadí, co se děje. Je to o každodenní práci a komunikaci. Je to hrozně důležité, protože bez toho by si to děti braly osobně a začaly by ho vnímat jako agresora. On to totiž pak spíš dělal z radosti nebo s hravosti, že si s dětmi chtěl hrát. Problémy pak vznikaly i tak, že se na někoho vrhl, ten druhý to nepochopil a vrátil mu to.
Výsledek byl, že se chování utlumilo v základním kolektivu té jeho třídy, takže se to nepřenášelo ani do jiných tříd. Byla to několikaměsíční soustavní práce, ale chlapeček pochopil, proč by to dělat neměl a ostatní děti pochopily, jak to chlapeček myslí.