The student started annoying the other children, sometimes hitting them and the like, so I found out why. Then we found out that the others were mocking him because he was stronger and a three-stroker at that. So I started to call the parents first, as the class teacher, and I solved it further with them.
Family played a big role there. It was perfectly functional. Mom used to go to school to ask about him, she was interested beyond the scope of class meetings. He was an only child, so they could devote themselves fully to him.
Physical aggression
There it wasn't even done through a psychologist, there wasn't even a psychologist then, only through a special pedagogue, which I was in the class, because we caught it in time, right from the beginning. The parents were very accommodating, very willing, helped and talked with him. We helped him find a friend in class, they sat together on the desk... The problem was more with growing up. He was a triathlete, so there were also children in the class who could handle the subjects better, and as I said before, he was stronger, so it was more like working with that class there. As familiarization and adaptation courses are done these days, I played psychological games with the class to develop some empathy, cooperation, tolerance...
Support, Working with the collective, Interview, Cooperation with experts
When we found him that friend, he had someone to lean on in that class and it was nice. Then he went to the second grade and unfortunately I don't know much about how it went, I didn't teach him there anymore. But I think that everything was calm, because I didn't hear anything bad about him after that, nor that anything was happening to him. But as soon as he left our elementary school, he did an apprenticeship, then he finished his high school diploma, he went to university and today he has two doctorates.
5. třída, 10-11 let
počítače
Lhaní
Speciální pedagogika, Učitelství pro 1. stupeň ZŠ, Učitelství občanské výchovy a základů společenských věd pro ZŠ a SŠ
Žák začal otravovat ostatní děti, občas je praštil a podobně, tak jsem zjišťovala proč. Pak jsme zjistili, že se mu ostatní posmívali, protože byl silnější a k tomu trojkař. Takže jsem začala volat napřed rodiče, jakožto třídní učitelka, a s nimi jsem to dále řešila.
Hodně tam hrála roli rodina. Byla naprosto ukázkově funkční. Maminka se na něho chodila ptát do školy, zajímala se i nad rámec třídních schůzek. On byl jedináček, takže se mu mohli plně věnovat.
Tam se to ani přes psychologa nedělalo, tehdy ani psycholog nebyl, jenom přes speciálního pedagoga, kterým jsem ve třídě byla já, protože jsme to podchytili včas, ještě ze začátku. Rodiče byli při řešení velmi vstřícní, velice ochotní, pomáhali, rozmlouvali s ním. Pomohli jsme mu najít si i kamaráda ve třídě, seděli spolu v lavici… Problém byl spíš při tom dospívání. On byl trojkař, takže ve třídě byly i děti, co učivo zvládaly lépe, a jak jsem už řekla, tak byl silnější, takže tam se spíš pracovalo s tou třídou. Jak se v dnešní době dělají seznamovací a adaptační kurzy, tak jsem se třídou hrála psychologické hry na rozvoj nějaké empatie, spolupráce, tolerance…
Když jsme mu našli toho kamaráda, tak měl o koho se v té třídě opřít a bylo to fajn. Pak teda odešel na druhý stupeň a tam už bohužel moc nevím, jak to probíhalo, tam už jsem ho neučila. Myslím si ale, že všechno bylo v klidu, protože jsem o něm už pak nic špatného neslyšela, ani že by se jemu něco dělo. Jakmile ale odešel od nás ze základní školy, tak si udělal učňák, pak si dodělal maturitu, udělal si vysokou školu a dnes má dva doktoráty.