Teacher: I have to say that the student was problematic almost from the time he started elementary school here, namely from the first grade, but he started until the 7th grade. However, the worst experience I ever had with him was when he started getting attached to other classmates. It started with a student taunting others when they said the wrong answer to my question. At first, I didn't pay enough attention to it, because I thought that maybe after some time he would stop. But after a while I realized that the student has some behavior problems, that is, already on a larger level. He did not only mock his classmates during lessons, but also during breaks or outside the school premises. Once, a student came to me and told me that a classmate stepped on his foot on purpose while riding the bus to school, and managed to throw his phone on the ground. It also often happened that he took the glasses of his classmates and threw them on the ground, breaking two of them. I understand that children sometimes poke each other, but the fact that someone's pupil breaks their glasses is really the last straw. I was just there when it happened. I was in charge of the locker room, and the kids were about to go to lunch. They were supposed to line up, but the student didn't like that another student was in front of him. So he poked him so hard that another student fell to the ground and his glasses fell to the other side of the hall. The student was so angry that he stepped on the boy's glasses with all his might. The boy was unhappy about it and was afraid to come home with broken glasses because he was afraid of his parents' reaction. I asked the boy what that meant, to which he replied: 'I was bored and wanted to be the first at lunch'.
The student grew up with only his mother all his life. When he was younger, his father left them and lived in foster care for a while, but it didn't work. After several visits from a social worker, the boy and his younger sister were sent to foster care with a family, where they lived for about 2 years. The boy then returned to his mother and the sister to his father. It is known that his mother was a strong alcoholic and drug addict, which is clearly reflected in the boy's speech and behavior. Even after the review, it is interesting that the boy has not been confirmed to have any relevant personality disorder, for example ADHD, even though his behavior would sometimes correspond to this. As for the class, the student has no 'real' friends. Most of his classmates hang out with him more so that he leaves them 'in peace'. The class is dominated by boys, and according to the class teacher, the student does not allow girls in his class.
Physical aggression, Verbal aggression
Teacher: I was the first to try to solve the situation with the student himself. Within a few days, I received a lot of complaints not only from his classmates, but also from his parents. I took him to my office and told him everything I wanted. I tell him, 'Look, I think it's a shame that you treat your classmates so badly, because I think you could make great friends here if you wanted to.' But he replied to me: 'but I don't want to talk to anyone here, and besides, I don't even let myself get close to them and I don't do anything to them!' I tell him: 'Look, your classmates are sorry that you treat them like this'. But he told me: 'I don't care what other people think about me'. So it dawned on me that there is no point in dealing with the student himself. So I tried several times to call his mother, with whom I had about 3 meetings, but every time she came to a complete standstill. Here at the school, we have a guidance counselor who deals with these cases, but she wanted nothing to do with him. In the end, it escalated to the point that we had to call the family social worker again, who sent the boy to a psychologist. But from what I heard, even the psychologist didn't know how to deal with him. The boy visited her twice a week for a month. I myself told her before that she should try to discuss his family relations with him, because in my opinion that was the main problem. However, according to the psychologist, he was always inattentive, did not answer questions, and could not answer normally. A month after the boy returned to school, I saw no change.
Interview, Cooperation with experts
Teacher: Right after he returned to school, the boy didn't communicate with us for a while. He was withdrawn, and suspiciously calm. In the first hours he didn't answer my questions very much, he answered most of them by nodding his head. Sometimes I found him quite sad. But after about a week, everything went back to the old way. He started disrupting classes again, not paying attention, and harassing his classmates. In some situations he seemed even worse than he originally was, which didn't make much sense to me. So his behavior was bad all the time he attended this school. Fortunately, everything did not escalate until the 9th year, so after his return we did not spend so much time with him. Who knows how he's doing in high school. The teacher then told me that the boy was accepted as an apprentice on appeal.
15 let, 9.ročník
Bez zájmů
Lhaní,Podvody,Agrese
Mgr., Anglický jazyk
Musím říct, že žák, byl problémový skoro od té doby, co nastoupil na základní školu. Nechodil tady totiž od první třídy, ale nastoupil až do 7.ročníku. Ovšem nejhorší zkušenost, jakou jsem s ním kdy měla, bylo když se začal navážet do ostatních spolužáků. Začalo to tak, že žák se začal ostatním posmívat, když řekli špatnou odpověď na mou otázku. Zezačátku jsem tomu nevěnovala dostatek pozornosti, protože jsem si říkala, že toho třeba za nějakou dobu nechá. Ovšem po chvilce mi došlo, že žák má nějaké problémy s chováním, teda už na nějaké větší úrovni. Neposmíval se spolužákům jen při hodinách, ale i o přestávkách či mimo prostory školy. Jednou za mnou přišel jiný žák, který mi řekl, že spolužák mu při jízdě autobusem do školy stoupl schválně na nohu, při tom mu ještě stihl hodit telefon na zem. Častokrát se taky stávalo, že vzal spolužákům brýle, se kterýma házel po zemi, dvoje už stihl zlomit. Chápu, že děcka se občas pošťuchujou, ale to, že někomu žák zlomí brýle, je opravdu poslední kapka. Zrovna jsem u toho byla, když se to stalo. Měla jsem dozor v šatně, a děcka zrovna měly jít na oběd. Měly se seřadit do řady, jenže žákovi se nelíbilo že jeho spolužák byl před ním. Tak do něj šťouchnul tak silně, že spolužák spadl na zem, a spadly mu brýle na druhou stranu chodby. Žák byl tak moc naštvaný, že chlapci na brýle vší silou stoupl. Chlapec s brýlemi byl z toho nešťastný a bál se přijít domů s tím, že má zlomené brýle, protože měl strach z reakce rodičů. Žáka jsem se zeptala, co to má jako znamenat, načež on mi odpověděl: “Nudil jsem se, a chtěl jsem být první na oběd”.
Žák celý život vyrůstal pouze s matkou. Když byl menší, otec je opustil a chvilku žil ve střídavé péči, ale to nefungovalo. Po několika návštěvách sociálky byl chlapec spolu se svou mladší sestrou poslán do pěstounské péče do rodiny, kde žili cca 2 roky. Chlapec se poté vrátil k jeho matce a sestra k otci. Je známo, že jeho matka byla silná alkoholička a feťačka, což se výrazně projevuje na chlapcově mluvě a chování. I po přezkoumání je ale zajímavé, že chlapec nemá potvrzenou žádnou relevantní poruchu osobnosti, například ADHD, i když by tomu jeho chování občas odpovídalo. Co se týče třídy, žák nemá žádné “pravé” kamarády. Většina spolužáků se s ním spíš baví proto, aby je nechal “na pokoji”. Ve třídě převládají kluci, a podle třídní paní učitelky, si žák na holky ve své třídě nedovolí.
Jako první jsem se snažila řešit situaci se samotným žákem. Během pár dní mi totiž došlo spoustu stížností nejen od jeho spolužáků, ale také od rodičů. Vzala jsem si ho k sobě do kabinetu a sdělila mu všechno co jsem chtěla. Říkám mu: “Podívej, myslím, že je škoda, že se ke svým spolužákům chováš tak hnusně, protože si myslím, že kdybys chtěl, mohl by sis tu najít skvělé kamarády.” On mi na to ale odvětil: “Ale já se tady s nikým bavit nechci, a navíc se k nim ani hnusně nechávám a nic jim nedělám!” Říkám mu:”Podívej, tvoje spolužáky mrzí, že se k nim takhle chováš”. On mi ale řekl: “Mě nezajímá co si o mně myslí ostatní”. Takže mi došlo, že se žákem samotným to nemá smysl řešit. Snažila jsem se tedy několikrát dovolat jeho matce, se kterou jsem měla asi 3 setkání, jenže ona pokaždé přišla úplně na plech. Tady ve škole máme výchovnou poradkyni, která se těmito případy zaobírá, ale ta s ním nechtěla mít nic dočinění. Tak to nakonec vygradovalo tak, že jsme na rodinu museli znovu zavolat sociálku, která chlapce poslala k psycholožce. Co jsem ale tak slyšela, tak si s ním ani paní psycholožka nevěděla rady. Chlapec k ní docházel 2x týdně po dobu jednoho měsíce. Já sama jsem jí ještě předtím řekla, ať s ním zkusí probrat jeho rodinné vztahy, protože podle mě byl problém hlavně v tom. Podle psycholožky ovšem věčně nedával pozor, neodpovídal na dotazy, a nedokázal odpovědět normálně. Po měsíci, co se chlapec vrátil do školy, jsem neviděla žádnou změnu.
Hned po tom, co se vrátil do školy s námi chlapec chvíli nekomunikoval. Byl odtažitý, a až podezřele klidný. V prvních hodinách mi moc neodpovídal na otázky, na většinu mi odpověděl kýváním hlavy. Občas mi přišel i docela smutný. Zhruba po týdnu se ale vše vrátilo zpátky ke starému. Začal znovu vyrušovat v hodinách, nedával pozor, a obtěžoval své spolužáky. V některých situacích se zdál ještě horší než původně byl, což mi teda moc nedávalo smysl. Jeho chování tedy bylo špatné po celou dobu navštěvování této školy. Naštěstí se všechno vyhrotilo až v 9.ročníku, takže po jeho návratu jsme s ním už tolik času nestrávili. Kdoví jak se mu daří na střední škole. Víme, že se na odvolání dostal na učňák.