The situation arose as if nothing had happened. A student suddenly stood up during a national studies lesson and threw a chair at his classmates. It was a shock for the whole class, the chair bounced off the table of his classmates, who he was throwing it at, and made a big blow. The student was very angry and tried to go away from his place. His desk was roughly in the middle of the class, which had a classic back-to-back arrangement of desks, so he didn't have much room to move around, and that made him even more nervous. The whole situation arose from the whispering of classmates sitting in front of him. He thought they were talking about him and it bothered him a lot. He was getting nervous about it, and it freaked him out so much that he grabbed a chair and threw it. He couldn't control the rage that built up in him in a short moment and made him lose his concentration.
Pupil – 4th grade pupil; he does well in school, excels in general knowledge - likes to read encyclopedias, is interested in history; he has been diagnosed with behavioral disorders and finds it difficult to work with strongly emotional experiences - he is aware of his outbursts and immediately regrets them and wonders what he did.
Physical aggression
Because the student was full of emotions, he could have jumped out of the window, immediately after the incident I took him to the edge of the room and rushed to his classmates, on whose desk the chair landed. Meanwhile, the student started crying. Fortunately, nothing serious happened to anyone, the chair fell to the side and caused bruises to several classmates. After checking what happened to the others, I immediately went to attend to the student, with whom we sat alone and began to tell each other about the situation. He explained to me why he did it. Subsequently, I thought about what to do next, for my classmates it was mainly a psychological shock and I didn't want them to start feeling antipathy towards the student. We informed the parents of all the children involved about what happened and how we will deal with it. For the next lesson, I prepared a video projection showing Papin's pot, which is gradually pressurized until it explodes. The children wondered why we were looking at something like this in national studies. What is it? what is it for? And similar questions. We then started talking about how steam builds up inside a pressure cooker and when there is too much steam and no one releases it, it explodes. We compared this to a student who has the same feelings. He is clever, he can, for example, answer questions to which no one in the class knows the answer, but he has trouble processing emotions and needs to ventilate them. And if it doesn't happen, it can hurt someone. Subsequently, we looked for a solution, what we will do if the situation is repeated. The children came up with their suggestions on how to lift the lid of the pupil to release the steam. Together with the class, we proposed several solutions, a sort of crisis plan, and the student then chose the one he liked the most. We agreed that if he has similar feelings that he can't handle, he will go to the bathroom and wait for me there and we will solve it together. This will prevent physical attacks on others.
Working with the collective, Interview
The student was satisfied with the solution. This was also understood by the classmates who, based on watching the video about the pressure cooker, understood the issue better. They looked at him as a friend who solves such situations, because we are all different, and they took him back to the class group. Since then no similar problem has been solved and the class works well.
10 let, 4. ročník
Četba encyklopedií – velký všeobecný přehled
Fyzické násilí
Mgr., speciální pedagogika
Situace vznikla jakoby nic. Žák najednou při hodině vlastivědy vstal a hodil po svých spolužácích židlí. Byl to pro celou třídu šok, židle se odrazila od stolu jeho spolužáků, po kterých ji házel a udělala velkou ránu. Žák byl ve velkém vzteku a snažil se jít pryč ze svého místa. Jeho lavice byla zhruba uprostřed třídy, která měla klasické uspořádání lavic za sebou a neměl tak příliš prostoru pro pohyb, a to jej znervózňovalo ještě víc. Celá situace vznikla na základě šeptání si spolužáků sedících před ním. Myslel si, že si povídají něco o něm a velmi ho to rušilo. Začínal z toho být nervózní, a to ho vyvedlo z míry natolik, že popadl židli a hodil s ní. Nedokázal ovládnout vztek, který se v něm během krátké chvíle nahromadil a vyvedl z koncentrace.
Žák – žák 4. ročníku; ve škole se mu daří, vyniká ve všeobecných znalostech – rád čte encyklopedie, zajímá ho historie; má diagnostikované poruchy chování a těžko se mu pracuje se silně emocionálními zážitky – svých výbuchů si je vědom a hned jich lituje a říká si, co to provedl.
Protože byl žák plný emocí, dokázal by skočit z okna, jsem jej hned po incidentu odvedla na kraj místnosti a spěchala k jeho spolužákům, na jejichž lavici židle dopadla. Žák se mezitím rozplakal. Nikomu se naštěstí nestalo nic vážnějšího, židle dopadla vedle a způsobila několika spolužákům modřiny. Po kontrole, co se stalo ostatním, jsem se šla hned věnovat žákovi, se kterým jsme si sami sedli a o situaci si začali vyprávět. Vysvětloval mi, proč to udělal. Následně jsem přemýšlela, co dál, pro spolužáky šlo hlavně o psychický šok a nepřála jsem si, aby vůči žákovi začali cítit antipatii. Obeznámili jsme rodiče všech dětí, kterých se to týkalo, o tom, co se stalo a jak to budeme řešit. Na další hodinu jsem nachystala videoprojekci, na které je Papinův hrnec, který se postupně tlakuje až dojde k výbuchu. Děti se divily, proč se na něco takového díváme ve vlastivědě. Co to je? k čemu to slouží? A podobné otázky. Začali jsme se poté bavit o tom, že se uvnitř tlakového hrnce hromadí pára, a když jí je tam příliš a nikdo ji neupustí, tak dojde k explozi. To jsme připodobnili k žákovi, který to s emocemi má stejně. Je šikovný, dokáže např. odpovídat na otázky, na které odpověď nikdo ze třídy nezná, ale má problém zpracovat emoce a potřebuje je ventilovat. A pokud se to nestane, může někomu ublížit. Následně jsme hledali řešení, co budeme dělat, když se situace bude opakovat. Děti chodily se svými návrhy, jak žákovi zvedat pokličku, abychom upustili páru. Navrhli jsme společně se třídou několik řešení, takový krizový plán a žák si následně vybral to, co se mu nejvíc zamlouvalo. Domluvili jsme se, že když bude mít podobné pocity, které nebude umět zvládat, odejde na záchod a tam na mě počká a tam to společně vyřešíme. Zabráníme tak fyzickému napadení ostatních.
Žák byl s řešením spokojený. Pochopili to i spolužáci, kteří na základě shlédnutí videa o tlakovém hrnci problematice lépe porozuměli. Dívali se na něj jako na kamaráda, který řeší takové situace, protože každý jsme nějaký a vzali ho zpátky do třídního kolektivu. Od té doby se žádný podobný problém neřešil a třída dobře funguje.