It was cold, really very cold, all the children were waiting in front of the school wearing hats and jackets. As soon as the children entered the classroom, I knew that something had happened between them, because I spend all my time with them in the classroom and during lectures. The pupil, who is usually the center of attention, this time sat perfectly in her place and looked sad, the other children kept whispering something to each other. Even during the lesson, the pupil was visibly pushed away from the group. After class, I therefore asked her what happened, if anything was bothering her. At first she was reticent and didn't want to talk about it, but eventually she opened up and confided in me that her other classmates say she has lice, even though she doesn't have any, she almost cried in class, I told myself that this I can't leave it like that and I decided to deal with it the very next day.
The class is communicative, the students help each other, they are very lively, they enjoy any activity in which they can get up from their desks. Žačka is an extroverted girl who doesn't just give up, she likes to paint and sing, she is friendly and communicative.
Verbal aggression
The next day, even before the start of the lesson, I sat down with the children on the carpet in the middle of the classroom and slowly started to work my way through the unpleasant topic. We discussed what these little critters look like, how they can get into our hair, and how we can get rid of them, the children were understanding and cooperative, but they kept making fun of the pupil. I told them that anyone can have lice, even if it's not really their fault. I also picked up on the topic of mocking for things we are not responsible for. In the end, I chose an activity for the children that was supposed to bring the desired fruit, the children were supposed to play monkey to check if their friend had lice in his hair. As soon as the children took turns, they found out that we don't have lice in the classroom.
Working with the collective, Interview
The result was that when I left the class to go to the bathroom, the other classmates started apologizing to the student, realizing that she didn't have them, and even if any of them did, it wasn't her fault. Since then, the children try to talk about everything out loud, and not whisper something to each other, since then we do not talk about lice.
8 let, 2. třída ZŠ
Malování, hra na hudební nástroj
Mgr., Učitelství pro 1. stupeň základní školy
Byla zima, opravdu velká zima, všechny děti čekaly před školou navlečené v čepicích a bundách. Jakmile děti vešly do třídy, věděla jsem, že se mezi nimi něco událo, trávím s nimi totiž ve třídě i během přednášek veškerý čas. Žačka, která obvykle bývá středem pozornosti tentokrát seděla vzorně na svém místě a vypadala smutně, ostatní děti si pořád něco šuškali. I během vyučování byla žačka viditelně odstrkovaná z kolektivu. Po vyučování jsem se jí proto zeptala, co se stalo, jestli ji něco netrápí. Nejprve byla zdrženlivá, a nechtěla o tom mluvit, nakonec se ale rozmluvila a svěřila se mi s tím, že ostatní její spolužáci tvrdí, že má vši, i když ona žádné nemá, skoro se mi ve třídě rozplakala, řekla jsem si, že toto nemohu nechat jen tak a rozhodla jsem se to řešit hned druhý den.
Třída je komunikativní, žáci si mezi sebou pomáhají, jsou hodně živí, užívají si jakoukoli aktivitu, při které mohou vstát z lavice. Žačka je extrovertní dívka, kterou jen tak něco nerozhodí, ráda maluje a zpívá, je přátelská a komunikativní.
Druhý den, ještě před začátkem výuky jsem se s dětmi usadila na koberec, který máme uprostřed třídy a začala jsem se k tomu nepříjemnému tématu pomalu prokousávat. Řešili jsme, jak tyto malé potvůrky vypadají, jak se do naších vlasů mohou dostat, a jak se jich můžeme zbavit, děti byly chápavé a spolupracovaly, neustále se ale pošklebovali na žačku. Řekla jsem jim, že vši může mít každý, i když za to vlastně třeba nemůže. Nakousla jsem také téma posmívání se za věci, za které nemůžeme. Nakonec jsem pro děti zvolila aktivitu, která měla přinést to kýžené ovoce, děti si měly zahrát na opice, čímž měli zkontrolovat, jestli jejich kamarád ve svých vláskách vši nemá. Jakmile se děti vystřídaly, tak zjistili, že vši ve třídě nemáme.
Výsledkem bylo to, že když jsem ze třídy odešla na toaletu, ostatní spolužáci se žačce začali omlouvat, protože si uvědomili, že je nemá, a i kdyby je měl kdokoli z nich, tak za to nemůže. Od té doby se děti snaží o všem mluvit nahlas, a ne si něco šeptat, od té doby o vších nemluvíme.