Around the middle of the school year, children came to me saying that they had problems with a classmate. She took their snacks and verbally insulted them or they heard her slandering them. So I invited her to my office, I resolved the situation with her, and she promised not to do it again. But the problems did not disappear, and physical attacks were added to the verbal insults. I didn't find out about the incident until a month later, when the assault happened. The student assaulted her classmate in the girls' toilets, allegedly threatening to kill her dog if she 'took off' a handful of her hair, which she then rinsed off to cover the marks. The girl who was attacked was afraid to tell what happened until she confided in her best friend who didn't hesitate to tell me about the attack. When I found out about it, I used the 'anonymous mailbox' method, where the children were supposed to put their observations on the given situation, or write whether something similar had happened to them themselves. I was very surprised when I read that this is not an isolated case and that the student assaulted her victim almost immediately after visiting my office and I learned about it almost at the end of the school year. I solved the whole case with a reprimand from the class teacher, but in retrospect I regret that I did not use a higher punishment, namely a reduced level of behavior. After the case was closed, the parents of the children contacted me about other physical attacks that their children were afraid to confess to.
The student was the tallest girl in the class, had leadership tendencies and felt superior to the other students. She needed to prove her superiority through violence, when the victims could not defend themselves because they were weaker. She felt more important than the others also because of their parents' well-paying professions. Her victims were most often introverted, petite children with excellent grades. More girls than boys were attacked.
Diagnosis, Nonverbal disruption of lessons
As I said before, I invited my student to my office. I chose the friendly method, I'm not the type of person to start shouting right away. I asked the girl why she felt the need to rob her classmates of snacks, and if she wanted theirs, why didn't she ask her mom to make the same for her. I also encouraged her to solve problems, if she has a problem with one of her classmates, she can solve it calmly directly with him and not with gossip and verbal insults. The student listened and nodded her head to everything, saying that she understood and it looked like she was really listening and not, as it turned out later, that she was going in one ear and out the other and on the contrary she would intensify her bullying. When it later became clear how her behavior continued, I lectured her in front of the whole class. I raised my voice, demanded that she apologize to her victim and also receive a month after school as a reprimand, which she would serve the following school year.
Proactive solutions
The student served her sentence the following school year. Her behavior then seemed fine, although sometimes there was a certain degree of arrogance this time towards the teachers in the second grade, but here the teachers took it more like adolescent insolence. However, it seems to me that the higher punishment that I did not give at the time could have set greater boundaries for respecting others and that the student did not learn much from her mistake. Now he is studying at a secondary vocational school - the field of education is hairdressing and he does not have many friends here, he behaves condescendingly towards his classmates and goes to school as if it were a punishment.
11 let, 1A/8
astronomie
Potřeba pozornosti
Mgr.
S žákem byly problémy už od začátku, kdy přišel na gymnázium. Už jsem měla nějaký informace od ostatních učitelů, ale co ten předváděl na hodinách, to jsem ještě neviděla. Žák se třeba pověsil v podivném úhlu pod lavici a mluvil se mnou. Konstatně se také houpe na židli. Samozřejmě jsem mu na to něco řekla, ale bylo to k ničemu, naopak to dělal častěji a častěji. Potom o pár let později jsem si všimla toho, že si nepamatuje jména spolužáků. Jsem si skoro jistá, že to dělá kvůli pozornosti, přece jen se už znaj spoustu let. Takže když máme nějakou hru nebo cvičení, kde mají žáci třeba něco přečíst a pak vyvolat někoho dalšího ze třídy, tak jedinej, koho on dokáže vyvolat, je jeden jeho spolužák. Navíc mu říká celým jménem. Takže když máme nějaké takové cvičení a dostane se na žáka, je to už jasný, že jako další půjde tene žák, kterého jediného zná po jméně. Problém je, když ten žák není ve škole, to potom říká třeba: „Ten v té modré mikině.“ Také stále nosí i ve třídě respirátor. Nosil to tak už ten minulé pololetí. Nedivila bych se, kdyby to taky dělal, aby se odlišil, ale ono je možné, že je opravdu opatrný.
Žákova třída byla úplně super a společně s ní jsem to zvládla. Nepovzbuzovala ho smíchem. Znali ho a asi tím, že se to tak často opakovalo, tak si toho přestali všímat. Spousta z nich ho znala už ze základky, takže když se mi žák objevil ve třídě a nechápala jsem, co to dělá, třída mi řekla: „No, to je prostě on“ a řekli mi, co a jak, co můžu očekávat. Rodinnou situaci žáka neznám. Vím jen, že jeho otec je starší, protože jeho sestry jsou už dospělé a mají děti.
Přestala jsem si toho všímat a na jeho chování nereagovala, pokud opravdu nedělal něco vážného, co by ho nějak ohrožovalo nebo pokud nevyrušoval hodinu. Třída mi v tom pomohla, jelikož mě podpořila a žáka si taky nevšímala. I když mi odpovídal zpod lavice, nereagovala jsem na to, a naopak jsem reagovala například na správnou odpověď a chválila ho za dobré chování.
Jelikož jsem si ho nevšímala a nevšímali si ho ani ostatní ve třídě. Plus to chválení za dobrý chování taky určitě pomohlo. Trvalo to, ale postupně to dělal míň a míň a teď už jste určitě ani nepoznal, že je nějak speciální, až teda na ten respirátor ve třídě. Stále má sice napsaný ten 2. stupeň podpůrného opatření, ale přidalo se k tomu mimořádné nadání, které tam před těmi pár lety neměl. Dokonce jezdí na soutěže s kroužkem astronomie a exceluje v nich, takže se hodně srovnal. Nechci znít, jako že by to bylo jen mou zásluhou, ale myslím, že jsem jednala správně. Nevěděla jsem, co dělat, ale viděla jsem, že dávat jeho chování pozornost není dobrý nápad, tak jsem zkusila opak a ta změna tam byla znát.