Class is over, recess has started and I can rest for a while before the next class starts. I grab my snack to eat. I sit down at my desk and have a snack. However, I like my personal space around my school desk. It's a break and the student sitting in the desk right behind me is having fun with her classmates. They are too much for me. That bothers me a lot. The girls are having fun and giggling, but I don't feel well. I have little space, plus there is noise everywhere. 'By permission.' Nothing, no answer, so I pushed the pupil away. The classmate slapped me for that, so I slapped her, and I probably scratched her as well. Meanwhile, the teacher comes and pulls us away from each other. The girl is crying. We are both led into the cabinet. The teacher is forceful and asks us what happened.
The student has specific requirements for his personal space (this is one of the features belonging to the autistic spectrum). The student is sensitive when his space (specifically, in this situation the school desk) is occupied by someone else. The student sits in the first bench in the middle, he chose this place himself, and when the teacher mentioned that she would move the class, it was very important to him that he could sit in the first bench. This position suits him, as he sits close to the blackboard and also close to the teacher, who often asks about the solutions to assigned tasks. The student sits alone because he needs enough space around him. The student is very active in class. He tries to speak, but when he is not called, he behaves impulsively, shouts and has trouble coping with the fact that it was not he who was called, but someone else. Another teacher mentioned a week before the described situation that she noticed a certain tension between the pupil and the pupil. The student would like to talk more with his classmates, but he also likes peace. It is difficult for him to establish contact with classmates. He gets along very well with adults, with whom he does not get into conflicts. But not with peers. During the adaptation stay, he often wanted to talk to adult teachers, but they tried to encourage him to get closer to his classmates. Some classmates remember the student from the lower grade as problematic and do not want to hang out with him too much. The student considers himself to be problematic and unable to handle stressful situations (as he often hears this from those around him).
Physical aggression
The teacher, who was currently in charge of the corridor, tore the students apart and took them to her office. The class teacher of these students and I (on practice) were in the office at the same time. The teacher asks the crying pupil first. But she is unable to speak. The student eagerly wants to explain everything, but the teacher first comforts the student. He asks the pupil again why she is crying. The pupil replied that the pupil had hit her, scratched her and that she already had bruises on her hands. The teacher asks the student if it is true. Pupil: 'Well, the pupil slapped me first, I was just defending myself.' Pupil: 'The pupil turned to me and I saw that he wanted to push me away, so I slapped him. But that was my reflex. When someone attacks me, it's just my reflex to slap him.' Pupil: 'That's also my reflex, that when the girls didn't listen to me and deliberately stayed glued to my desk, that I touched her to make her move.' The teacher began to explain to them that when she slaps a classmate, it is not a reflex, but a question of will, whether she will slap him or whether she will handle the situation differently. Next, she began to ask if the student really just touched the pupil. The student nodded at first, which the teacher didn't notice, so she asked him to illustrate what it means to 'just touch'. So the student clearly showed. The teacher asked the pupil: 'Did he really touch you like that?' Žačka said that it was more and that he even scratched her. The student then admitted that it was more and added: 'I just can't handle these situations, I always get angry and lose control. I told the student to move and when she didn't, I poked her.' The student was very sad about his behavior and the fact that he could not handle the situation. He had tears in his eyes. The pupil also scolded her and added that she did not hear the pupil at all asking her to move. 'Okay then student, what should you do next time when girls are pushing you and they won't move even when you ask them to?' asked the teacher. The student thought for a moment. She added: 'Well, the class is noisy, so it's possible they won't hear you the first time, so if nothing happens, tell them nicely again.' The student immediately nodded. 'Pupil, you and the girls also have to be careful that they are really at your desk or you can go to someone else's desk or walk into the corridor. You can see that it is uncomfortable for the student when he wants to have a snack, for example, that he cannot even take a snack out of his briefcase. You'd be uncomfortable too, wouldn't you?' The pupil nods. The pupil apologized to the pupil and the pupil to the pupil. The teacher asked each of them if they accepted the apology and both confirmed. Then the teacher started to solve: 'Well, now you go back to class and what will happen? Well, it will be embarrassing, everyone will ask you what happened, you will start telling and now everyone can interpret it differently - someone will remember that the pupil hit the pupil or vice versa and then they will interpret it everywhere. Oops, poison, that pupil, he is terrible, he completely beat up the pupil, the poor girl was not to blame. Others will interpret: Oh, that pupil, she completely provoked the pupil, deliberately pushed him and even conspired against him with the girls. This is how gossip really spreads. Also, if at home, a student, you say that a classmate hit you, the parents will immediately call me, how is this possible and that we teachers did not notice it. It's just that everyone interprets this situation differently. So what, you're going to go and tell everyone how the other person hurt you?' The student and the student agreed that it would be best if they didn't tell anyone, that even the teacher wouldn't call the parents to inform them what was happening, only if something similar happened again.
Agreement, Interview
The pupil and the pupil apologized to each other, accepted the apology and agreed not to tell anyone about this situation, that everything would remain between them and the teacher. They also agreed that the student would practice managing his anger, for example by leaving the classroom, walking down the hall, wetting himself with some cold water, and also coming to the teacher for help at any time. In the event that a classmate does not respond to his request, he should ask politely one more time (because he did not have to hear the student). They also agreed that the student would chat with her friends at another desk or in the corridor. The teacher, who saw the situation, is also the school's prevention methodologist, so she decided that she would observe the class together with the class teacher to see if there was any bullying in the class. If something comes up in the future, she will include some kind of bullying prevention program and a peer bonding program in this class.
11 let, 2009, 6.třída
Vyučující nevěděla
Agrese,Fyzické násilí,Vykřikování
Vysokoškolské pedagogické (Mgr.)
Skončila hodina, začala přestávka a můžu si chvíli odpočinout, než začne další hodina. Vytahuji si svačinu, abych se najedl. Sedám si do své lavice a svačím. Mám však rád svůj osobní prostor kolem své školní lavice. Je přestávka a žačka, která sedí v lavici hned za mnou, se baví se spolužačkami. Jsou na mě příliš natlačené. To mi velice vadí. Holky se baví a chichotají, ale já se necítím dobře. Mám málo prostoru, navíc je tu všude hluk. 'Zdovolením.' Nic, žádná odpověď, proto jsem žačku odstrčil. Žačka mi na to dala facku, já jsem ji tedy žduchl, asi jsem ji u toho i škrábl. Mezitím přichází paní učitelka a odtahuje nás od sebe. Žačka pláče. Oba jsme vedeni do kabinetu. Paní učitelka je rázná a ptá se nás, co se stalo.
Žák má specifické nároky na svůj osobní prostor (jedná se o jeden z rysů patřící k autistickému spektru). Žák je citlivý na to, když jeho prostor (konkrétně v této situaci školní lavici) zabírá někdo jiný. Žák sedí v první lavici uprostřed, toto místo si vybral sám a když paní učitelka zmiňovala, že třídu bude přesazovat, velice mu záleželo, aby mohl sedět v první lavici. Tato pozice mu vyhovuje, neboť sedí blízko tabule a také blízko paní učitelky, které se často doptává na řešení zadaných úloh. Žák sedí sám, neboť vyžaduje dostatek prostoru kolem sebe. Žák je v hodinách velice aktivní. Snaží se hlásit o slovo, když však není vyvolaný, chová se impulzivně, vykřikuje a má problém se vyrovnat se situací, že nebyl vyvolán on, nýbrž někdo jiný. Jiná paní učitelka týden před popisovanou situací zmiňovala, že si všimla jistého napětí mezi žákem a žačkou. Žák by si rád povídal více se svými spolužáky, vyhovuje mu však i klid. Je pro něj náročné navazovat kontakt se spolužáky. Velice si rozumí s dospělými osobami, se kterými se nedostává do konfliktů. S vrstevníky však nikoliv. Na adaptačním pobytu si často chtěl povídat s dospělými učiteli, ti se jej však snažili podpořit, aby se sbližoval spíše se spolužáky. Někteří spolužáci si žáka pamatují z nižšího stupně jako problémového a příliš se s ním nechtějí družit. Žák se považuje za problémového a že nezvládá zátěžové situace (neboť toto často slyší od svého okolí).
Paní učitelka, která právě měla dozor na chodbě, odtrhla žáky od sebe a odvedla je do svého kabinetu. V kabinetě byla zároveň třídní učitelka těchto žáků a já (na praxi). Učitelka se ptá nejprve plačící žačky. Ta ale není schopná slova. Žák chce vše nedočkavě vysvětlit, ale paní učitelka nejprve utěšuje žačku. Znova se ptá žačky, proč pláče. Žačka odpověděla, že ji žák uhodil, poškrábal a že má na ruce již modráky. Paní učitelka se ptá žáka, jestli je to pravda. Žák: 'No ale žačka mě první dala facku, já se jen bránil.' Žačka: 'Žák se na mě otočil a viděla jsem, že mě chce odstrčit, tak jsem mu dala facku. Ale to byl můj reflex. Když na mě někdo útočí, tak je to prostě můj reflex, že mu dám facku.' Žák: 'To je taky můj reflex, že když mě holky neposlechly a schválně zůstaly nalepené na moji lavici, že jsem se jí dotkl, aby se posunula.' Učitelka jim začala vysvětlovat, že když vlepí spolužákovi facku, že to není žádný reflex, nýbrž otázka vůle, jestli mu facku dá nebo jestli situaci bude řešit jinak. Dále se začala vyptávat, jestli se žák žačky opravdu jen dotkl. Žák nejprve přikyvoval, což se paní učitelce nezdálo, proto jej požádala, aby názorně předvedl, co znamená 'se jen dotknout'. Žák tedy názorně ukázal. Paní učitelka se ptala žačky: 'Opravdu se dotkl jen takto?' Žačka řekla, že to bylo víc a že ji i poškrábal. Žák pak přiznal, že to bylo víc a dodal: 'Já prostě nezvládám tyto situace, já se vždycky vzteknu a neovládnu se. Já jsem říkal žačce, aby se posunula a když to neudělala, tak jsem do ní šťouchl.' Žák byl velice smutný ze svého chování a z toho, že situaci nezvládl. Měl slzy v očích. Žačka také pookřála a dodala, že žáka vůbec neslyšela, že by ji žádal, aby se posunula. 'Dobře, tak žáku, co bys příště měl udělat, když se holky na tebe budou tlačit a když se neposunou, i když je o to požádáš?' zeptala se učitelka. Žák chvíli přemýšlel. Dodala: 'Tak ve třídě je hluk, tak je možné, že tě napoprvé neuslyší, když se tedy nic nestane, řekni jim to hezky znovu.' Žák hned přikyvoval. 'Žačko, ty si s holkama musíš také dávat pozor, abyste byly opravdu u tvé lavice nebo můžete jít k lavici někoho jiného nebo se projít na chodbu. Vidíš, že je to pro žáka nepříjemné, když chce například svačit, že si nemůže ani vytáhnout z aktovky svačinu. Také by ti to bylo nepříjemné, že?' Žačka přikyvuje. Žák se žačce omluvil a žačka žákovi. Učitelka se každého ptala, jestli omluvu přijímají a oba potvrdili. Pak učitelka začala řešit: 'Tak, teďka se vrátíte do třídy a co bude? No bude šramec, každý se vás bude ptát, co se dělo, vy začnete vyprávět a teď si to každý může vyložit jinak - někdo si zapamatuje, že žák uhodil žačku nebo naopak a pak to budou všude vykládat. Jejda jeda, ten žák, ten je teda hrozný, ten úplně zmlátil žačku, chuděrka za nic nemohla. Jiní si budou vykládat: Ach, ta žačka, ta úplně vyprovokovala žáka, schválně se na něj tlačila a ještě se s holkama proti němu spikla. Takto se opravdu šíří pomluvy. Také když doma, žáku, řekneš, že tě spolužák bouchl, hned mi budou rodiče volat, jak je to možné a že jsme to my učitelé neuhlídali. To tak prostě je, že každý si tuto situaci vyloží jinak. Tak co, půjdete a budete každému říkat, jak vám ten druhý ublížil?' Žák s žačkou se dohodli, že bude nejlepší, když to nikomu neřeknou, že ani učitelka nebude volat rodičům, aby je informovala, co se dělo, pouze pokud by se něco podobného opakovalo.
Žák s žačkou se sobě navzájem omluvili, přijali omluvu a dohodli se, že nebudou o této situaci nikomu říkat, že vše zůstane jen mezi nimi a paní učitelkou. Dále se dohodli, že žák bude trénovat zvládání svého vzteku, například že odejde ze třídy, projde se po chodbě, svlaží se trochou studené vody a také kdykoliv může přijít za učitelkou pro pomoc. V případě, že některý spolužák nebude reagovat na jeho prosbu, má slušně požádat ještě jednou (neboť žačka nemusel slyšet). Domluvili se též, že žačka si bude povídat s kamarádkami u jiné lavice nebo na chodbě. Paní učitelka, která situaci viděla, je zároveň školní metodičkou prevence, proto usoudila, že bude spolu s třídní učitelkou třídu pozorovat, jestli ve třídě nevzniká šikana. Pokud by se v budoucnu něco objevilo, zařadí do této třídy nějaký program na prevenci šikany a program pro sblížení vztahů mezi spolužáky.