was with the class at a weekly outdoor school. I have a group of 21 students, 11 boys and 10 girls. Pupils were supposed to bring their own utensils to the school in the countryside - ešus, a tin drinking cup, cutlery, a sleeping bag and a mat, because it was a stay during which the pupils were supposed to be independent and try out a stay in nature. We were accommodated in a resort that was in the middle of the woods outside of civilization. Therefore, not even any of today's conveniences in the form of Wi-Fi could be reached. This already made some students a little nervous upon arrival. After arrival, we went to check in. Pupils lived in wooden cabins, where it was only possible to light and there was no electrical outlet to recharge a powerbank or a mobile phone. This was another 'blow' for the children from the city, as some of them were away from home for the first time at the age of 12, for several days at a time. It was time to unpack things. Preparing a sleeping bag for the evening and the like. At the specified time, the pupils were to arrive in the summer dining room, where they were all to bring their signed dishes for lunch. After each meal, the students washed them themselves and were supposed to leave them in the designated place. Including cups. And here, already during the afternoon snack, the first problem appeared. One cup was missing! What to do? I proceeded to have all the students take 'their' dishes in front of them. I told the girl whose cup was missing to go from one classmate to another and look at each cup. The girl stopped by the boy whose mug had his name smeared on it and shouted, 'That's mine!' How should I proceed? Should I have told the boy that he was a thief and that his unbalanced personality would have thrown him off even more? Definitely not. I asked the girl, 'Is that really your mug?' She replied that 100% yes.
This is a student with ADHD. His intellectual talent is in the range of a wider average, for which the profile is significantly unevenly distributed. The boy's hyperactivity is accompanied by learning disabilities. Dysortographic and dysgraphic difficulties persist. The neatness of the pupil's written expression is at a lower level, in some places there are observable difficulties with making the exact form of graphemes. In terms of content, there is a higher specific error rate resulting primarily from weakened auditory perception. The reading is uneven, at times precipitous, he often makes up his mind. The information gain is usually limited. Numerical operations and numerical problems are negatively affected by lower levels of mathematical abilities and skills. Visual perception remains impaired. He performs the presented tasks actively, in individual contact in PPP he works without fluctuations in attention, in class he needs individual activation and extra help. A stressful family situation and a traumatic event in the family are reflected in the student's behavior and experience. He is now in foster care. The boy wears glasses.
Lying and cheating
So I turned to the boy and repeated the question to the boy. He became slightly confused, and that was a signal for me that I was on the right track to solving the mystery of the lost mug. A discussion followed between me, the boy, and then with the other pupils about what had happened. What do they think about it? At first, the boy stubbornly claimed that he was his and that the girl was making things up. After a while, when the others were staring at him, the boy who was with him in the cabin said: 'But you told me on the bus that you had a special mug, so where is it? This one is completely ordinary.' The boy with whom the given cup was found admitted with tears in his eyes that he had broken his 'spoiled' cup while washing, he was going to school alone in the countryside, he took a porcelain one, his most favorite, which he had from his original family. And he was afraid to come to the snack without one, lest he be punished. 'I thought it wouldn't work, all mugs are the same.' In the foster family, there is a strict order and every slightest transgression is punished. We started talking with the children about what they thought about the given thing. If it was okay for the boy to take a different mug than he had. That he took someone else's thing without permission. That it's not right and he could have solved it completely differently. I joined the children's heated discussion when it became clear that the boy was becoming very restless and was growing angry at himself and others, and physical contact might occur.
Working with the collective, Interview
used our proven formula that nothing is as hot as it is cooked and all worries and problems can be solved in peace, that it is safe with us. I assured him that in case something similar happened to him in the future, he didn't have something, forgot, lost or wanted something he didn't have, that he should always ask or confess when something goes wrong. That it is a thousand times better than lying or stealing. The boy calmed down, the students patted him on the shoulders and we went to eat. The student borrowed it from the kitchen. For the next time, I didn't have to deal with any loss or problem. The rest of the stay was peaceful. Nothing else appeared at school or on the next trip. In my opinion, the boy perceives the class as a safe environment, so there is no need for him to do more 'bullshit'.
12 let, 6. ročník ZŠ
Žák se zajímá o všechno, co se hýbe. Rád sportuje, snaží se začlenit do sociálních věcí, praktických činností. Velmi ho baví výtvarná výchova a sestavování stavebnicových modelů. Nosí do školy fingerboard.
Lhaní,Fyzické násilí,Krádeže
Mgr., učitelství občanské výchovy, přírodopis, pracovní činnosti, výtvarná výchova
Byla jsem se třídou na týdenní škole v přírodě. Mám skupinu 21 žáků z toho 11 chlapců a 10 dívek. Žáci si měli na školu v přírodě přivézt vlastní nádobí – ešus, plechový hrníček na pití, příbor, spacák a karimatku, protože se jednalo o pobyt, při kterém se měli žáci osamostatnit a vyzkoušet si pobyt v přírodě. Byli jsme ubytovaní ve středisku, které bylo uprostřed lesů mimo civilizaci. Tudíž ani žádné vymoženosti dnešní doby v podobě wifi nebylo dosažitelné. To již při příjezdu některé žáky trochu vyvedlo z míry. Po příjezdu jsme se šli ubytovat. Žáci bydleli v dřevěných chatkách, kde bylo možné pouze svítit a nebyla v nich elektrická zásuvka na dobití powerbanky či mobilního telefonu. To byla další 'rána' pro děti z města, protože někteří byli ve svých 12 letech poprvé z domova přes noc, a to hned na několik dní. Na řadu přišlo vybalování věcí. Chystání spacáku na večer a podobně. V určenou dobu se žáci měli dostavit do letní jídelny, kam si měli přinést všichni svoje podepsané nádobí na oběd. Po každém jídle si je žáci sami umyli a měli nechat na určeném místě. Včetně hrníčků. A zde se již při odpolední svačině objevil první problém. Jeden hrníček totiž chyběl! Co dělat? Přistoupila jsem k tomu, že si všichni žáci vzali před sebe 'svoje' nádobí. Řekla jsem dívce, které hrnek chyběl, aby šla od jednoho spolužáka k druhému a prohlížela jednotlivé hrníčky. Dívka se zastavila u chlapce, jehož hrnek měl jméno rozmazané a vykřikla: 'Ten je můj!' Jak jsem měla postupovat? Měla jsem chlapcovi říct, že je zloděj a jeho nevyrovnanou osobnost ještě více rozhodit? Rozhodně ne. Zeptala jsem se dívky: 'Je to opravdu tvůj hrnek?' Ona odpověděla, že na 100% ano.
Jedná se o žáka s ADHD. Jeho rozumové nadání je v pásmu širšího průměru, u kterého je profil výrazně nerovnoměrně rozložen. Chlapcovu hyperaktivitu doprovázejí poruchy učení. Přetrvávají dysortografické a dysgrafické obtíže. Úhlednost písemného projevu žáka je na nižší úrovni, místy jsou pozorovatelné obtíže s prováděním přesné podoby grafémů. Po stránce obsahové se objevuje vyšší specifická chybovost plynoucí především z oslabeného sluchového vnímání. Čtení je neplynulé, místy překotné, často si domýšlí. Informační zisk bývá omezený. Číselné operace a početní úlohy jsou negativně ovlivněny nižší úrovní matematických schopností a dovedností. Zrakové vnímání zůstává oslabené. Předkládané úkoly plní aktivně, v individuálním kontaktu v PPP pracuje bez výkyvů pozornosti, ve třídě potřebuje individuální aktivizaci a dopomoc. Do žákova chování a prožívání se promítá zátěžová rodinná situace i traumatická událost v rodině. Nyní je v pěstounské péči. Chlapec nosí brýle.
Obrátila jsem se tedy na chlapce a otázku zopakovala chlapci. Ten mírně znejistěl, a to byl pro mne signál, že jsem na správné stopě k vyřešení záhady ztraceného hrnku. Následovala diskuze mezi mnou, chlapcem, poté i s ostatními žáky o tom, co se stalo. Co si o tom myslí. Chlapec nejprve zarputile tvrdil, že je jeho a dívka si vymýšlí. Po chvíli, kdy se na něho upřeně dívali ostatní, chlapec, který byl s ním v chatce řekl: 'Ale vždyť jsi mi v autobuse říkal, že máš spejšl hrnek, tak kde ho máš? Tenhle je úplně vobyčejnej.' Chlapec, u kterého se daný hrníček našel se se slzami v očích přiznal, že svůj 'spejšl' hrníček při umývání rozbil, chystal se na školu v přírodě sám, vzal si porcelánový, svůj nejoblíbenější, který měl ze svojí původní rodiny. A na svačinu se bál přijít bez žádného, aby nebyl potrestán. 'Myslel jsem si, že se na to nepřijde, vždyť jsou všechny hrnky stejné.' V pěstounské rodině totiž panuje pevný řád a každý sebemenší prohřešek se trestá. Začali jsme si dětmi povídat o tom, co si o dané věci myslí. Jestli bylo v pořádku, že si chlapec vzal jiný hrnek, než měl. Že si vzal bez dovolení cizí věc. Že to není v pořádku a mohl to řešit úplně jinak. Do horlivé diskuze dětí jsem vstoupila, když bylo zřejmé, že chlapec začíná být značně neklidný a vzrůstá u něho vztek na sebe i ostatní a mohlo by dojít k fyzickému kontaktu.
Použila jsem naši osvědčenou formulku, že nic není tak horké, jak se uvaří a všechny starosti i problémy se dají řešit v klidu, že je s námi v bezpečí. Ujistila jsem ho, že v případě, že by se mu někdy v budoucnu stalo něco podobného, něco neměl, zapomněl, ztratil nebo po něčem toužil co nemá, že se má vždy zeptat nebo se přiznat, když se něco pokazí. Že je to tisíckrát lepší než lhaní či krádež. Chlapec se uklidnil, žáci ho poplácali po ramenou a šli jsme se najíst. Žák si vypůjčil v kuchyni. Po další dobu jsem již nemusela žádnou ztrátu ani problém řešit. Celý zbytek pobytu probíhal již v klidu. Ve škole ani na dalším výletě se nic již jiného neobjevilo. Chlapec dle mého názoru vnímá třídu jako bezpečné prostředí, a tak nemá za potřebí vyvádět další 'lumpárny'.