Žačka was never disruptive in class or one of the children who argued or fought with others during breaks. She was more like one of those people who sits still during breaks and chats with a friend or creates something. The described situation occurred after the Christmas holidays. At first, the student started to talk back in class and poke others. These were mostly answers like: 'What is it for? I don't have to be able to do that.' etc. And on the contrary, in one English class she refused to answer me and just remained silent. I solved these problems by agreement and then by writing to my parents. As the week progressed, my colleagues also complained to me about her screams and scenes in class. One day I played a game in teams with the students in class (there were 3 teams of about 5 students each). The game went on normally and the team she was in won (although probably not entirely due to her since she was drawing something most of the time) by a point advantage. After the game ended, the student got up angrily and went to her classmate, who is sitting behind her. She angrily yelled at her to give it back. When I noticed this, I scolded them to calm down and went to find out what happened. A classmate, who was sitting in the classmate's place during the game, allegedly took some toy from her. The student admitted it (the toy was lying on her desk) and said that she only borrowed it and returned it with a few notes. At my request, she also apologized to the student (I thought it was sincere) and she accepted it. Then the bell rang and I left the class. After a break (a big break), I went to class for the next lesson. When I opened the door, there was a terrible noise and screaming in the classroom. There were several screaming children on the carpet in the back. In the back among the children, the student was fighting with a classmate and it was she who took the toy from her in class. I ran to the back and shouted for them to stop and go away from each other. Subsequently, I put the other students in their seats, gave them a quick assignment and went with the two to the corridor. The student shook her head and claimed that she had not done anything. The classmate, on the other hand, was quite furious and tried to jump on the student a few more times (I kept them apart). The student ignored my questions at first, but after a while she realized that I shouldn't worry about it and that her classmate deserved it. I sent a classmate to class and tried to talk to the student. He said something to the effect of not caring about them, that I don't care. Then I shouted at her to calm down and speak calmly. I tried to calm her down so she wouldn't be affected, but she was more angry. After a while she repeated that her classmate deserved it for taking the toy from her and let me leave it. So I went to class, sat each girl on a different side of the class and calmed the class down. Then I asked the student and the class what happened. Both versions were identical, namely that in the middle of the break, the student suddenly yelled at a classmate and out of the blue started to argue with her and then fight. I carefully asked the student about her version, but she remained silent and did not comment at all. So I told her that we will solve it after an hour, she nodded and that was her last reaction for that hour. At first, the pupil was silent in the office. Finally she told me she just wanted to. I tried to explain to her that this is not possible and to somehow conduct a dialogue with her in a calm mood. I also said that she definitely has to apologize to her classmate, because she also apologized to her. I have to say that I tried to appear open and understanding the whole time. I tried to open her to communicate with me, but no response. Another option was to call her parents. When I mentioned it, the student cried that I couldn't do it. I calmed her down and continued to ask why. She was silent again. She didn't communicate in any way, so we went back to class for another lesson and that ended the problem for the day.
have been teaching the pupil since the first grade and her behavior has never hindered communication in the class or the progress of the lesson in any way. She's never been that 'hard worker' in class who always checks in and always gets everything done right away. She was mostly within the class average. When she was called, she usually knew the answer and therefore answered. Overall, I would describe her as a quiet and timid girl. In class, she mainly hangs out with her friend, but she was able to get along with everyone when working together or doing other things. During the time we are focusing on, her behavior has changed a lot. She came to school sad, sometimes even crying. After a few days, I took her outside the classroom and asked her what was going on. She told me that mom and dad are always yelling at each other at home. She wasn't paying attention in class, she was drawing on the desks, she was on her cell phone or she was interrupting and having fun with others. Several teachers complained about her, so I had to inform her parents. As I already mentioned, her parents are divorcing and according to her mom, she is also taking it very hard. At home, she is often locked in her room and doesn't spend as much time outside with her friends as she used to.
Emotional outbursts, Physical aggression, Verbal aggression
As already mentioned, I tried to solve everything at the given moment with both girls, but it didn't work. Žačka hardly communicated with me even during a private conversation, so I finally called her mother. She was very nice on the phone. We arranged to meet the next day after school. There I explained the whole situation to my mother and asked her opinion. I was mainly interested in why the pupil had 'changed' so much and if she told about the incident at home. The mother told me straight away that she was divorcing her husband and that the daughter was having a hard time taking it. Of course she knew about her behavior because I had written to her before, but she didn't know about the washing machine. She apologized for her daughter and said she would discuss it with her at home.
Interview
The next day, the pupil came to see me. She apologized to me and subsequently to her classmate. This, of course, was an impulse from her mother, although probably effective in the end. For a few more weeks, the pupil was disturbing (it was only about shouting in class), but gradually it died down. After all, we can't expect miracles in a day. I think that this incident was such an impulse to improve the relations between the student and her family.
11 let, 5. ročník
Házená, obecně sporty
Vysoká škola, Učitelství pro 1. stupeň základní školy
Žačka nikdy v hodinách nerušila ani nepatřila mezi děti, které by se o přestávkách hádaly nebo praly s ostatními. Spíš byla jedna z těch, co o přestávkách sedí na místě a povídá si s kamarádkou nebo něco tvoří. Popisovaná situace nastala po vánočních prázdninách. Nejdříve začala žačka lehce odmlouvat v hodinách a pošťouchávat ostatní. Jednalo se většinou o odpovědi typu: 'Na co to je? To nemusím umět.' apod. A opačně v jedné hodině angličtiny mi odmítala odpovídat a pouze mlčela. Tyto problémy jsem řešila domluvou a následně psaním rodičům. V postupu týdne si mi stěžovali i kolegové na její výkřiky a scény v hodinách. Jeden den jsem s žáky v hodině hrála hru v týmech (byly 3 týmy asi po 5 žácích). Hra probíhala normálně a tým, ve kterém byla žačka, vyhrával (i když asi ne úplně její zásluhou, protože ona si většinu času něco kreslila) s náskokem bodů. Po konci hry žačka naštvaně vstala a šla za spolužačkou, která sedí za ní. Naštvaně na ni křičela, ať jí to vrátí. Když jsem si toho všimla, pokárala jsem je, ať se uklidní a šla zjistit, co se stalo. Spolužačka, která během hry seděla na žaččině místě, jí prý vzala nějakou hračku z podlavice. Žačka to přiznala (hračka jí ležela na lavici) a řekla, že si ji jen půjčila a s několika poznámkami ji vrátila. Na moji žádost se také žačce omluvila (přišlo mi to upřímné) a ta to přijala. Poté zazvonilo a já odešla ze třídy. Po přestávce (velké přestávce), jsem vyrazila do třídy na další hodinu. Když jsem otevřela dveře, byl ve třídě strašný hluk a křik. Na koberci vzadu bylo několik dětí, které křičely. Vzadu mezi dětmi se žačka prala se spolužačkou a byla to právě ta, která ji v hodině vzala tu hračku. Doběhla jsem dozadu a zakřičela, ať toho nechají a jdou od sebe. Následně jsem ostatní žáky posadila na místa, zadala jim narychlo práci a šla s těmi dvěma na chodbu. Žačka se třepala a tvrdila, že nic neprovedla. Spolužačka naopak docela zuřila a ještě párkrát se snažila na žačku skočit (držela jsem je od sebe). Žačka mé otázky nejdříve ignorovala, ale po chvíli z ní vypadlo, že se do toho nemám starat a, že si to spolužačka zaslouží. Poslala jsem spolužačku do třídy a s žačkou se snažila promluvit. Říkal něco ve smyslu, ať se do nich nestarám, že je mi do toho hovno. Nato jsem ji okřikla, že se má uklidnit a v klidu mluvit. Snažila jsem se jí zklidnit, aby nebyla v afektu, ale ona byla spíš naštvaná. Po chvíli zopakovala, že si to spolužačka zasloužila za to, že jí vzala hračku a ať ji nechám. Šla jsem teda do třídy, posadila každou holku na jinou stranu třídy a uklidnila třídu. Pak jsem se zeptala žačky a třídy, co se stalo. Obě verze byly totožné a to sice, že žačka v půlce přestávky najednou vyjekla na spolužačku a z ničeho nic se s ní začala hádat a pak i prát. Šetrně jsem se žačky zeptala i na její verzi, ale ta mlčela a vůbec se nevyjadřovala. Tak jsem jí řekla, že to vyřešíme po hodině, ona kývla a to byla její poslední reakce té hodiny. V kabinetu žačka nejdříve mlčela. Nakonec mi řekla, že se jí prostě chtělo. Snažila jsem se jí vysvětlit, že toto nemůže a nějak s ní vést dialog v poklidné náladě. Taky jsem řekla, že se určitě musí spolužačce omluvit, protože přeci i ona se jí omluvila. Musím říct, že jsem se celou dobu snažila působit otevřeně a chápavě. Snažila jsem se jí otevřít, aby se mnou komunikovala, ale žádná odezva. Další možností bylo zavolat jejím rodičům. Když jsem to zmínila, žačka se rozbrečela, že to nemůžu udělat. Uklidnila jsem ji a dále se ptala proč. Ona zase mlčela. Nijak nekomunikovala, tak jsme se vrátili na další hodinu do třídy a tím problém tohoto dne skončil.
Žačku učím již od první třídy a její chování nikdy nijak neomezovalo komunikaci ve třídě ani průběh hodiny. Nikdy nebyla takovou tou 'snaživkou' ve třídě, která se neustále hlásí a vždy má všechno hotové hned. Většinou se pohybovala v třídním průměru. Když byla vyvolána, tak většinou věděla odpověď a tedy odpověděla. Celkově bych ji označila za tiché a nesmělé děvče. Ve třídě se baví hlavně se svojí kamarádkou, ale při společné práci nebo jiných byla schopná vyjít s každým. V době, na kterou se zaměřujeme, se její chování velmi změnilo. Do školy docházela smutná, někdy až ubrečená. Po pár dnech jsem si ji vzala mimo třídu a zeptala se jí co se děje. Řekla mi, že na sebe maminka s tatínkem doma pořád křičí. V hodinách nedávala pozor, kreslila si po lavic, byla na mobilu nebo vyrušovala a bavila se s ostatními. Několik učitelů si na ni stěžovalo a musela jsem tedy informovat její rodiče. Jak jsem již zmínila, její rodiče se rozvádějí a podle její maminky to i ona velmi těžce nese. Doma bývá často zavřená v pokoji a netráví již tolik času venku s kamarády jako dřív.
Jak již bylo zmíněno, snažila jsem se vše řešit v daný moment s oběma dívkami, ale nepovedlo se. Žačka ani při soukromém rozhovoru se mnou téměř nekomunikovala a tak jsem nakonec zavolala její matce. Ta byla po telefonu velmi milá. Domluvili jsme si schůzku na druhý den po škole. Tam jsem mamince vylíčila celou situaci a zeptala se na její názor. Zajímalo mě hlavně proč se žačka tolik 'změnila' a jestli doma o tom incidentu řekla. Maminka mi hned narovinu řekla, že se s manželem rozvádí a dcera, že to těžko nese. Samozřejmě o jejím chování věděla, protože už jsem jí dříve psala, ale o té pračce nevěděla. Omluvila se za dceru a řekla, že to s ní doma probere.
Další den za mnou žačka došla. Omluvila se mi a následně i spolužačce. Toto byl samozřejmě impulz od její maminky, i když asi v konečném výsledku účinný. Ještě pár týdnů žačka vyrušovala (jednalo se pouze o výkřiky v hodinách), ale postupně to utichlo. Přeci jen nemůžeme čekat zázraky za den. Myslím si, že právě ten incident byl takovým impulzem ke zlepšení vztahů žačky a její rodiny.