I would fain have spoken to her, but my hand was held by a grasp of iron: I was hurried along by a stride I could hardly follow; and to look at Mr. Rochester's face was to feel that not a second of delay would be tolerated for any purpose.
Én szívesen elbúcsúztam volna tőle, de Mr. Rochester vasmarokkal szorította a kezemet, és úgy húzott magával, hogy alig bírtam követni. Elég volt egy pillantást vetnem az arcára, hogy tudjam: másodpercnyi késedelmet sem hajlandó tűrni.