While Isaac thus stood an outcast in the present society, like his people among the nations, looking in vain for welcome or resting place, the pilgrim who sat by the chimney took compassion upon him, and resigned his seat, saying briefly,
Mialatt Izsák így állt, kivetve a társaságból - miként egész népe a többi népek sorából -, amint tekintete hasztalan keresett egy barátságos arcot és egy kis helyet az asztalnál: a kandallónál üldögélő zarándok szíve megesett rajta. Felkelt székéről, és kurtán odaszólt a zsidónak: