But Ivanhoe was like the war-horse of that sublime passage, glowing with impatience at his inactivity, and with his ardent desire to mingle in the affray of which these sounds were the introduction.
Ivanhoe úgy érezte magát, mint ebben a versben a harci mén: égett a türelmetlenségtől tétlenségében, és minden idegszála arra ösztönözte, hogy belevesse magát az ütközetbe, mely­nek előjelei voltak ezek a lármás hangok.