Remembering Karenin, she pictured him to herself with extraordinary vividness, as if he stood before her, with his mild, dull, lifeless eyes, the blue veins of his white hands, his intonations, his cracking fingers, and remembering the feeling that had once existed between them and which had also been called love, she shuddered with revulsion.
Alexandrovics Alexejre gondolván, legott szokatlan elevenséggel odaképzelte őt maga elé, az ő szelid, élettelen, kialvó szemeivel, fehér kezén a kéklő erekkel, furcsán hangsúlyozott beszédével és ujjropogtatásával és eszébe jutván a köztük fönnállott érzés, a melynek szintén szerelem volt a neve, az undortól szinte összerázkódott.