When the moment for the farewells had come, Madame Homais wept, Justin sobbed; Homais, as a man of nerve, concealed his emotion; he wished to carry his friend's overcoat himself as far as the gate of the notary, who was taking Leon to Rouen in his carriage.
Mikor elérkezett a bucsúzkodás pillanata, Homaisné sírt; Justin zokogott; Homais, mint férfihoz illik, eltitkolta megindulását. Minden áron azt akarta, hogy ő maga viszi el fiatal barátjának köpönyegét a közjegyző rácsos kapujához; Léont ugyanis a közjegyző vitte be a kocsiján Rouenba.