In protracted expectation of the weather clearing up, the last evening paper from London was read and re-read with an intensity of interest only known in cases of extreme destitution; every inch of the carpet was walked over with similar perseverance; the windows were looked out of, often enough to justify the imposition of an additional duty upon them; all kinds of topics of conversation were started, and failed; and at length Mr. Pickwick, when noon had arrived, without a change for the better, rang the bell resolutely, and ordered out the chaise.
Sokáig várták, hogy kiderüljön az idő, de hiába; újra meg újra átolvasták a legfrissebb londoni újságot, azzal a mohó érdeklődéssel, amire csak végső kétségbeesésében képes az ember; ugyanilyen kitartással lépegették végig a szőnyeg minden egyes kockáját; s olyan sűrűn nézegettek ki az ablakon, hogy az ablakadó fölemelése teljesen jogosult lett volna; minden elképzelhető témát megpendítettek, de hiába, csak elakadt mindig a társalgás. Végül aztán, amikor már delet harangoztak, s az idő nem javult, Pickwick úr nagy elhatározással megrántotta a csengőt, és megparancsolta, hogy fogjanak be.