Having made up his mind that he was happy in his love, and having sacrificed his ambitions to it, or at any rate assumed that role, Vronsky could no longer feel envious of Serpukhovskoy nor vexed with him for not coming straight to see him on reaching the regiment.
Miután egyszer eldöntötte magában, hogy boldog a szerelmében, a melynek egész becsvágyát föláldozta, - legalább is magára vállalta ezt a szerepet, - Vronszkij többé sem irígységet nem érezhetett Szerpuhovszkij iránt, sem boszúságot azért, hogy az ezredhez megjövén, nem ő hozzá jött legelőször.