Lygia's frightened thoughts could not keep pace with Acte's words; and when that wonderful world attracted her eyes with increasing force, her heart contracted within her from fear, and in her soul she struggled with an immense, inexpressible yearning for the beloved Pomponia Græcina, and the calm house of Aulus, in which love, and not crime, was the ruling power.
Sok arcán a mosoly talán a szív félelmét, nyugtalanságát és a bizonytalan holnap érzetét takarja; s e látszólag gondtalan, koszorús félistenek szívét talán a láz, az irigység és a kapzsiság marja. Lygia riadt gondolatai nem bírták követni Akté szavait, s míg ez a csodálatos világ egyre nagyobb erővel vonzotta tekintetét, szíve összeszorult a félelemtől, s lelkében hirtelen kimond­hatatlan vágyakozás ébredt a kedves Pomponia Graecina és Aulusék nyugodalmas háza után, ahol a szeretet volt az úr, nem pedig a bűn.