They gathered around the sunset on the side of Rouen and then swiftly rolled back their black columns, behind which the great rays of the sun looked out like the golden arrows of a suspended trophy, while the rest of the empty heavens was white as porcelain.
A felhők nyugaton, talán éppen Rouen fölött, magasra tornyosultak és sebesen hömpölygették tova fekete csigavonalaikat, a melyek mögül a nap sugarai, mint egy függő diadaljelvény arany nyilai, fellöveltek a nagy messzeségbe, még magasabbra, mint a hol a felhők kavarogtak. Egyebütt az égbolt üres és porczellánfehér volt.