At the sight of the tender and the rails, and under the influence of conversation with some one he had not met since the catastrophe, he suddenly remembered her; that is, remembered what was left of her when; like a madman, he ran into the railway shed where on a table, stretched out shamelessly before the eyes of strangers, lay the mangled body still warm with recent life. The head, left intact, with its heavy plaits and the curls round the temples, was thrown back; and on the lovely face with its half-open red lips was frozen an expression – pitiful on the lips and horrible in the fixed open eyes – an expression which repeated, as if in words, the terrible phrase about his repenting it – which she had uttered during their quarrel.
Az anyagszerkocsi és a sínek látása, egy ösmerős emberrel való beszélgetés hatása alatt, a kivel az óta a szerencsétlenség óta nem találkozott, egyszerre eszébejuttatta őt, illetve azt, a mi még megvolt belőle, a mikor ő, mint az őrült rohant be a vasúti állomás raktárába: a raktár asztalán, idegenek előtt szemérmetlenül kiterített véres testét, még telve az alig elröppent élettel, épen maradt, hátraszegett fejét, nehéz hajfonataival, s halántékán és bájos arczán hullámos fürteivel, félig nyitott, piros szájával, ajkain azzal a megdermedt, furcsa és szánalmat gerjesztő, szemeiben pedig, melyek nem maradtak lezárva, avval a rémes kifejezéssel, mely mintha szavakkal mondta volna ki azt a rettenetes szót, - hogy majd megbánja, - a melyet az összekoczczanásuk alkalmával mondott neki.