Mikhaylov did not remember his name or where he had seen him or what they had talked about; he remembered only his face, as he remembered every face he had ever seen; but he also remembered that it was one of the faces he had mentally put aside with the enormous class of falsely important faces, faces lacking expression.
Mihajlov nem emlékezett sem a nevére, sem arra, hogy hol találkozott vele, s miről folyt köztük a szó. Csak az arczára emlékezett; a mint hogy egyetlen arczot sem felejtett el, a melyet valaha látott, de egyúttal arra is emlékezett, hogy ez is egyike volt azoknak az arczoknak, a melyeket a hazug és kifejezésben szegény arczok óriási csoportjába sorozott volt be.