It is true that the frivolity and falseness of this view of his faith were vaguely felt by Karenin. He knew that when, without thinking that his forgiveness was the act of a Higher Power, he had surrendered to his faith, he had experienced more joy than when, as now, he was perpetually thinking that Christ lived in his soul, and that while signing documents he was fulfilling His will. But it was absolutely necessary for Karenin to think thus; it was so necessary for him in his humiliation to possess at least this imaginary exaltation, from the height of which he, the despised of all, was able to despise others, that he clung to this mock salvation as if it were the real thing.
Az igaz, hogy Alexandrovics Alexej úgy homályosan érezte ennek az ő hitére vonatkozó tudatnak a felületességét és téves voltát, és tudta, hogy a mikor, arra nem is gondolva, hogy az ő megbocsátása valami magasabb erő megnyilatkozása, átengedte magát ennek a közvetlen érzésnek, sokkal nagyobb boldogságot érzett, mint a mikor, mint most is, minden pillanatban arra gondolt, hogy az ő lelkében is él Krisztus, s hogy mikor az aktáit aláírja: csak az Ő akaratának engedelmeskedik; de Alexandrovics Alexejre nézve föltétlenül szükséges volt, hogy így gondolkozzék, s nagy megaláztatásában annyira szüksége volt erre, a bár képzelt magasztosságra, melynek a révén ő, a mindenki által megvetett, másokat megvethetett, hogy mintha igazi megváltás lett volna, úgy ragaszkodott ehhez a képzelt megváltáshoz.