Charles was there; she saw him; he spoke to her; she heard nothing, and she went on quickly up the stairs, breathless, distraught, dumb, and ever holding this horrible piece of paper, that crackled between her fingers like a plate of sheet-iron.
Észrevette, hogy Károly éppen ott van; Károly is megpillantotta őt, szólt hozzá, de Emma nem hallotta. Feljebb futott a lépcsőn, elfúlva, ész nélkűl, magánkivül, folyton a kezében tartva azt a rettenetes papirlapot, mely úgy pengett ujjai között, mint egy bádoglemez.