There were whitish eels of the species Gymnotus fasciatus that passed like elusive wisps of steam, conger eels three to four meters long that were tricked out in green, blue, and yellow, three-foot hake with a liver that makes a dainty morsel, wormfish drifting like thin seaweed, sea robins that poets call lyrefish and seamen pipers and whose snouts have two jagged triangular plates shaped like old Homer's lyre, swallowfish swimming as fast as the bird they're named after, redheaded groupers whose dorsal fins are trimmed with filaments, some shad (spotted with black, gray, brown, blue, yellow, and green) that actually respond to tinkling handbells, splendid diamond-shaped turbot that were like aquatic pheasants with yellowish fins stippled in brown and the left topside mostly marbled in brown and yellow, finally schools of wonderful red mullet, real oceanic birds of paradise that ancient Romans bought for as much as 10,000 sesterces apiece, and which they killed at the table, so they could heartlessly watch it change color from cinnabar red when alive to pallid white when dead.
Így a fehéres színű villamos angolnákat, melyek futó hab gyanánt tűntek el szemünk elől: a háromméteres, zölddel, kékkel, sárgával tarkázott muréna-angolnát, a három láb hosszú, sárga tőkehalat, amelynek a mája kitűnő étel, végül a rajokban úszó csodaszép vörösmárnát, az óceán paradicsommadarát, amelynek darabjáért a régi rómaiak tízezer sestertiust is fizettek; a lakomákon ezeket a halakat az asztalon ölték meg, s a vendégek kegyetlen gyönyörűséggel nézték a márna színelváltozását a cinóbervörösből a halotti fehérig. A szédítő sebességgel rohanó Nautilusról rengeteg halfajtát nem is volt alkalmam megfigyelni.