And this feeling had been more painfully perceived by young d’Artagnan--for so was the Don Quixote of this second Rosinante named--from his not being able to conceal from himself the ridiculous appearance that such a steed gave him, good horseman as he was. He had sighed deeply, therefore, when accepting the gift of the pony from M. d’Artagnan the elder.
Ez a szenzáció annál kínosabban érintette az ifjú D'Artagnant - e névre hallgatott e második Rocinante Don Quijoteja -, mivel nem áltatta magát, és tisztán látta, hogy akármilyen kitűnő lovas, paripája nevetségessé teszi; vakarta is a fejét, mikor idősb D'Artagnan úrtól ajándékba kapta.