No one else in his place, having to deal with such despair, would have permitted himself to smile, for a smile would have appeared callous. But in his smile there was so much kindness and almost feminine tenderness that it was not offensive, but soothing and pacifying.
Ilyen kétségbeesés láttára az ő helyén senki se mert volna mosolyogni (a mosoly durvaságnak látszott volna), de az ő mosolyában annyi jóság és szinte nőies gyöngédség volt, hogy nemcsak bántó nem volt, sőt inkább csillapító és megnyugtató.