'Mr. Pickwick observed (says the secretary) that fame was dear to the heart of every man. Poetic fame was dear to the heart of his friend Snodgrass; the fame of conquest was equally dear to his friend Tupman; and the desire of earning fame in the sports of the field, the air, and the water was uppermost in the breast of his friend Winkle. He (Mr. Pickwick) would not deny that he was influenced by human passions and human feelings (cheers)-- possibly by human weaknesses (loud cries of "No"); but this he would say, that if ever the fire of self-importance broke out in his bosom, the desire to benefit the human race in preference effectually quenched it. The praise of mankind was his swing; philanthropy was his insurance office. (Vehement cheering.) He had felt some pride--he acknowledged it freely, and let his enemies make the most of it--he had felt some pride when he presented his Tittlebatian Theory to the world; it might be celebrated or it might not. (A cry of "It is," and great cheering.) He would take the assertion of that honourable Pickwickian whose voice he had just heard--it was celebrated; but if the fame of that treatise were to extend to the farthest confines of the known world, the pride with which he should reflect on the authorship of that production would be as nothing compared with the pride with which he looked around him, on this, the proudest moment of his existence. (Cheers.) He was a humble individual. ("No, no.") Still he could not but feel that they had selected him for a service of great honour, and of some danger. Travelling was in a troubled state, and the minds of coachmen were unsettled. Let them look abroad and contemplate the scenes which were enacting around them. Stage-coaches were upsetting in all directions, horses were bolting, boats were overturning, and boilers were bursting. (Cheers--a voice "No.") No! (Cheers.) Let that honourable Pickwickian who cried "No" so loudly come forward and deny it, if he could. (Cheers.) Who was it that cried "No"? (Enthusiastic cheering.) Was it some vain and disappointed man--he would not say haberdasher (loud cheers) --who, jealous of the praise which had been--perhaps undeservedly-- bestowed on his (Mr. Pickwick's) researches, and smarting under the censure which had been heaped upon his own feeble attempts at rivalry, now took this vile and calumnious mode of---
PICKWICK ÚR kijelentette - (írja a jegyző) -, hogy a lelke mélyén minden ember vágyik a dicsőségre. Snodgrass barátja költői dicsőségre vágyik a lelke mélyén; Tupman barátja a női szívek meghódításának dicsősége után epekszik; Winkle barátja pedig a vadászat, halászat és minden egyéb vízi és szárazföldi sportok terén szeretne hírnévre szert tenni. Bevallja őszintén, hogy őt (Pickwick urat) is az emberi vágyak és emberi szenvedélyek mozgatják cselekedeteiben - (helyeslés, tetszés) -, s talán az emberi gyarlóságnak is alá van vetve - (élénk tiltakozások: „Nem, nem!”) -, de azt az egyet bátran állíthatja, hogy valahányszor csak lángra kapott szívében az önzés és az elbizako­dottság, mindig sikerült elfojtania, mert erősebb volt benne az a vágy, hogy az egész emberiség javát szolgálja. Az emberi méltóság nagyrabecsülése adott neki szárnyakat; az emberszeretet volt mindenkori záloga. - (Zajos éljenzés.) - Némi büszkeséget érzett - ezt beismeri nyíltan, s azt sem bánja, ha ebből tőkét kovácsolnak maguknak az ellen­ségei -, némi büszkeséget érzett, amikor nyilvánosságra hozta a pikó-elméletét; akár híressé vált, akár nem. - („Híressé vált!” - kiáltja közbe valaki, s utána nagy éljenzés.) - Elfogadja az igen tisztelt közbeszóló klubtársa megállapítását, amely most hangzott el, hogy „híressé vált”; de ha ennek a kis tanulmányának a híre bejárná akár az egész földtekét, a szerzője még akkor sem érezhetne olyan nagy büszkeséget, mint amilyen büszkén most szétnéz itt maga körül, élete legdicsőségesebb pillanatában. - (Éljenzés.) - Ő csak egy szerény, jelentéktelen ember. - (Tiltakozások: „Nem, nem!”) ‑ Most mégis úgy érzi, hogy olyan feladattal bízták meg, ami roppant megtisztelő, noha kissé veszedelmes feladat. Az utazás terén zavaros állapotok uralkodnak, a kocsisok izgága emberek, még nem nőtt be a fejük lágya. Nézzünk csak szét egy kicsit, hogy mi minden történik az emberrel utazás közben. Lépten-nyomon felborulnak a postakocsik, megbokrosodnak a lovak - elsüllyednek a hajók, felrobbannak a gőzkazánok. - (Helyes­lés zaja - egy hang azonban ezt kiáltja: „Fenét!”) - Fenét! - (Zaj.) Felkéri azt az igen tisztelt klubtársát, aki az imént olyan nagy hangon azt kiáltotta: „Fenét!” - hogy lépjen elő és cáfolja meg az állításait, ha tudja. - (Zaj, helyeslés.) - Ki volt az, aki azt kiáltotta: „Fenét!”? - (Lelkes éljenzés.) - Ki volt az? Talán valami hiú és felsült ember - nem akarja azt mondani, hogy szatócslelkű - (zajos tetszésnyilvánítás) -, aki irigykedik rá, amiért az ő (Pickwick úr) felfedezése oly nagy elismerésben részesült, talán érdemte­lenül - s aki elkeseredett a súlyos bírálat miatt, amely saját gyatra próbálkozásait érte, pedig vele (Pickwick úrral) szeretett volna vetélkedni - és elkeseredésében most ehhez a hitvány és rágalmazó eljáráshoz folyamodik...