Levin continued in the same condition of delirium as before; imagining that he and his joy were the chief or only purpose of all existence, and that he need not now think or bother about anything, as other people would see to everything for him.
Levin még mindig a kótyagosságnak abban az állapotában élt, a melyben úgy tetszett neki, hogy ő és a boldogsága legfőbb és egyedüli czélja minden létezőnek, s hogy neki most semmivel se kell gondolnia, semmivel se kell törődnie, mert hiszen mindent elvégeznek és el fognak végezni helyette mások.