Candide could not help praising their beauty and graceful carriage. "The creatures are all right," said the senator; "I amuse myself with them sometimes, for I am heartily tired of the women of the town, their coquetry, their jealousy, their quarrels, their humors, their meannesses, their pride, and their folly; I am weary of making sonnets, or of paying for sonnets to be made on them; but after all, these two girls begin to grow very indifferent to me."
Candide nem állta meg, hogy meg ne dicsérje szépségöket, bájos modorukat és ügyességöket. »Elég jó teremtések, mondá Pococuranté szenátor; néha-néha az ágyamba fektetem őket, mert már beleuntam a városi hölgyek kacérságába, féltékenységébe, panaszkodásába, szeszélyébe, alacsonyságába, gőgjébe és ostobaságába s beleuntam a szonettekbe, melyeket csinálni vagy rendelni kellett részökre; de ami azt illeti, már a leányok is kezdenek untatni.«