'Yes, he wos, Sir,' rejoined Mr. Weller; 'and a wery pleasant gen'l'm'n too--one o' the precise and tidy sort, as puts their feet in little India-rubber fire-buckets wen it's wet weather, and never has no other bosom friends but hare-skins; he saved up his money on principle, wore a clean shirt ev'ry day on principle; never spoke to none of his relations on principle, 'fear they shou'd want to borrow money of him; and wos altogether, in fact, an uncommon agreeable character. He had his hair cut on principle vunce a fortnight, and contracted for his clothes on the economic principle--three suits a year, and send back the old uns. Being a wery reg'lar gen'l'm'n, he din'd ev'ry day at the same place, where it was one-and-nine to cut off the joint, and a wery good one-and-nine's worth he used to cut, as the landlord often said, with the tears a-tricklin' down his face, let alone the way he used to poke the fire in the vinter time, which wos a dead loss o' four-pence ha'penny a day, to say nothin' at all o' the aggrawation o' seein' him do it. So uncommon grand with it too! "POST arter the next gen'l'm'n," he sings out ev'ry day ven he comes in. "See arter the TIMES, Thomas; let me look at the MORNIN' HERALD, when it's out o' hand; don't forget to bespeak the CHRONICLE; and just bring the 'TIZER, vill you:" and then he'd set vith his eyes fixed on the clock, and rush out, just a quarter of a minit 'fore the time to waylay the boy as wos a-comin' in with the evenin' paper, which he'd read with sich intense interest and persewerance as worked the other customers up to the wery confines o' desperation and insanity, 'specially one i-rascible old gen'l'm'n as the vaiter wos always obliged to keep a sharp eye on, at sich times, fear he should be tempted to commit some rash act with the carving-knife. Vell, Sir, here he'd stop, occupyin' the best place for three hours, and never takin' nothin' arter his dinner, but sleep, and then he'd go away to a coffee-house a few streets off, and have a small pot o' coffee and four crumpets, arter wich he'd walk home to Kensington and go to bed. One night he wos took very ill; sends for a doctor; doctor comes in a green fly, with a kind o' Robinson Crusoe set o' steps, as he could let down wen he got out, and pull up arter him wen he got in, to perwent the necessity o' the coachman's gettin' down, and thereby undeceivin' the public by lettin' 'em see that it wos only a livery coat as he'd got on, and not the trousers to match. "Wot's the matter?" says the doctor. "Wery ill," says the patient. "Wot have you been a-eatin' on?" says the doctor. "Roast weal," says the patient. "Wot's the last thing you dewoured?" says the doctor. "Crumpets," says the patient. "That's it!" says the doctor. "I'll send you a box of pills directly, and don't you never take no more of 'em," he says. "No more o' wot?" says the patient--"pills?" "No; crumpets," says the doctor. "Wy?" says the patient, starting up in bed; "I've eat four crumpets, ev'ry night for fifteen year, on principle." "Well, then, you'd better leave 'em off, on principle," says the doctor. "Crumpets is NOT wholesome, Sir," says the doctor, wery fierce. "But they're so cheap," says the patient, comin' down a little, "and so wery fillin' at the price." "They'd be dear to you, at any price; dear if you wos paid to eat 'em," says the doctor. "Four crumpets a night," he says, "vill do your business in six months!" The patient looks him full in the face, and turns it over in his mind for a long time, and at last he says, "Are you sure o' that 'ere, Sir?" "I'll stake my professional reputation on it," says the doctor. "How many crumpets, at a sittin', do you think 'ud kill me off at once?" says the patient. "I don't know," says the doctor. "Do you think half-a-crown's wurth 'ud do it?" says the patient. "I think it might," says the doctor. "Three shillins' wurth 'ud be sure to do it, I s'pose?" says the patient. "Certainly," says the doctor. "Wery good," says the patient; "good-night." Next mornin' he gets up, has a fire lit, orders in three shillins' wurth o' crumpets, toasts 'em all, eats 'em all, and blows his brains out.'
- Igen, az volt, uram - folytatta Weller úr -, s azonfelül nagyon kedves ember volt... nagyon rendes, pontos, pedáns ember, aki esős időben mindig finom kis gumi sárcipőt húzott a lábára, s akinek sohasem volt más kebelbarátja, mint a nyúlprém; elvből takarékoskodott, elvből váltott mindennap inget, elvből nem állt szóba soha a rokonaival, nehogy kölcsönkérjenek tőle; egyszóval mindent egybevetve, igazán nagyon kellemes úriember volt. Elvből nyirat­kozott meg kéthetenként, átalányt fizetett a szabójának, annak a gazdaságos elvnek az alapján, hogy évenként három új ruhát kap és a viselt ruhákat a szabó visszaveszi tőle. Minthogy nagyon rendszerető ember volt, mindennap ugyanazon a helyen ebédelt, ahol egy terítéknek az ára egy shilling és kilenc penny volt, s ezt becsületesen el is költötte, amint a vendéglős könnyező szemmel panaszolta, nem is beszélve arról, hogy ez az úr télen mindig mennyi szenet tett a tűzre; olyan sokat, hogy naponként legalább négy és fél penny veszteséget jelentett a vendéglősnek, s ráadásul azt a bosszúságot, hogy ezt mindig végig kellett néznie. S amellett hogy adta a nagyurat! - „Kérem a Morning Post-ot, mihelyt szabad lesz” - ezzel lépett be mindennap. - „Keresse meg nekem a Times-t, pincér; adja ide a Herald-ot, ha nincs kézben; ne felejtse el félretenni nekem a Chronicle-t; s hozza csak az Advertiser-t, legyen szíves.” - Aztán csak ült és le nem vette a szemét az óráról, hogy abban a másodpercben el­csípje a gyereket, amikor az meghozza az esti lapokat; lecsapott az újságokra, és olyan mohón, olyan kitartással olvasta őket órákon át, hogy a többi vendéget valósággal kétségbeejtette és felbőszítette vele, kivált egy ingerlékeny öregurat, akit végül a pincér kénytelen volt állandóan szemmel tartani, mert attól kellett félniük, hogy a szeletelőkéssel egyszer még nekimegy az újságfalónak. No hát, így ült ott mindig a legjobb helyen három óra hosszat, pedig ebéd után már soha nem rendelt semmit; aztán átsétált a kávéházába, néhány utcával odább, s egy kis csésze kávét rendelt, négy meleg brióssal, elfogyasztotta, aztán hazament szépen kensingtoni lakására és lefeküdt aludni. Egy este nagyon rosszul érezte magát, s elküldött az orvosért; a doktor meg is jött egy zöld csézában, amelyen egy Robinson-féle hágcsó volt, melyet leereszthetett, ha kiszállt a kocsiból, s felhúzhatott, amikor újra beszállt úgy, hogy a kocsisnak nem kellett leszállnia miatta, és az emberek nem láthatták meg, hogy csak libériás kabátja van, de a hozzávaló nadrágja nincs meg. - „Mi baj van?” - kérdezte a doktor. - „Nagyon beteg vagyok” - felelte a páciens. - „Mit evett ma?” - kérdezte az orvos. - „Borjúsültet” - felelte a beteg. - „De mit evett legutoljára?” - kérdezte az orvos. - „Meleg brióst” - felelte a páciens. - „Hát ez volt a baj! - mondta a doktor. - Majd mindjárt elküldök magának pirulákat, de soha többé ne egyen ilyet” - mondta a doktor. - „Mit ne egyek többé? - kérdezte a beteg - piru­lákat?” - ... - „Nem, meleg brióst” - mondta a doktor. - „Miért? - kérdezte a beteg, felülve az ágyán. - Én tizenöt esztendeje minden délután megettem négy darab meleg brióst, elvből” - ... - „No hát, akkor akassza szögre ezt az elvét” - mondta a doktor. - „A meleg briós egészséges, uram” - mondta a beteg. - „A meleg briós ártalmas, uram” - mondta az orvos mérgesen. - „De mikor olyan olcsó - mondta a beteg -, s úgy jóllakik tőle az ember” - ... - „Maga nagyon drágán fizeti meg, akármilyen olcsón is adják; még akkor is drága volna, ha magának fizet­nének érte, hogy egyék belőle” - mondta a doktor. - „Ha így folytatja, naponként négy meleg brióssal, hát akkor hat hónap alatt el lesz intézve a dolga” - tette hozzá a doktor. A beteg merőn nézte az orvost, sokáig törte a fejét, s végül így szólt: - „Egészen biztos benne, uram, hogy ártalmas?” - ... - „Felelek érte az orvosi tekintélyemmel” - mondta a doktor. - „Hány darab meleg brióst kellene megennem, hogy rögtön meghaljak tőle?” - kérdezte a páciens. - „Nem tudom” - felelte a doktor. - „Egy fél korona ára vajon elég volna?” - kérdezte a beteg. - „Talán elég” - mondta az orvos. - „Három shilling ára biztosan megtenné, mit gondol?” - kérdezte a páciens. - „Feltétlenül” - felelte az orvos. - „Jól van - mondta a beteg - jó éjszakát!” - ...Másnap reggel felkelt, befűttetett, hozatott három shilling ára meleg brióst, megette mind, aztán főbe lőtte magát.