There was not a single moment when it was necessary to seek for a subject of conversation; on the contrary one felt that there was not time enough to say what one wanted to say, but willingly refrained in order to hear what she was saying. It seemed to Levin that all that was said, not only by her, but also by Vorkuyev and Oblonsky, assumed a special importance owing to her attention and remarks.
Nemcsak, hogy nem volt egyetlen olyan percz sem, a mikor tárgyat kellett volna keresni a beszélgetésre, sőt ellenkezőleg, mindenki érezte, hogy alig jut hozzá, hogy mindazt, a mit akar, elmondja, de készségesen fékezte magát, hogy hallja azt, a mit a többiek mondanak. De mindez valami különös jelentőségre tett szert Anna figyelme és észrevételei révén.