But Koznyshev, who did not speak with anything like the same effort, or as one-sidedly, as the professor, and had room in his head for an answer to his opponent as well as for comprehension of the simple and natural point of view from which the question arose, smiled and said:
De Ivanovics Szergej, a ki távolról sem beszélt olyan megerőltetéssel és egyoldalúsággal, mint a tanár, s a kinek a fejében még mindig elegendő hely maradt arra, hogy a tanárnak is megfeleljen, s egyúttal azt az egyszerű és természetes szempontot is megértse, a melynek alapján a föltett kérdés állott, elmosolyodott és így szólt: