Levin meanwhile, in trousers but without coat or waistcoat, was pacing up and down his room, perpetually putting his head out at the door and glancing up the corridor. But in the corridor there was nobody, and in despair he returned and addressed Oblonsky, who was quietly smoking.
Levin pedig ekközben nadrágban, de mellény és frakk nélkül föl és alá járt fogadói szobájában s a fejét minduntalan kidugván az ajtón, végignézett a folyosón, a hol azonban még mindig híre se volt annak, a kire várakozott, s így a kezeivel hadonászva és végső kétségbeeséssel tért vissza a szobájába s így szólt Arkágyevics Sztepánhoz, a ki nyugodtan szivarozott: