He felt that something was overflowing in him, something giving way; he felt that he had had a surfeit of blood and torture, that the end of his life was approaching, that everything was vanishing, Cæsar, the court, the multitude, and around him was only a kind of bottomless, dreadful black vacuum with no visible thing in it, save those eyes of a martyr which were summoning him to judgment.
Csak azt érezte, hogy valami csordultig telik benne, valami felfelé tör, érezte, hogy már elég volt neki a kínokból és vérből, itt az élet vége, s körülötte minden eltűnik: Caesar, az udvar, a tömegek, valami feneketlen, ijesztő, fekete űr veszi körül, melyben nem lát semmi mást, csak e vértanú ítéletre hívó szemét.