Every one had a friendly nod and a kind word for "poor Mrs. Edmunds"; and sometimes, when she stopped to exchange a few words with a neighbour at the conclusion of the service in the little row of elm-trees which leads to the church porch, or lingered behind to gaze with a mother's pride and fondness upon her healthy boy, as he sported before her with some little companions, her careworn face would lighten up with an expression of heartfelt gratitude; and she would look, if not cheerful and happy, at least tranquil and contented.
Mindenki barátságosan köszöntötte a „szegény Edmundsnét”, minden­ki­nek volt egy kedves szava hozzá; s olykor-olykor, ha az istentisztelet befejeztével a temp­lom­hoz vezető kis szilfasorban megállt egy-két szót váltani valamelyik szomszédasszonnyal, vagy meglassította a lépteit, hogy anyai büszkeséggel és szeretettel figyelje a játszótársaival hancúrozó egészséges fiacskáját, gondterhelt arca felderült, s ha nem is éppen vidámság és boldogság, de legalábbis békesség és szívből jövő elégedettség, nyugalom látszott rajta.