For a moment Oblonsky's face looked sad, but a minute later when, with a slight spring in his step and smoothing his whiskers, he entered the waiting-room where Vronsky was, Oblonsky had quite forgotten how he had sobbed with despair over his sister's corpse, and he saw in Vronsky only a hero and an old friend.
Arkágyevics Sztepán arcza egy pillanatra elkomorodott, de a következő pillanatban, mikor lábain könnyedén imbolyogva s a szakállát simogatva abba a terembe lépett, a melyben Vronszkij volt, már teljesen megfeledkezett arról a kétségbeesett zokogásról, a melylyel a húga holtteste fölött állott, s nem látott Vronszkijban mást, mint a hőst és a régi jóbarátot.