Nero himself felt that for others in their exaggerated praises it was simply a question of themselves, that Petronius alone was occupied with poetry for its own sake; that he alone understood it, and that if he praised one could be sure that the verses deserved praise.
Nero maga is érezte, hogy mások túláradó dicséreteikkel csak a maguk hasznát nézik, egyedül Petronius foglalkozik a költészettel magáért a költészetért, egyedül ő ért hozzá, s ha valamit megdicsér, akkor bizonyos, hogy az valóban dicséretre méltó.