Because of his injuries, Gregor had lost much of his mobility - probably permanently. He had been reduced to the condition of an ancient invalid and it took him long, long minutes to crawl across his room - crawling over the ceiling was out of the question - but this deterioration in his condition was fully (in his opinion) made up for by the door to the living room being left open every evening. He got into the habit of closely watching it for one or two hours before it was opened and then, lying in the darkness of his room where he could not be seen from the living room, he could watch the family in the light of the dinner table and listen to their conversation - with everyone's permission, in a way, and thus quite differently from before.
Igaz ugyan, hogy sebesülése következtében Gregor valószínűleg sohasem lesz már olyan mozgékony, mint volt, és mint valami hadirokkantnak egyelőre hosszú-hosszú percekre volt szüksége, hogy a szobáján végigmenjen - hogy a magasban mászkáljon, arra gondolni sem lehetett -, állapotának rosszabbodásáért viszont, úgy vélte, teljes mértékben kárpótolta az, hogy estefelé mindig kinyitották a nappali ajtaját, amelyet már egykét órával előbb elkezdett élesen figyelni, s így sötét szobájában fekve, a nappaliban levők számára láthatatlanul, szemmel tarthatta a megvilágított asztal körül ülő családot, és bizonyos fokig közös megegyezés alapján, egészen másképp tehát, mint azelőtt, meghallgathatta beszélgetésüket.