The crowd filed up the aisles: the aged and needy postmaster, who had seen better days; the mayor and his wife--for they had a mayor there, among other unnecessaries; the justice of the peace; the widow Douglass, fair, smart, and forty, a generous, good-hearted soul and well-to-do, her hill mansion the only palace in the town, and the most hospitable and much the most lavish in the matter of festivities that St. Petersburg could boast; the bent and venerable Major and Mrs. Ward; lawyer Riverson, the new notable from a distance; next the belle of the village, followed by a troop of lawn-clad and ribbon-decked young heart-breakers; then all the young clerks in town in a body--for they had stood in the vestibule sucking their cane-heads, a circling wall of oiled and simpering admirers, till the last girl had run their gantlet; and last of all came the Model Boy, Willie Mufferson, taking as heedful care of his mother as if she were cut glass.
A tömeg lassan egészen megtöltötte a templomot, elöl ült az öreg postamester, aki valaha jobb napokat is látott, a polgármester úr és felesége - mert annyi más fölösleges dologgal együtt polgármesterük is volt -, a békebíró, a szép szőke özvegy Douglasné, egy jólelkű, bőkezű, még csinos, negyvenes hölgy (övé volt a város egyetlen villája, amely a Cardiff-hegy ormán büszkélkedett, s amely a szíves és pazar vendéglátás tekintetében a város legelső háza volt), a köztiszteletben álló, hajlott hátú Ward úr a feleségével, egy kissé távolabb egy új kiválóság, Riverson, környékbeli ügyvéd; mögötte a falu szépe, akit egész csapat felcicomázott, felszalagozott fiatal hölgy vett körül; mögöttük a helység aranyifjúsága helyezkedett el, akik persze kikenve, kifenve az ajtó előtt várták meg, míg bámész sorfaluk között az utolsó lány is bement a templomba, és csak aztán vonultak maguk is utánuk.