Frances felt she was improperly prying into the sacred privacy of another; but her emotions were too powerful to permit her to speak, and she drew back to a chair, where she still retained a view of the stranger, from whose countenance she felt it to be impossible to withdraw her eyes.
Egy mozdulatára Francesnek csaknem elállt a lélegzete: láthatta, hogy a kép egy férfit ábrázol a virginiai lovasok jól ismert egyenruhájában; ösztönszerűleg a szívéhez kapott, s igyekezett visszafojtani a dobogását, mert azt az arcot vélte felfedezni, amely az ő gondolataiba is oly mélyen bele volt vésve; Frances érezte, hogy nem volna szabad kilesnie a másik leány titkát, de izgalmában megbénult a nyelve; hátralépett, leroskadt egy székre, s tovább figyelt: nem bírta levenni a szemét Isabella arcáról.