Emma was lost beneath it; and it seemed to him that, spreading beyond her own self, she blended confusedly with everything around her—the silence, the night, the passing wind, the damp odours rising from the ground.
Emma eltűnt alatta; és Károlynak úgy tetszett, mintha Emma lassankint eloszlanék, elszóródnék, mintha csöndesen, észrevehetetlenül, átömlenék, átsugárzódnék a köröskörül lévő dolgokba, a csöndbe, az éjszakába, a szélbe, mely tova vonúl, és a nedves párákba, melyek felszállanak a földről.