An expression of unspeakable joy lightened the countenance of Milady; but this expression was fleeting as the reflection of lightning. Without appearing to have heard the dialogue, of which she had not lost a word, she began again, giving to her voice all the charm, all the power, all the seduction the demon had bestowed upon it:
Milady arcáról leírhatatlan öröm sugárzott, vagy inkább csak végigcikázott rajta, mint a villám; jóllehet, egyetlen hangot nem szalasztott el ebből a párbeszédből, úgy tett, mintha semmit sem hallott volna, és bűvölőn, telten, varázsosan, ahogy csak tudnia adta a sátán, zengte tovább a dalt: Szüntelen ontom könnyem árját, Száműzetésben és rabul.