It was altogether natural to imagine, that after undergoing so many disasters, Candide, married to his mistress and living with the philosopher Pangloss, the philosopher Martin, the prudent Cacambo, and the old woman, having besides brought home so many diamonds from the country of the ancient Incas, would lead the most agreeable life in the world. But he had been so robbed by the Jews, that he had nothing left but his little farm; his wife, every day growing more and more ugly, became headstrong and insupportable; the old woman was infirm, and more ill-natured yet than Cunegund. Cacambo, who worked in the garden, and carried the produce of it to sell in Constantinople, was above his labor, and cursed his fate. Pangloss despaired of making a figure in any of the German universities. And as to Martin, he was firmly persuaded that a person is equally ill-situated everywhere. He took things with patience.
Mikor végre annyi baleset után Candide feleségül vette kedvesét s együtt élt a filozófus Panglossal, a bölcs Martinnal, a ravasz Cacamboval és az öregasszonnyal, s miután az Inkák régi hazájából annyi gyémántot hozott magával, azt lehetne hinni, hogy nagyon boldogan éltek: ámde a zsidók annyira tuljártak az eszén, hogy a majorságán kivül alig maradt egyebe; felesége napról-napra csunyább, szeszélyesebb és kiállhatatlanabb lett; az öregasszony gyöngélkedett és még Kunigundánál is házsártosabb lett; Cacambo, ki kertészkedett és Konstantinápolyba hordta a veteményeket eladni, kimerült a sok munkától és átkozódott sorsa ellen; Pangloss vigasztalhatatlan volt, amiért nem ragyogtathatta tudományát valamelyik német egyetemen; ami Martint illeti, ő meg volt róla győződve, hogy mindenütt egyformán rossz, tehát türelmesen viselte sorsát.