'It's wonderful how the poor people patronise me,' said Mr. Bob Sawyer reflectively. 'They knock me up, at all hours of the night; they take medicine to an extent which I should have conceived impossible; they put on blisters and leeches with a perseverance worthy of a better cause; they make additions to their families, in a manner which is quite awful.
- Bámulatos, hogy a szegény emberek mennyire pártfogolnak itt engem - mondta Bob Sawyer úr eltűnődve. - Az éjszaka minden órájában felzörgetnek; annyi orvosságot szednek, hogy az már szinte hihetetlen; s jobb ügyhöz méltó buzgalommal rakatnak magukra mustártapaszt és piócát; s amellett úgy szaporítják a családjukat, hogy az már igazán borzasztó.