Neither had he in his heart been resigned to Lygia's death; but when day after day through the prison walls came news of what was happening in the amphitheatres and the gardens, when death seemed the common, inevitable lot of all Christians and also their good, higher than all mortal conceptions of happiness, he did not dare to pray to Christ to deprive Lygia of that happiness or to delay it for long years.
Ő is sokáig nem akart beletörődni szívében Lygia halálába, de mikor a börtön falain naponta átszivárogtak a hírek, hogy mi történik az amphitheatrumokban és a kertben, mikor a halál mintha az összes keresztények közös és elkerülhetetlen sorsává, de egyszersmind kincsévé, sőt nagyobb kincsévé is vált volna, hogysem a halandó ember fel tudta volna érni, már nem merte kérni Krisztust, hogy Lygiát fossza meg ettől a boldogságtól, vagy hosszú évekre halassza el azt számára.