One sent forth the praises of Athelstane in a doleful panegyric; another, in a Saxon genealogical poem, rehearsed the uncouth and harsh names of his noble ancestry.
Az egyik siránkozó dalban zengte Athelstane dicsőségét; a másik a szászoknál szokásos leszármazási költeményben sorolta fel az elhunyt nemes őseinek furcsa, barbár hangzású, szinte kimondhatatlan neveit.