As Sam Weller spoke, he threw the door open, and there rushed tumultuously into the room, Mr. Nathaniel Winkle, leading after him by the hand, the identical young lady who at Dingley Dell had worn the boots with the fur round the tops, and who, now a very pleasing compound of blushes and confusion, and lilac silk, and a smart bonnet, and a rich lace veil, looked prettier than ever.
Sam Weller, mialatt így szónokolt, kitárta az ajtót, s berontott a szobába Nathaniel Winkle úr: kézen fogva húzta maga után ugyanazt a fiatal kisasszonyt, aki Dingley Dellben prémes topánkát viselt, és aki most elragadó vegyüléke volt a pirulásnak és a zavarnak, a lila selyemnek és egy csinos kalapnak, s egy drága csipkefátyolnak - s még szebbnek látszott, mint valaha.