Hers was an idiotic sort of attachment, full of admiration for him, of voluptuousness for her, a beatitude that benumbed her; her soul sank into this drunkenness, shrivelled up, drowned in it, like Clarence in his butt of Malmsey.
Hajlíthatóvá, hozzásimulóvá, romlottá tette. Emma határtalan csodálattal és szinte együgyü ragaszkodással viseltetett Rudolf irányában; az engedelmességben gyönyörűségre lelt; a boldogság kábulttá, zsibbadttá, az ellentállásra képtelenné tette; lelke bele merült ebbe a mámorba, összezsugorodott benne és bele fulladt, mint az a Clarence herczeg, a kit malváziai édesborral teli hordóba fojtottak bele.