Old Lobbs turned his head away, as if to avoid being persuaded by them, when, as fortune would have it, he encountered the face of the wicked little cousin, who, half afraid for her brother, and half laughing at Nathaniel Pipkin, presented as bewitching an expression of countenance, with a touch of slyness in it, too, as any man, old or young, need look upon.
Az öreg Lobbs elfordította az arcát, mintha szabadulni akart volna ennek a szempárnak az igézete alól, s a véletlen úgy rendelte, hogy tekintete a haszontalan kis Kate tekintetével találkozzék, aki félig a bátyjáért remegve, félig Nathaniel Pipkinen nevetve, olyan ijedt és bájos arcot vágott, hogy öreget, fiatalt egyaránt elbűvölt vele.