Mr. Pickwick, with his hands in his pockets and his hat cocked completely over his left eye, was leaning against the dresser, shaking his head from side to side, and producing a constant succession of the blandest and most benevolent smiles without being moved thereunto by any discernible cause or pretence whatsoever; old Mr. Wardle, with a highly-inflamed countenance, was grasping the hand of a strange gentleman muttering protestations of eternal friendship; Mr. Winkle, supporting himself by the eight-day clock, was feebly invoking destruction upon the head of any member of the family who should suggest the propriety of his retiring for the night; and Mr. Snodgrass had sunk into a chair, with an expression of the most abject and hopeless misery that the human mind can imagine, portrayed in every lineament of his expressive face.
Pickwick úr, mindkét kezét zsebre vágva, kalapját félrecsapva egészen a bal fülére, a pohár­széknek támaszkodott és jobbra-balra ingatta a fejét, miközben szakadatlanul mosolygott, a legnagyobb nyájassággal és jóindulattal, de minden látható ok és indok nélkül; az öreg Wardle úr, tulipiros ábrázattal, lelkesen szorongatta egy idegen férfi kezét és motyogva fogadkozott, hogy örök barátságot esküszik neki; Winkle úr a nagy állóórának dőlve gyenge hangon átkokat mondott a család bármely tagjára, aki azt merészelné tanácsolni neki, hogy ideje volna lefeküdnie; Snodgrass úr pedig hanyatt vetette magát egy széken, s kifejező arcvonásai az emberi értelemmel elképzelhető legreménytelenebb és legfeneketlenebb kétségbeesést tükrözték.