Toward eleven, when Oblonsky rose to leave (Vorkuyev had already gone), Levin felt as if he had only just arrived. He got up regretfully.
Tizenegy óra tájban, mikor Arkágyevics Sztepán fölkelt, hogy távozzék (Vorkuev már előbb elment), Levinnek úgy tetszett, mintha csak most jött volna, de azért, bár sajnálkozva, ő is fölkelt.