When he had settled in the arm-chair in the little drawing room where he always had his tea, and Agatha Mikhaylovna had brought it in for him and had sat down at the window with her usual remark, 'I will sit down sir!' he felt that, strange to say, he had not really forgotten his dreams and that he could not live without them.
A mikor belépett kis fogadó-szobájába, a melyben rendesen teázni szokott, s könyvvel a kezében beleült a karosszékébe, Mihajlovna Agafja pedig behozta neki a teát, s az ő szokott: "Már én bizony lecsücsülök batyuská"-jával az ablak mellett egy székre telepedett, úgy érezte, hogy bármily különösnek lássék is, de nem mondott le az ábrándjairól, s hogy nélkülük nem is tud élni.