Suddenly aware that he was in the presence of a stranger, Mr. Ben Allen advanced and, shaking Mr. Winkle most affectionately by both hands for about five minutes, murmured, in some half-intelligible fragments of sentences, the great delight he felt in seeing him, and a hospitable inquiry whether he felt disposed to take anything after his walk, or would prefer waiting 'till dinner-time;' which done, he sat down and gazed about him with a petrified stare, as if he had not the remotest idea where he was, which indeed he had not.
Rögtön észrevette, hogy egy idegen is jelen van, s ennélfogva odalépett Winkle úrhoz, és körülbelül öt percig nagyon melegen rázogatta a kezét, félig értelmetlen és töredezett szavakban nagy örömének adott kifejezést, hogy láthatja, s azt a barátságos kérdést intézte hozzá, hogy a sétája után nem akar-e inni egy kortyot, vagy talán inkább megvárja vele az ebédet? Aztán ismét leült, s olyan réveteg szemmel nézett szét maga körül, mint hogyha halvány sejtelme sem volna arról, hogy hol van, aminthogy nem is volt.