The tranquillity with which she extended to him her energetic little hand, introduced him to Vorkuyev and, indicating a pretty red-haired child who sat in the same room doing needlework, spoke of her as her ward, showed the manners (familiar and pleasant to Levin) of a woman of good society, always self-possessed and natural.
És abban a nyugodtságban, a melylyel picziny, de erélyes kezét odanyújtotta neki, a melylyel őt Vorkuevnek bemutatta és egy csinos, vörösesszőke leánykára mutatott, a ki valami munkánál űlt ott mellette, s a kit nevelt leányának mondott, benne voltak a nagyvilági hölgynek mindazok a sajátságai, a melyeket Levin ismert és szeretett, s a melyek mind annyira nyugodtak és természetesek voltak.