Isabella found her brother looking better, and in less danger than her sensitive imagination had led her to suppose. Her spirits rose in proportion; from despondency, she passed to something like gayety; her beautiful eyes sparkled with renovated brilliancy; and her face was lighted with smiles so fascinating, that Frances, who, in compliance with her earnest entreaties, had accompanied her to the sick chamber, sat gazing on a countenance that possessed so wonderful variability, impelled by a charm that was beyond her control.
Isabella tapasztalhatta, hogy fivére jobb színben van, és állapota kevésbé veszélyes, mint ahogy ő azt kiszínezte érzékeny képzeletében, így azután csakhamar jobb kedvre derült; a kétségbeesés átadta helyét valamiféle vidámságnak: Isabella szeme újult fénnyel csillogott, s olyan elbűvölő mosolygás sugárzott róla, hogy Frances, aki a vendég buzgó kérésére vele ment a betegszobába, most lenyűgözve bámulta ezt a csodálatosan változékony arcot.