Koznyshev had long had his dinner, and was in his room drinking iced water with lemon, while looking over the papers and magazines just arrived by post, when Levin rushed in, his tangled hair clinging to his moist brow, his shirt saturated back and front and dark with perspiration, and cried out joyfully:
Ivánovics Szergej már rég megebédelt volt, s jeges czitromvizet szopogatva a szobájában, a postáról az imént érkezett leveleket és ujságokat olvasgatta, mikor Levin az izzadtságtól a homlokához tapadt, kóczos hajjal, s lucskos, szinte feketére vált mellel és háttal, hangos szóval berontott hozzá a szobába.