George Villiers placed himself before the glass, as we have said, restored the undulations to his beautiful hair, which the weight of his hat had disordered, twisted his mustache, and, his heart swelling with joy, happy and proud at being near the moment he had so long sighed for, he smiled upon himself with pride and hope.
Georges de Villiers tehát, mint említettük, egy tükör elé állt, szép szőke hajzatán felborzolta a hullámokat, melyeket kalapja lesimított; megpödörte bajuszát; szíve majd kiugrott a helyéről örömében; boldog volt és büszke, hogy előtte áll a régóta várva várt pillanat, s büszkén, reménykedően képmására mosolygott.