Levin was considering what the change in Kitty's face meant now; persuading himself that there was hope, now in despair, seeing clearly that such hope was madness; but yet feeling an altogether different being from what he had been before her smile and the words 'Au revoir!'
Levin azon tünődött, vajon mit jelentett az a változás Kiti arczkifejezésében, s hol arról iparkodott magát meggyőzni, hogy még van remény, hol pedig kétségbeesett és tisztán látta, hogy a reménye esztelen, de e mellett egészen más embernek érezte magát, mint volt az előtt a mosoly előtt és azok előtt a szavak előtt: a viszontlátásra.