Athelstane, it is true, was vain enough, and loved to have his ears tickled with tales of his high descent, and of his right by inheritance to homage and sovereignty. But his petty vanity was sufficiently gratified by receiving this homage at the hands of his immediate attendants, and of the Saxons who approached him.
Athelstane elég hiú volt ugyan, és kellemesen csiklandozta fülét, ha királyi származásáról és öröklött uralkodói jogairól meséltek neki; de kicsinyes hiúságát már az is kielégítette, ha közvetlen környezete hódolattal beszélt vele, meg az a néhány szász, aki hébe-hóba felkereste.