Then d’Artagnan ceased knocking, and prayed with an accent so full of anxiety and promises, terror and cajolery, that his voice was of a nature to reassure the most fearful.
D'Artagnan nem zörgetett tovább; kérte, nyissanak ajtót, és hangja oly ígéretesen és nyugtalanul, oly hízelgőn és rémülten zengett, hogy a legriadtabb lélek bizalmát is megnyerte volna.