Nathaniel Pipkin was a harmless, inoffensive, good-natured being, with a turned-up nose, and rather turned-in legs, a cast in his eye, and a halt in his gait; and he divided his time between the church and his school, verily believing that there existed not, on the face of the earth, so clever a man as the curate, so imposing an apartment as the vestry-room, or so well-ordered a seminary as his own.
Nathaniel Pipkin jámbor, jólelkű, szelíd természetű ember volt; pisze orra volt, lába befelé görbült, egy kicsit kancsított, egy kicsit bicegett; idejét megosztotta a templom és az iskola között, mert szentül meg volt győződve arról, hogy nincs az egész földkerekségen több olyan okos ember, mint a lelkész, olyan tiszteletre méltó helyiség, mint a sekrestye és olyan jól vezetett iskola, mint az övé.