For a long time he did not care to whistle, but rambled aimlessly from one wall to another, looking at the gigantic reservoirs, dry and neglected, the hollow guard-houses that studded the battlements, the time-riven arches that spanned the streets, and, above all, the carven tower with a shattered roof that sprang a hundred and fifty feet into the air, for a sign to the country-side that the royal city of Gunnaur was not dead, but would one day hum with men.
Sokáig még csak fütyörészni sem tudott, csak tervtelenül vándorolt a falak között, az óriási, természetesen kiszáradt vízgyűjtőmedencéket nézegetve, az üres őrházakat, amelyek sűrűn, mint a tüskék, szegélyezték a falakat, az utcák fölött átívelő időverte boltozatokat, majd a kilencemeletes tornyot, félig bedőlt tetőzetével, amely százötven lábnyi magasságban nyúlt ki fenyegetően a levegőbe, hogy megértesse mindenkivel: Gunnaur királyi városa nem halt még meg, hanem, egykor újra meg fog telni emberekkel.