She hated no one now; a twilight dimness was settling upon her thoughts, and, of all earthly noises, Emma heard none but the intermittent lamentations of this poor heart, sweet and indistinct like the echo of a symphony dying away.
Most már nem gyűlölt senkit; zavaros homály szállott le gondolkozására, és a föld zsivajából, a temérdek mindenféle hangból, nem hallott egyebet, csak ennek a mellette kínlódó szegény szívnek szakadozott siránkozását, mely olyan szeliden panaszkodott s már olyan messziről hangzónak tűnt fel előtte, mintha utolsó rezgése volna egy szimfóniának, mely a távolban elhangzik.