Emma, in a dimity dressing-gown, leant her head against the back of the old arm-chair; the yellow wall-paper formed, as it were, a golden background behind her, and her bare head was mirrored in the glass with the white parting in the middle, and the tip of her ears peeping out from the folds of her hair.
Emma, a kin parket pongyola volt, feltűzött hajfonatát oda támasztotta az ócska karosszék támlájára; a fal sárga papirburkolata mintha arany alapot alkotott volna körülötte; a tükör még egyszer feltüntette fedetlen fejét, a fehérlő vonallal, mely középütt kétfelé választotta a haját, s fülének alsó szélével, melyet haja csak félig takart el.