It evoked both in Vronsky and in Anna a feeling such as a sailor might have who saw by the compass that the direction in which he was swiftly sailing diverged widely from the right course but was quite unable to stop, and felt that every moment was taking him farther and farther astray, and that to acknowledge to himself that he was diverging from the right direction was tantamount to acknowledging that he was lost.
Ennek a gyereknek a jelenléte Vronszkijban is, Annában is olyan érzést keltett, a milyen a tengerészé lehet, a ki a delejtűn látja, hogy az az irány, a melyben gyorsan halad előre, messzire eltér a voltaképpenitől, de megállani nincs hatalmában, érzi, hogy minden pillanat távolabb és távolabb sodorja őt, de azt is tudja, hogy a helyes iránytól való eltérés beösmerése egyértelmű volna az elkerülhetetlen pusztulás felismerésével.