On the pavement at the corner of the street, in a short fashionable overcoat and a small fashionable hat, his teeth gleaming between his smiling red lips, young, gay, and beaming, stood Oblonsky, determinedly and insistently shouting and demanding that Karenin should stop.
A gyalogjáró szélén, rövid, divatos felöltőben, ugyanolyan divatos kalapban, piros ajkai közt csillogó fehér fogainak a mosolyával, vídáman, fiatalon, sugárzó arczczal ott állott Arkágyevics Sztepán, a ki elszántan és makacsúl kiabált, és követelte, hogy álljon meg.