'Ah, Ramsey--a precious seedy-looking customer. "Well, sir," says old Fogg, looking at him very fierce--you know his way-- "well, Sir, have you come to settle?" "Yes, I have, sir," said Ramsey, putting his hand in his pocket, and bringing out the money, "the debt's two pound ten, and the costs three pound five, and here it is, Sir;" and he sighed like bricks, as he lugged out the money, done up in a bit of blotting-paper. Old Fogg looked first at the money, and then at him, and then he coughed in his rum way, so that I knew something was coming. "You don't know there's a declaration filed, which increases the costs materially, I suppose," said Fogg. "You don't say that, sir," said Ramsey, starting back; "the time was only out last night, Sir." "I do say it, though," said Fogg, "my clerk's just gone to file it. Hasn't Mr. Jackson gone to file that declaration in Bullman and Ramsey, Mr. Wicks?" Of course I said yes, and then Fogg coughed again, and looked at Ramsey. "My God!" said Ramsey; "and here have I nearly driven myself mad, scraping this money together, and all to no purpose." "None at all," said Fogg coolly; "so you had better go back and scrape some more together, and bring it here in time." "I can't get it, by God!" said Ramsey, striking the desk with his fist. "Don't bully me, sir," said Fogg, getting into a passion on purpose. "I am not bullying you, sir," said Ramsey. "You are," said Fogg; "get out, sir; get out of this office, Sir, and come back, Sir, when you know how to behave yourself." Well, Ramsey tried to speak, but Fogg wouldn't let him, so he put the money in his pocket, and sneaked out. The door was scarcely shut, when old Fogg turned round to me, with a sweet smile on his face, and drew the declaration out of his coat pocket. "Here, Wicks," says Fogg, "take a cab, and go down to the Temple as quick as you can, and file that. The costs are quite safe, for he's a steady man with a large family, at a salary of five-and-twenty shillings a week, and if he gives us a warrant of attorney, as he must in the end, I know his employers will see it paid; so we may as well get all we can get out of him, Mr. Wicks; it's a Christian act to do it, Mr. Wicks, for with his large family and small income, he'll be all the better for a good lesson against getting into debt--won't he, Mr. Wicks, won't he?"--and he smiled so good-naturedly as he went away, that it was delightful to see him. He is a capital man of business,' said Wicks, in a tone of the deepest admiration, 'capital, isn't he?'
- Igen, persze, Ramsey... csuda egy éhenkórász alak. „Nos, uram - mondja neki az öreg Fogg, szigorúan a szeme közé nézve... hiszen ismeritek, hogy szokta... -, nos, uram, azért jött, ugye, hogy rendezze a tartozását?” - „Igen, ügyvéd úr, azért jöttem - feleli Ramsey, benyúl a zsebébe és előszedi a pénzt -, az adósságom két font és tíz shilling volt, a perköltség három font és öt shilling, itt van, ügyvéd úr” - s akkorát sóhajtott, mint egy ház, amikor lerakta a pénzt, amely egy darab itatóspapírba volt göngyölve. Az öreg Fogg először a pénzre nézett, azután az ipsére, majd a torkát kezdte köszörülni, ahogy szokta, úgyhogy rögtön tudtam, most valami következik... - „Maga nyilván nem tudja, hogy egyéb új beadványt is készítettünk, ami a költségeket tetemesen megnövelte?” - mondja neki Fogg. - „Csak nem, ügyvéd úr! - mondja Ramsey megdöbbenve... - Hiszen a határidő csak tegnap este járt le.” - „De bizony így van - feleli Fogg -, éppen most vitte el az írnokom a beadványt. Wicks úr, nem éppen most ment el Jackson úr a beadvánnyal a Bullmann kontra Ramsey-ügyben?” - Én persze azt feleltem, hogy igen, mire Fogg megint köhécselt és Ramseyre nézett... - „Istenem, Istenem! - szólt Ramsey. - Én meg majd beleőrültem a sok lótás-futásba, amíg fel tudtam hajtani ezt a pénzt, és most minden hiábavaló volt.” - „Miért volna hiábavaló? - feleli az öreg Fogg higgadtan. - Legokosabban teszi, ha visszamegy, összeszed még több pénzt és elhozza időre.” - „Isten a tanúm, hogy több pénzt nem tudok előkeríteni!” - mondta Ramsey, és öklével nagyot ütött az asztalra. - „Ne fenyegessen itt engem, uram” - mondta Fogg és úgy tett, mintha dühbe jönne. - „Eszem ágában sincs fenyegetni az ügyvéd urat” - felelte Ramsey. - „De igenis fenyegetett - mondta Fogg -, távozzék, kérem... távozzék az irodámból és majd akkor jöjjön vissza, ha egy kis tisztességet tanult.” Ramsey felelni akart neki, de Fogg nem hagyta szóhoz jutni; így hát zsebre vágta a pénzét és elkullogott. Alighogy az ajtó becsukódott mögötte, az öreg Fogg édeskés mosollyal fordult felém s előhúzta kabátja zsebéből a beadványt. „Wicks úr - szólt hozzám -, üljön kocsiba s amilyen gyorsan csak tud, hajtasson a Temple-hez és adja be ezt a keresetet. A költségeket biztosan megvesszük rajta, mert Ramsey megbízható ember, nagy családja van, s huszonöt shillinget keres hetenként; és ha ügyvédi meghatalmazást ír alá számunk­ra, amit végül kénytelen lesz megtenni, bizonyos vagyok benne, hogy a gazdái gondos­kod­nak majd a fizetésről; úgyhogy legokosabb, ha kisrófolunk belőle amennyit csak tudunk, amellett ez nagyon keresztényi cselekedet is, Wicks úr, mert a nagy családja és sovány keresete mellett csak javára fog válni ez a lecke, mert elveszi a kedvét a további adósság­csinálástól, no nem igaz, Wicks úr?” - és kifelé menet olyan jóindulatúan mosolygott, hogy öröm volt nézni. - Igazán mesés üzletember, érti a szakmáját - mondta Wicks a legnagyobb bámulat hangján -, remekül érti, igaz-e?