Levin again looked at the portrait and at her figure as, arm-in-arm with her brother, she passed through the lofty doorway, and he felt a tenderness and pity for her which surprised him.
Levin még egyszer rápillantott az arczképre, meg az eredetijére, a mint a bátyját karonfogva, kiment vele a magos ajtón, s olyan gyöngédséget és szánalmat érzett iránta, mely őt magát is meglepte.