Many of the hearts that throbbed so gaily then, have ceased to beat; many of the looks that shone so brightly then, have ceased to glow; the hands we grasped, have grown cold; the eyes we sought, have hid their lustre in the grave; and yet the old house, the room, the merry voices and smiling faces, the jest, the laugh, the most minute and trivial circumstances connected with those happy meetings, crowd upon our mind at each recurrence of the season, as if the last assemblage had been but yesterday!
Azóta már sok szív megszűnt dobogni, mely akkor még örömtől repesett; sok tekintet kialudt, mely akkor még fényesen csillogott; kihűltek a kezek, amelyeket szorongattunk; mindörökre lecsukódtak a szemek, amelyekbe olyan szívesen pillantottunk; de az ódon ház, a szoba, a nevető hangok, a mosolygó arcok, a tréfa, a kacagás, a legapróbb és leghétköznapibb semmiség is, amelynek valami köze volt azokhoz a boldog órákhoz, valahányszor megjön a karácsony, olyan élénken támad föl bennünk, mintha csak tegnap lettünk volna ott utoljára.