Now, with greater truth than ever, could he exclaim, "Væ misero mihi!" His imagination represented Lygia in Nero's arms, and, for the first time in life, he understood that there are thoughts which are simply beyond man's endurance.
Most már az előbbinél sokkal jogosabban elmondhatta: „Vae misero mihi!”84 Képzelete elébe varázsolta Lygiát Nero karjai között, s életében először értette meg, hogy vannak gondolatok, amelyeket az ember el nem viselhet.