A keen observer of English customs relates that, being in one of the rooms of the Bank one day, he had the curiosity to examine a gold ingot weighing some seven or eight pounds. He took it up, scrutinised it, passed it to his neighbour, he to the next man, and so on until the ingot, going from hand to hand, was transferred to the end of a dark entry; nor did it return to its place for half an hour.
Végül is senki tisztességét nem lehet kétségbe vonni. Sőt valakitől, aki az angol szokásokat kitűnően ismeri, ezt a történetet hallottam: a bank egyik termében járt, és szeretett volna közelebbről szemügyre venni egy 3,5-4 kilós aranyrudat, mely a pénztáros asztalán hevert; felvette, megnézte, továbbadta a szomszédjának, az ismét továbbadta, az aranyrúd kézről kézre járt, egy homályos folyosó végén eltűnt, és csupán fél óra múlva foglalta el helyét az asztalon: a pénztáros közben fel sem pillantott munkájából.