To tell how Mr. Pickwick in the first transports of emotion called Mr. Winkle 'Wretch!' how Mr. Tupman lay prostrate on the ground; and how Mr. Winkle knelt horror-stricken beside him; how Mr. Tupman called distractedly upon some feminine Christian name, and then opened first one eye, and then the other, and then fell back and shut them both--all this would be as difficult to describe in detail, as it would be to depict the gradual recovering of the unfortunate individual, the binding up of his arm with pocket-handkerchiefs, and the conveying him back by slow degrees supported by the arms of his anxious friends.
Lehetetlenség hűségesen ecsetelni, hogy Pickwick úr első felháborodásában miként nevezte „nyomorult”-nak Winkle urat, hogy Tupman úr miként feküdt elnyúlva a földön; hogy Winkle úr hogyan térdelt mellette halálra váltan; hogy Tupman úr félig eszméletlenül miként motyogott egy bizonyos női keresztnevet, hogyan nyitotta fel előbb az egyik szemét, aztán a másikat, s végül hogyan hanyatlott vissza, ismét lehunyva mind a két szemét; mindezt éppen olyan nehéz volna részletesen elmondani, mint azt, hogy a szerencsétlen ember hogyan tért magához apránként, hogyan kötözték be a karját zsebkendőkkel és hogyan vitték őt haza lassú léptekkel, a karjukon, aggódó barátai.