I had set out from Whitcross on a Tuesday afternoon, and early on the succeeding Thursday morning the coach stopped to water the horses at a wayside inn, situated in the midst of scenery whose green hedges and large fields and low pastoral hills (how mild of feature and verdant of hue compared with the stern North- Midland moors of Morton!) met my eye like the lineaments of a once familiar face.
Whitcrossból kedden délután indultam, és a rákövetkező csütörtökön reggel megállt a kocsi, lovakat itatni. Útszéli kocsma előtt vesztegeltünk, olyan környezetben, amelynek zöld sövénykerítései, téres mezői, alacsony, idilli látványt nyújtó hegyei (milyen nyájas, milyen szelídzöld volt ez a táj az észak-angliai Morton zord, ingoványos vidékéhez mérten!) úgy tűntek szemembe, mint egy rég nem látott, ismerős arc vonásai.