He who is taken out to pass through a fair scene to the scaffold, thinks not of the flowers that smile on his road, but of the block and axe-edge; of the disseverment of bone and vein; of the grave gaping at the end: and I thought of drear flight and homeless wandering--and oh! with agony I thought of what I left.
Akit a vérpadra hurcolnak, az útközben nem tud gyönyörködni a virágokban; az csak a hóhérra és a bárdra gondol, kiomló vérére, az út végén tátongó sírra. Én is csak erre a keserves menekülésre tudtam gondolni, erre a céltalan kóborlásra - és, ó, milyen fájó szívvel gondoltam útközben arra, amit otthagytam!