'When Prince Bladud had been shut up in the lofty turret for the greater part of a year, with no better prospect before his bodily eyes than a stone wall, or before his mental vision than prolonged imprisonment, he naturally began to ruminate on a plan of escape, which, after months of preparation, he managed to accomplish; considerately leaving his dinner-knife in the heart of his jailer, lest the poor fellow (who had a family) should be considered privy to his flight, and punished accordingly by the infuriated king.
Miután Bladud királyfi már több mint hat hónapja sínylődött a magas toronyban s testi szemei előtt nem volt egyéb kilátás, mint egy nagy kőfal, lelki szemei előtt nem állt egyéb, mint az örökös fogság, érthető, hogy szökésen kezdte törni a fejét s több hónapi készülődés után sikerült is tervét végrehajtania; asztali kését szántszándékkal börtönőrének szívében hagyta, nehogy szegény ember (akinek családja is volt) bűnösnek találtassék az ő szökésében és a haragos király emiatt büntetéssel sújtsa.