Placed where he was, d’Artagnan could not perceive the face of Aramis. We say Aramis, because the young man entertained no doubt that it was his friend who held this dialogue from the interior with the lady of the exterior. Curiosity prevailed over prudence; and profiting by the preoccupation into which the sight of the handkerchief appeared to have plunged the two personages now on the scene, he stole from his hiding place, and quick as lightning, but stepping with utmost caution, he ran and placed himself close to the angle of the wall, from which his eye could pierce the interior of Aramis’s room.
D'Artagnan nem láthatta Aramis arcát megfigyelőhelyéről - pillanatig sem hitte ugyanis, hogy nem a barátja társalog bentről a kívül álló hölggyel; kíváncsisága felülkerekedett hát óvatosságán, kihasználta a pillanatot, mialatt a két beszélgető teljesen elmerülve vizsgálgatta a zsebkendőt, kiosont rejtekhelyéről, és gyorsan, mint a villám, de ugyanakkor egészen nesztelenül a fal egyik szögletéhez tapadt, ahonnan tökéletesen szemmel tarthatta Aramis lakásának belsejét.