Isabella paced the floor in silence for several minutes, until she had succeeded in conquering the violence of her feelings, when she approached the place where Frances yet sat, endeavoring to exclude the eyes of her companion from reading the shame expressed in her countenance, and, taking the hand of the other, she spoke with an evident effort at composure.
Isabella néhány percig szótlanul járkált a szobában; végül sikerült valamennyire lecsitítania viharzó érzéseit, odalépett Franceshez, aki még mindig kerülte a pillantását, nehogy arcáról leríjon a szégyen; a fekete leány kézenfogta, és így szólt, láthatólag megfeszítve minden erejét, hogy nyugodt maradjon: