He had the jolliest face you ever saw, gentleman: something like Punch, with a handsome nose and chin; his eyes were always twinkling and sparkling with good-humour; and a smile--not one of your unmeaning wooden grins, but a real, merry, hearty, good- tempered smile--was perpetually on his countenance.
Vidámabb arcot sohasem láttak, uraim; hasonlított kissé a paprikajancsihoz, csakhogy sokkal szebb volt az orra és az álla; a szemében mindig jókedv csillogott, és szikrázott, s a mosoly sohasem tűnt el az arcáról, mégpedig nem az az örökös semmitmondó vigyorgás, hanem az igazi, jóízű, megelégedett mosoly.