She divined, merely, that in that light there was happiness of some kind, happiness beyond measure, in presence of which every other was nothing, to such a degree that if Cæsar, for example, were to set aside Poppæa, and love her, Acte, again, it would be vanity.
Inkább csak sejtette, hogy ama világosságban valami olyan mérhetetlen boldogság van, amelyhez képest minden más annyira semmiség, hogyha például Caesar eltávolítaná Poppaeát, s ismét őt szeretné meg, még az is nyomorult hiábavalóság volna.