While I was in view of the Moor that was swimming, I stood out directly to sea with the boat, rather stretching to windward, that they might think me gone towards the Straits’ mouth (as indeed any one that had been in their wits must have been supposed to do): for who would have supposed we were sailed on to the southward, to the truly Barbarian coast, where whole nations of negroes were sure to surround us with their canoes and destroy us; where we could not go on shore but we should be devoured by savage beasts, or more merciless savages of human kind.
Amíg az úszó mórt szemmel tarthattam, a csónakot egyenesen a nyílt tenger felé kormányoztam, szél iránt, hogy azt higgyék, a Gibraltári-szoros bejárata felé vettük az utunkat (ahogy azt bárki más is tenné, aki nincs a józan ész híján). Kinek jutott volna eszébe, hogy délnek hajózunk, a teljesen vad partvidék felé, ahol nyilván feketék egész törzsei fognak majd közre bennünket kenuikkal és elpusztítanak; vagy ahol nem szállhatunk partra anélkül, hogy ádáz ragadozók, illetve még kegyetlenebb bennszülöttek karmai közé kerülnénk?