"They are by Raphael," answered the senator. "I gave a great deal of money for them seven years ago, purely out of curiosity, as they were said to be the finest pieces in Italy; but I cannot say they please me: the coloring is dark and heavy; the figures do not swell nor come out enough; and the drapery is bad. In short, notwithstanding the encomiums lavished upon them, they are not, in my opinion, a true representation of nature. I approve of no paintings save those wherein I think I behold nature itself; and there are few, if any, of that kind to be met with. I have what is called a fine collection, but I take no manner of delight in it."
»Raphael, válaszolá a szenátor; hogy hiuságomat kielégitsem, jó drágán vettem meg néhány évvel ezelőtt; állitólag ezek a legszebbek egész Olaszországban; nekem azonban egyáltalában nem tetszenek, szinezésük tulságosan sötét, az alakok nem elég kerekdedek s nem érvényesülnek eléggé, ruházatuk semmiféle szövethez nem hasonlit; de száz szónak is egy a vége, bármit mondjanak róluk, nem utánozzák hiven a természetet; én csak akkor szeretek egy képet, ha az az illuzióm van, hogy magát a természetet látom, de ebből a fajtából egy sincs. Sok képem van, de már rájok se nézek.«