She sprang towards him, she pressed against him, she stirred carefully the dying embers, sought all around her anything that could revive it; and the most distant reminiscences, like the most immediate occasions, what she experienced as well as what she imagined, her voluptuous desires that were unsatisfied, her projects of happiness that crackled in the wind like dead boughs, her sterile virtue, her lost hopes, the domestic tete-a-tete—she gathered it all up, took everything, and made it all serve as fuel for her melancholy.
Emma oda menekült a melegítő lánghoz, leguggolt mellé, gondosan összekaparta a parazsat, ujra meg ujra megigazítgatta a már-már kialudni készülő tüzet, aztán kereste, kutatta a közelben, hogy mivel éleszthetné tovább a tüzet; összeszedett mindent: legrégibb emlékeit épp úgy, mint a legközvetetlenebb mult eseményeit, - a mit tapasztalt és a mit csak elképzelt, - a szerelem gyönyörüségeire való vágyódását, mely lassankint ellankadt, eloszlott, - a boldogság után sóvárgását, szép terveit, melyek úgy törtek össze, mint a hogy a száraz galylyakat töri össze a szél, - meddő erényét, - házi nyomoruságát, - mindent összeszedett, mindent felhasznált, hogy tovább melegíthesse vele, hogy ujra fölmelegíthesse bánatát, szomoruságát.