"Well, either the pleasantest, or next to the pleasantest, I'm not sure which," he answered, with a smile, as he followed her into the familiar sitting-room. "I'd like to tell you all about it, Mrs. Estes. I feel almightily like telling somebody. But it isn't a healthy story for this neighborhood." He glanced about him. "I'd hire the town-crier and a few musical instruments, and advertise it, if I had my way; and we'd all have a little Fourth of July celebration and a bonfire, and I'd read the Declaration of Independence over the natives with a relish. But it won't do. There is a story I'd like to tell you, though," he added, with a sudden thought. "You know why I come here so much, don't you, Mrs. Estes I mean outside of your kindness to me, and my liking you all so much, and our always having such good times together? You know, don't you?"
- Igen, a lehető legjobb hírt, vagy legalábbis a másodsorban következő legjobbat - felelte az amerikai mosolyogva, amikor leültek az ebédlőben. - Szeretném elmondani magának, Mrs. Estes, nem tudom mit adnék érte, ha valakinek elmondhatnám, de ezen a környéken nem nagyon ajánlatos dolog tudomással bírni erről a történetről! - Körülnézett a szobában. - Legszívesebben felfogadnám a városi kikiáltót és még néhány zenészt hozzá, és tűzijátékokat gyújtanék s egy ünnepélyes deklarációt olvasnék fel, amelyekkel visszaadnám a benn­szü­löttek­nek szabadságukat, de sajnos nem lehet. Van azonban, amit elmondhatok magának, Mrs. Estes - tette hozzá. - Hiszen tudja, hogy miért jövök olyan gyakran magukhoz. Nemcsak azért, mert olyan szívesek hozzám és szeretem mindkettőjüket, és igazán otthonosan vagyok itt. Azt hiszem, tudja, ugye?