She lay in bed with open eyes, looking at the stucco cornice under the ceiling by the light of a single burnt-down candle, and at the shadow of the screen which fell on it, and she vividly imagined what he would feel when she was no more, when she was for him nothing but a memory.
Nyitott szemekkel feküdt az ágyában s a mint egy kiégett gyertya világánál a padmaly plasztikus párkányát s a lámpaernyő árnyát nézte, élénken elképzelte, mit fog érezni Vronszkij akkor, majd ha ő már nem lesz egyéb rá nézve, mint egy emlék.