I knew there would be pleasure in meeting my master again, even though broken by the fear that he was so soon to cease to be my master, and by the knowledge that I was nothing to him: but there was ever in Mr. Rochester (so at least I thought) such a wealth of the power of communicating happiness, that to taste but of the crumbs he scattered to stray and stranger birds like me, was to feast genially.
Azt tudtam, hogy öröm lesz a gazdámmal újra találkozni; öröm lesz, annak ellenére, hogy már nem sokáig lehetek együtt vele, és annak ellenére, hogy én semmit sem jelentek neki. De Mr. Rochester, az én meggyőződésem szerint, csak úgy árasztotta a boldogságot, lakomájának morzsáival is jóllakhatott a magamfajta kósza, idegen madár.