During this interval, even Adele was seldom sent for to his presence, and all my acquaintance with him was confined to an occasional rencontre in the hall, on the stairs, or in the gallery, when he would sometimes pass me haughtily and coldly, just acknowledging my presence by a distant nod or a cool glance, and sometimes bow and smile with gentlemanlike affability.
Ez alatt az idő alatt még Adèle-t is ritkán hívatta, én pedig csak a hallban, a lépcsőn vagy a teraszon találkoztam néha vele. Ilyenkor megesett, hogy gőgösen és hidegen ment el mellettem, és létezésemről csak egy merev fejbólintással vagy hűvös pillantással vett tudomást, máskor viszont úriemberhez illő meghajlással és nyájas mosollyal üdvözölt.