It was the inn that is in every provincial faubourg, with large stables and small bedrooms, where one sees in the middle of the court chickens pilfering the oats under the muddy gigs of the commercial travellers—a good old house, with worm-eaten balconies that creak in the wind on winter nights, always full of people, noise, and feeding, whose black tables are sticky with coffee and brandy, the thick windows made yellow by the flies, the damp napkins stained with cheap wine, and that always smells of the village, like ploughboys dressed in Sundayclothes, has a cafe on the street, and towards the countryside a kitchen-garden. Charles at once set out.
A fogadó olyan volt, a milyet sokat látni a vidéki városok külső városrészeiben. Ezeken a régi vendéglátó helyeken nagyok az istállók, de annál kisebbek a hálószobák; az utóbbiakból le lehet látni az udvarra, a hol az utazó ügynökök sárral borított kocsijai alatt tyúkok csípegetik a lehullott zabszemeket; maguk a szobák ócska, rozoga butorzatú, régi módi, kényelmetlen hálóhelyek; egyetlen ékességük a szúette faerkély, mely a szeles téli éjszakákon folyton recseg és ropog; a vendéglő mindig tele van emberrel, lármával és ételszaggal; fekete asztalait kávé- és pálinkafoltok borítják; vastag ablaküvegeit sárgává tették a légynyomok; a nedves asztalkendőkön kék pecséteket hagyott a vörösbor; az egész fogadó, kávéházával, mely az utczára nyílik, és káposztáskertjével, mely mögötte dísztelenkedik, mindenben a falura emlékeztet, mint az a béres, a ki polgárnak öltözik.