When the old man got up and, having said grace, lay down beneath the willows with an armful of grass under his head, Levin did the same, regardless of the flies, importunate and persistent in the sunshine, and of the crawling insects that tickled his perspiring face and body. He at once fell asleep, waking only when the sun touched the opposite side of the willows and reached him.
Sokkal közelebbállónak érezte magát ő hozzá, mint a bátyjához, és maga is önkéntelenül elmosolyodott azon a gyöngédségen, a melyet ez iránt az ember iránt érzett. Mikor az öreg megint fölkelt, imádkozott, és füvet rakván a feje alá, a bokor alján leheveredett, Levin ugyanazt cselekedte, s a napon szokatlanúl szemtelen és tolakodó legyek és bogarak ellenére is, a melyek verejtékes arczát és testét csiklandozták, legott elaludt, s csak akkor ébredt föl, mikor a nap a bokor túlsó oldalára ment át és őt is elérte.