She stopped and looked at the crown of an aspen trembling in the wind, with its clean-washed leaves glistening brilliantly in the cold sunshine, and she felt that they would not forgive, that everybody would now be as pitiless toward her as the sky and the trees, and again she felt that duality in her soul.
Miután megállt és elnézte a nyárfáknak megmosdatott, s a hideg napsugárban csillogó lombozatú s a szélben imbolygó sudarait, megértette, hogy nem fognak neki megbocsátani, hogy épp oly érzéketlen lesz iránta minden és mindenki, mint a milyen most ez az ég és ez a zöld lomb. S megint úgy érezte, hogy felütötte a fejét a lelkében a meghasonlás.