Vinicius as he walked by the side of Cyrus looked into faces, searched, inquired, at times stumbled against bodies of people who had fainted from the crowd, the stifling air, the heat, and pushed farther into the dark depth of the room, which seemed to be as spacious as a whole amphitheatre.
Vinicius, Sirus fogházőr mellett haladva, a foglyok arcába nézegetett, keresett, kérdezősködött, néha meg-megbotlott egy-egy földön heverő alakban, aki elájult a tolongástól, bűztől és forróságtól, de egyre beljebb nyomult a terem homályba borult közepe felé, amely már csaknem akkorának látszott, mint maga az amphitheatrum.