In those twilights of the sky, in those rows of motionless columns vanishing in the distance, and in those statuesque people, there was a certain lofty repose. It seemed that in the midst of those marbles of simple lines demigods might live free of care, at peace and in happiness.
Az égen úszó alkonypírban, ebben a távolba vesző, mozdulatlan oszlopsorban, ezekben a szoborszerű emberekben volt valami nagy nyugalom; mintha ezek között az egyenes vonalú márvány­tömbök között csupa gondtalan, békés és boldog félisten élne, pedig hát Akté e palotának és ezeknek az embereknek egyre újabb szörnyű titkait leplezte le.