But Levin had no heart to admonish him: for one thing because any reproach from him would appear to be provoked by the danger he had escaped and by the bump which had risen on his head and also because Veslovsky was at first so naively grieved, and then laughed so good-naturedly and contagiously at their general perturbation, that Levin could not help joining in the laugh.
De Levinnek sem volt lelke hozzá, hogy megpirongassa. Egyrészt olyan színe lett volna a dolognak, mintha az elmúlt veszély és az a búb hívta volna ki a szemrehányást, mely az ütés nyomán Levin homlokán támadt, másrészt pedig Vjeszlovszkij eleintén olyan naivul el volt keseredve, később pedig olyan kedélyesen és annyira szívből kaczagott az általános megrőkönyödésen, hogy lehetetlen volt együtt nem kaczagni vele.