Then she remembered the day when, all anxious and full of hope, she had entered beneath this large nave, that had opened out before her, less profound than her love; and she walked on weeping beneath her veil, giddy, staggering, almost fainting.
Emmának eszébe jutott az a nap, a mikor aggodalmasan, de reménységgel telve lépett be ebbe a templomba, melynek nagy hajója nem tűnt fel előtte olyan mélynek, mint a milyen mély volt a szerelme; és, mialatt fátyola alatt könny hullott a szeméből, tovább ment, elkábulva, elszédülve, ingadozó léptekkel, annyira elgyöngülten, hogy azt hitte, mindjárt elájul.