She was enraptured by her singing, her voice, her face, and above all by her manner, – by the fact that Varenka evidently attached no importance to her own singing and was quite indifferent to the praise she got; she only seemed to ask: 'Have I to sing again or is it enough?'
El volt ragadtatva a művészete, meg a hangja és arcza, de különösen a viselkedése által, az által, hogy Varenyka nyilván rá se gondolt az énekére és teljesen közönyös maradt a dícséretekkel szemben; mintha mindössze azt kérdezte volna: vajon kell-e még énekelnem, vagy tán elég volt?