On his way back in the train he talked with his fellow-passengers about politics and the new railways, and felt oppressed, just as in Moscow, by the confusion of the views expressed, by discontent with himself and a vague sense of shame. But when he got out of the train at his station and by the dim light from the station windows saw his one-eyed coachman, Ignat, with his coat-collar turned up, and his sledge with its carpet-lined back, his horses with their tied-up tails, and the harness with its rings and tassels, and when Ignat, while still putting the luggage into the sledge, began telling him the village news: how the contractor had come, and Pava had calved, – Levin felt that the confusion was beginning to clear away and his shame and self-dissatisfaction to pass.
Útközben a vonaton elbeszélgetett a szomszédaival a politikáról, az új vasutakról, de itt is, mint Moszkvában, erőt vett rajta a fogalomzavar, az önmagával való elégedetlenség és valami határozatlan szégyenérzet; de mikor kiszállt, az állomásán, felgyűrt gallérú kaftánjában megösmerte félszemű kocsisát, Ignat-ot, mikor az állomás ablakaiból kiszűrődő gyér világosságnál megpillantotta pokróczokkal fölszerelt szánkóját, gyűrűs és sallangos szerszámmal ékes, felkötött farkú lovait, s mikor, mialatt a szánkón elhelyezkedtek, Ignat elmesélte neki a falusi ujdonságokat: hogy megérkezett a felvásárló, s megborjazott a Pava, - úgy érezte, hogy a zűrzavar valamelyest tisztúlóban, a szégyen és az elégedetlenség pedig múlóban van.