Serjeant Buzfuz began by saying, that never, in the whole course of his professional experience--never, from the very first moment of his applying himself to the study and practice of the law--had he approached a case with feelings of such deep emotion, or with such a heavy sense of the responsibility imposed upon him--a responsibility, he would say, which he could never have supported, were he not buoyed up and sustained by a conviction so strong, that it amounted to positive certainty that the cause of truth and justice, or, in other words, the cause of his much-injured and most oppressed client, must prevail with the high-minded and intelligent dozen of men whom he now saw in that box before him.
Buzfuz ügyvéd úr azzal a kijelentéssel kezdte meg szónoklatát, hogy egész ügyvédi pálya­futása alatt, sőt mondhatná, attól a perctől fogva, hogy elméletileg és gyakorlatilag a jogtudo­mánynak szentelte magát, soha, de soha nem találkozott még jogesettel, amely ilyen mély hatást gyakorolt volna lelkére, vagy ilyen súlyos tudatát ébresztette volna föl benne az erkölcsi felelősségnek, amely erkölcsi felelősségről elmondhatja, hogy a vállai meg sem bírták volna, ha erőt és kitartást nem meríthet abból a szilárd meggyőződéséből, hogy ez az igazság és a jogosság ügye, más szóval, hogy a mélyen megbántott és megalázott védence ügyének győznie kell ama tizenkét fennkölt lelkű és éles elméjű férfiú előtt, akiket íme, maga előtt lát most az esküdtek padján.